Christiane F.

MY DĚTI ZE STANICE ZOO

PŘEDMLUVA

Když vyšly „My děti ze stanice ZOO“ před lety poprvé, byla tato společnost, co se drog týká, téměř panna. Pravda, bylo tu určité

množství narkomanů, ale drogových „kšeftů“ bylo minimálně, relativně malá byla

drogová kriminalita, ulice byla drogově bezpečná. Narkomani byli v podstatě samozásobiteli, asi jako zahrádkáři, někteří

se téměř cítili obětmi režimu. Komunistický systém vlastně prováděl historicky výjimečný „protidrogový experiment“ jako vedlejší efekt (nevědomý, nechtěný) svého bytí. Bylo to v podstatě prosté, stačilo hlídat každého člověka, zařídit nesměnitelnost měny jejím znehodnocením a téměř znemožnit cestování na Západ. Berlín sedmdesátých až osmdesátých let byl pro nás exotická drogová záležitost. Heroin, kokain a další slavné světové drogy jsme znali jen z televizních detektivek a z knížek, jako je tato, a těch bylo málo. Dnešní česká (či pražská, ústecká, ostravská.) realita je vlastně

v této knize realitou tehdejšího Západního Berlína. Jen „děti“ jsou české. Jakoukoliv drogu si můžete koupit v mnoha klubech, diskotékách, hernách, zákoutích měst. Hodnoty společnosti, a tedy i jednotlivců, kvalita rodiny. to vše je až příliš podobné popisům z této knihy. Naše drogová cesta do Evropy proběhla rychle, spontánně a bez problémů. Vše zařídila neviditelná ruka trhu. Světový drogový trh, jehož obrat se dnes odhaduje až na devět set miliard dolarů ročně a který je pokládán za druhý největší (po zbraních), je čítankovým příkladem funkce ekonomických zákonitostí. Vyspělé západní země shromáždily za uplynulá desetiletí dost praktických zkušeností o tom, jak se má společnost vyrovnat s drogovými problémy. Lépe se ví, co je přání, a co realita: svobodná

společnost bez drog je iluzí, řešení represí je velmi drahou iluzí, rychlé prosazení „legalizace“ (a tím vypuštění ilegálních peněz ze systému) je iluzí. Ví se tedy již, co nefunguje, a tak se více mluví o prevenci, o snížení poptávky (demond reduction), o ochraně narkomanů před největšími zdravotními poškozeními (harm reduction) a o tom, co je výhodné či chrání občana, který nemá s drogami nic společného, před vysokými finančními náklady nebo drogou, kriminalitou (nemoralizující, pragmatické přístupy). Už se také ví, že hlavním problémem nejsou drogy, ale člověk. Toho sice lze zvnějšku uhlídat, ale je třeba obětovat svobodu jedince i společnosti a kruh se uzavře. Potíž je také v tom, že kolem drog se živí příliš mnoho lidí. Policie, advokáti, soudy, bachaři, doktoři, scénáristé detektivek, komise, komise, komise. na jedné straně, výrobci, distributoři drog na stra-4 - ně druhé. Po světě denně cestují tisíce ilegálních obchodníků a pašeráků drog, stejně jako desítky tisíc legálních protidrogových úředníků, policistů, vědců, léčitelů. Politici prohlašují a slibují, ale předvolební a povolební zkoumání drogové reality se často liší. Mezi tím vším je vahou vlastní slabosti drcen narkoman a jeho neštěstím i jeho nejbližší. Věčná slepice, která snáší pro někoho zlatá vejce a páchá tím sebevraždu. Toxikománie je z pohledu společnosti zločin. Narkoman je vrahem, ale i obětí. „Normální“ občan zívá, nadává, moralizuje, pláče, platí (pokud v tom „nejede“ jeho dítě). Co s tím? Drogy a toxikomani budou zřejmě existovat vždy. Jde o to, aby předpokladů k tomu, že lidé drogám dlouhodobě podléhají, bylo co nejméně. Tedy prevence normálním životem. Společnost by měla svými hodnotami a způsobem bytí vytvářet co nejméně neúspěšných outsiderů, jednotlivců, rodin i etnik. Rodiče by měli s dětmi opravdu být, všichni by měli dostat dobré informace o spojení člověk

, droga. Lze pomoci těm, kteří se s drogami zapletli, aby se jich vzdali, pokud chtějí a mohou. Lze pomoci těm, kteří se drog vzdát nechtějí, nebo nejsou schopni (například substituční programy umožní podáváním čistých drog narkomanům získat čas, přežít a posléze se možná z drog dostat).

Zaplať pánbůh je drogová možnost jen jednou z možností, jak se pokusit překonat prázdnotu, úzkost, neurózu, neštěstí. či ďábla v sobě. Vlastně je drogami ve zdravé společnosti vážně ohrožena jen velmi malá část populace. My ostatní, takzvaní řádní občané, máme své domy, auta, kariéry, úspěch, peníze. a děti.

PhDr. Ivan Douda - 5 -

Ž A L O B A

Výňatky z obžalovacího spisu státního návladního uzemského soudu v Berlíně 27. července 1977

žákyně Christiane Vera substance obsahující F. je obžalována, že jako heroin.

mladistvá od 20. května Mimoto byl 12. května 1976 nese odpovědnost za 1977 nalezen u obžalované své činy. V Berlíně po staniolový balíček, který 20. květnu 1976 obsahoval 62,4 mg pokračovala v získávání substance obsahující látek, respektive heroin. Byly v ní přípravků, které lze nalezeny také předměty zahrnout pod ustanovení sloužící k užívání zákona o omamných heroinu. Laboratorní látkách, bez potřebného vyšetření potvrdilo stopy povolení Spolkového heroinu na těchto zdravotního úřadu. předmětech. Také rozbor Obžalovaná od února moči prokázal obsah 1976 užívá heroin. morfinu.

Vpichovala si, nejprve s 12. května 1977 našla přestávkami, později matka obžalované paní U. denně, přibližně F. u své dcery 62,4 mg čtvrtinu obvyklé dávky.

substance obsahující Od 20. května 1976 je heroin a zaslala ji podle trestního práva kriminální policii. odpovědná za své činy. Ve své výpovědi Při dvou kontrolách 1. obžalovaná uvedla, že od a 13. března 1977 byla února 1976 užívá heroin. obžalovaná kontrolována v Mimoto od zimy 1976 hale stanice ZOO a na získávala peníze na stanici podzemní dráhy heroin prostitucí. Kurfürstendamm a Je třeba vyjít z toho, zkontrolována. Měla u že obžalovaná stále sebe 18 mg a 140,7 mg pokračuje v užívání heroinu.

- 6 -

R O Z S U D E K

Výňatky z rozsudku obvodního soudu v Neumünsteru14. června 1978. Rozsudek ve jménu

lidu

V trestní věci proti závislá na drogách (před žákyni Christiane Vera F. dosažením věku trestní pro přečin.

odpovědnosti). Tím se Obžalovaná je uznána však nevylučuje ani její vinnou pro pokračující trestní odpovědnost, získávání omamných látek ani schopnost nést vinu. související s jejich Obžalovaná v průběhu doby nepovoleným

rozpoznala svou situaci a

přechováváním. Rozhodnutí sama se snažila o o trestu pro mladistvé je detoxikaci. Byla tudíž důvodné.

schopná rozeznat Odůvodnění: Obžalovaná nesprávnost svého procházela do svého jednání a podle toho se třináctého roku

zachovat. Předpoklad pro normálním vývojem. Je budoucí vývoj je sice nadprůměrně inteligentní, momentálně příznivý, i a tak si uvědomovala, když nelze vyloučit, že u že získávání heroinu je obžalované dojde k trestné. Existuje recidivě. Další vývoj dostatek známek o tom, že obžalované musí být obžalovaná již 20. alespoň v nejbližší době května 1976 byla pozorně sledován. - 7 -

Bylo to děsně vzrušující. Matka celý dny pakovala kufry a bedny. Pochopila jsem, že nám začíná novej život.

Bylo mi právě šest a po přestěhování jsem měla jít do školy. Matka bez přestání pakovala, byla přitom čím dál nervóznější a já byla celý dny na statku u Volkelů. Čekala jsem v chlívě na krávy, až se vrátily na dojení, krmila jsem prasata a slepice a vyváděla s ostatníma dětma na seníku. Nebo jsem si hrála s koťatama. Bylo tenkrát nádherný léto a já si to poprvé nějak uvědomovala.

Věděla jsem, že brzo odjedeme daleko odtud, do velikýho města, který se jmenuje Berlín. Nejdřív tam odletěla matka, aby se postarala o byt. Moje malá sestra, já a táta jsme letěli za ní o několik tejdnů

pozdějc. Já i sestra jsme letěly letadlem poprvé v životě. Bylo to všechno děsně napínavý.

Rodiče nám nádherně vyprávěli o obrovským bytě se šesti pokojema, ve kterým teď budeme bydlet. A taky o tom, jak budou vydělávat spoustu peněz. Matka říkala, že budeme mít celej jeden pokoj jen pro sebe. Chtěla nám do něho koupit hezkej nábytek. Úplně

přesně nám popsala, jak bude náš pokoj vypadat. Dodneška si to pamatuju, protože jsem si ten pokoj nikdy nepřestala představovat. A čím jsem byla starší, tím byl v mý fantazii krásnější. Taky jsem nikdy nezapomněla, jak ten byt vypadal, když jsem do něj poprvé vstoupila.

Asi proto, že mi naháněl hrůzu. Byl velikej a prázdnej, měla jsem strach, že se v něm ztratím. Každý hlasitější

slovo se tam nepříjemně rozlíhalo.

Trochu nábytku bylo jen ve třech pokojích. V dětským pokoji stály dvě postele a stará kredenc s našima hračkama. V druhým pokoji byla postel rodičů a v tom největším stál starej gauč a pár židlí. Tak jsme bydleli v Berlíně-Kreuzbergu, na nábřeží Paula Lincka. Za několik dní jsem si troufla se svým kolem ven na ulici, kde si hrály děti, i když o něco starší než já. U nás na vesnici si starší děti vždycky hrály s menšíma a taky na ně přitom dávaly pozor. Ale děti před naším domem řekly: „Co tady chce to mrně?“ A sebraly mi kolo. Když mi ho konečně vrátily, byla jedna guma prázdná a blatník vohnutej.

Od otce jsem to za zničený kolo pořádně schytala. Pak už jsem na něm jezdila jen po našem šestipokojovým bytě.

Ze třech pokojů měl bejt úřad. Rodiče si chtěli zařídit seznamovací kancelář. Ale psací stoly a křesla, o kterejch mluvili, nikdy nekoupili. A kredenc taky zůstala v dětským pokoji.

- 8 -

Jednoho dne naložili gauč, postele a kredenc na náklaďák a odvezli to všechno k jednomu z věžáků v Gropiusstadtu. Měli jsme tam v jedenáctým patře malej, dvaapůlpokojovej byt. Všechny ty krásný

věci, o kterejch nám matka vyprávěla, by se do toho polovičního pokoje nikdy nevešly.

Gropiusstadt, to jsou věžáky pro pětačtyřicet tisíc lidí a mezi nima trávníky a nákupní střediska. Zdálky to sídliště vypadalo docela nově

a udržovaně. Ale zblízka, když člověk stál mezi těma domama, bylo cejtit, jak to tam páchne po moči. Mohli za to psi a taky spousta dětí, který v Gropiusstadtu bydlely. Nejvíc to smrdělo na schodišti. Mí rodiče nadávali na děti dělnický sebranky, že znečišťujou schodiště. Jenže ty děti za to většinou vůbec nemohly. To jsem poznala hned poprvé, když jsem si hrála venku a najednou se mi chtělo na záchod. Než přijel vejtah a než jsem se dostala do jedenáctýho poschodí, pustila jsem to do kalhot. Otec mě za to seřezal. A když

se mi ještě párkrát nepodařilo dojet včas zezdola k nám do koupelny a dostala jsem nářez, dřepla jsem si zkrátka někam, kde na mě nebylo moc vidět. A protože z těch věžáků bylo vidět do každýho kouta, schodiště bylo nejbezpečnější. Tady v Gropiusstadtu jsem byla mezi dětma na ulici ta houpá z vesnice. Neměla jsem hračky jako oni. Ani pistoli na vodu. Byla jsem jinak oblečená. Jinak jsem mluvila. A neuměla jsem hry, který si hrály. Ani jsem o ně nestála. V naší vesnici jsme jezdívali na kolech do lesa k potoku s lávkou. Stavěli jsme tam hráze a vodní hrady. Někdy všichni společně, jindy třeba každej svůj hrad. A když jsme je pak bourali, tak jsme s tím taky všichni souhlasili a měli jsme z toho společnou legraci. Ani velitele jsme u nás na vesnici neměli. Každej z nás moh přijít s návrhem, na co si budem hrát. Tak dlouho jsme se dohadovali, až jeden z nás zvítězil. A vůbec nic se nedělo, když

starší ustoupili mladším. Byla to opravdická dětská demokracie. V Gropiusstadtu, v našem bloku, byl jeden kluk velitel. Byl nejsilnější a měl nejkrásnější vodní pistoli. Často jsme si hrávali na lupiče. Ten kluk byl samozřejmě vždycky náčelník. A nejdůležitější pravidlo hry bylo v tom, že jsme museli dělat, co nám poručil. Spíš než spolu jsme si hráli proti sobě. Šlo vlastně vždycky o to, nějak naštvat toho druhýho. Sebrat mu například novou hračku a rozbít ji. Cílem celý hry bylo zničit toho druhýho a získat tím pro sebe výhody, vybojovat si moc a dát to pak ostatním pořádně znát. Dopláceli na to především ty nejslabší. Moje malá sestra byla dost drobná a taky trochu bázlivá. Byla v jednom kuse bita a já jí

nemohla pomoct.

- 9 -

Začala jsem chodit do školy. Těšila jsem se tam. Rodiče mi řekli, že se musím ve škole slušně chovat a dělat jen to, co řekne pan učitel. Připadalo mi to samozřejmý. Na vesnici jsme my děti vždycky měly respekt před dospělejma. A já jsem si myslela, že ve škole bude učitel, kterýho budou muset poslouchat i ostatní děti. Ale bylo to úplně jinak. Už po několika dnech pobíhaly některý

děti při vyučování po třídě a hrály si na válku. Naše učitelka byla proti nim úplně bezmocná. Křičela pořád jen „Sednout!“ Ale oni vyváděli ještě víc a ostatní se tomu smáli. Už jako malý dítě jsem milovala zvířata. U nás doma jsme je měli všichni rádi. Byla jsem proto na naši rodinu pyšná. U žádnýho mýho kamaráda neměli tak rádi zvířata. Bylo mi líto dětí, kterejm rodiče nedovolili doma nic takovýho a taky jim nikdy žádný zvíře nekoupili. To náš

dvaapůlpokojovej byt byl v tý době malá zoologická zahrada. Měla jsem čtyři myšky, dvě kočky, dva králíky, jednu andulku a Ajaxe, hnědou dogu, která se přistěhovala do Berlína spolu s náma. Ajax spal na zemi vedle mý postele. Při spaní jsem měla vždycky jednu ruku puštěnou dolů, abych ho cejtila vedle sebe. Seznámila jsem se na sídlišti s dětma, který měly taky psy. S těma jsem si rozuměla docela dobře. Objevila jsem, že za Gropiusstadtem, v Rudowě, je ještě trochu volný přírody. Jezdili jsme tam s našima psama. Hráli jsme si na starejch skládkách odpadků

zasypanejch hlínou. A psi si hráli s náma. Nejvíc nás bavilo stopování. Jeden z nás se vždycky schoval a pes musel najít svýho pána. Můj Ajax měl nejlepší čich ze všech.

Jiný zvířata jsem s sebou brala na pískoviště, a někdy dokonce i do školy. Naše učitelka je předváděla při vyučování biologie. Některý

učitelé mi dokonce dovolili, abych měla ve škole Ajaxe. Až do zvonění na přestávku ležel bez hnutí vedle mý lavice. Byla bych docela šťastná spolu se svejma zvířatama, kdyby nebylo čím dál těžší vyjít s mým otcem. Máma chodila do práce a otec seděl doma. Zřídit si seznamovací kancelář se jim nepodařilo. A otec teď čekal na nějaký jiný zaměstnání, který by se mu líbilo. Seděl v odřeným křesle a čekal a čím dál častějc dostával ty svý šílený

záchvaty vzteku.

Úkoly do školy se mnou dělala matka, když se vrátila z práce. Dost dlouho mi trvalo, než jsem si přestala plíst písmena H a K. Jednou večer mi to matka s ohromnou trpělivostí vysvětlovala. Já

jsem se ale vůbec nemohla soustředit na to, co mi říká, protože jsem viděla, jak to otce čím dál víc rozčiluje. Věděla jsem, co bude následovat: došel si do kuchyně pro smeták a seřezal mě s ním. Pak jsem

- 10 -

mu měla vysvětlit rozdíl mezi H a K. Samozřejmě jsem se nezmohla ani na slovo, dostala jsem ještě jednou a pak jsem musela do postele. Tak se mnou dělal úkoly on. Chtěl, abych se dobře učila, aby ze mě bylo něco lepšího. Jeho dědeček byl totiž děsně bohatej. Měl dokonce na Východě tiskárnu a taky noviny. Po válce mu to v NDR

všechno znárodnili. A otce teď děsně štvalo, že mi to ve škole nejde.

Byly večery, na který si pamatuju do všech podrobností. Jednou jsem měla malovat domečky do početního sešitu. Měly bejt šest čtverečků široký a čtyři čtverečky vysoký. Už jsem měla jeden hotovej, šlo mi to docela dobře, když si najednou vedle mě sednul otec. Zeptal se mě, odkud kam má bejt namalovanej další domeček. Ze samýho strachu jsem nebyla schopná spočítat čtverečky a zkusila jsem to uhodnout. Pokaždý, když jsem ukázala na špatnej čtvereček, mi jednu vlepil. Když už jsem jenom brečela a nedostala ze sebe jediný slovo, vstal od stolu a šel k fíkusu. Věděla jsem už, co to znamená. Vytáhnul z květináče bambusovou tyč, ke který byl fíkus přivázanej. A pak mi s ní zmlátil zadek, že by se z něj dala stáhnout kůže.

Dostávala jsem strach už i při jídle. Když jsem se pobryndala, hned jsem chytla pohlavek. Když jsem něco převrhla, nařezal mi. Vůbec jsem se neodvažovala dotknout se svý sklenice s mlíkem. A jen z toho děsnýho strachu se mi skoro p ři každým jídle podařilo něco províst. Večer jsem se vždycky otce nevinným hlasem ptala, jestli nep ůjde ven. Chodil poměrně často pryč, a to jsme si pak vždycky my tři ženský doma vydechly. Takový večery byly nádherný. Ale když se pak v noci vrátil, začínalo to všechno nanovo. Většinou měl něco vypito. Stačilo málo, a hned bylo zle. Třeba jen pár neuklizenejch hraček nebo nějaký pohozený oblečení. Otec vždycky říkal, že pořádek je to nejdůležitější v životě. A když v noci zahlídnul něco neuklizenýho, vytáhnul mě z postele a natlouk mi. Pak přišla na řadu sestra. Otec naházel naše věci na podlahu a nařídil, abysme je během pěti minut vzorně uklidily. To se nám většinou nepodařilo, a tak jsme dostaly ještě jednou.

Matka přitom obvykle stála ve dveřích a brečela. Málokdy se odvážila bránit nás, protože pak by uhodil i ji. Ajax mezi nás většinou skočil. Zoufale kňučel a měl smutný oči, když nás otec bil. Ten taky většinou přived otce k rozumu, protože on měl rád psy jako my všichni. Někdy sice na Ajaxe zařval, ale nikdy ho neuhodil.

- 11 -

Přesto jsem ale otce měla ráda, a dokonce jsem si ho i vážila. Připadal mi lepší a mocnější než všichni ostatní otcové v domě. Zdálo se mi teda docela normální, že tak často rozdává rány. Ostatní

děti v Gropiusstadtu to doma neměly jiný. Někdy chodily s pořádnejma modřinama v obličeji a jejich mámy taky. Byli tam i takoví otcové, který se povalovali opilí na ulici nebo na dětským hřišti. Tak strašně se můj otec nikdy neopil. Na sídlišti se taky stávalo, že z oken věžáků lítal ven nábytek, ženský volaly o pomoc a končilo to policií. Tak zlý to teda u nás nikdy nebylo.

Můj otec pořád matce vyčítal, že utrácí moc peněz. A přitom vydělávala ona. Když se někdy odvážila mu na to říct, že většina peněz padne na jeho pití, ženský a auto, už byl oheň na střeše. To auto, porsche, to byla fakticky otcova největší láska. Skoro každej den ho leštil, když zrovna nebylo v dílně kvůli nějaký opravě. Byl to nejspíš jedinej porsche v celým Gropiusstadtu. A můj táta byl určitě jedinej nezaměstnanej, kterej se vozil v porschi. Neměla jsem tenkrát samozřejmě ani ponětí, proč otec každou chvíli tak vybuchuje. Došlo mi to až pozdějc, když jsem se o něm někdy bavila s matkou. Časem jsem ho prokoukla. Prostě v životě

nic nedokázal. Pořád chtěl nahoru, a pokaždý spadnul zpátky rovnou na zadek. Jeho otec jím proto pohrdal. Dědeček dokonce varoval mou matku, aby si takovýho budižkničemu nebrala. Měl s mým otcem nejdřív velký plány. Chtěl, aby jeho rodina zase dosáhla postavení, jaký měla předtím, než o všechno přišla v NDR. Možná že kdyby nepotkal mou matku, stal by se otec třeba správcem na statku a choval by psy. Když se seznámili, právě se na správce statku učil. Matka otěhotněla, otec nechal učení, vzal si ji a pak jsem se narodila já. Takže mu prostě připadalo, že já a moje matka jsme vlastně zavinily tu jeho věčnou smůlu. Ze všech jeho snů mu zbyl jen ten porsche a pár užvaněnejch kamarádů. Nejenže svou rodinu nenáviděl, on ji zkrátka úplně zavrhnul. Došlo to totiž tak daleko, že nikdo z jeho přátel nesměl vědět, že je ženatej a má děti. Když nás s ním někdy potkali jeho kamarádi nebo když se pro něj stavili u nás doma, musela jsem mu říkat

„strýčku Richarde“. Byla jsem věčným bitím tak vytrénovaná, že jsem se nikdy nespletla. Dokud s námi byli cizí lidi, byl pro mě automaticky strejda. Matka na tom byla zrovna tak. Nikdy nesměla před jeho ka–marádama prozradit, že je jeho žena, a hlavně se nesměla chovat jako jeho žena. Myslím, že ji vždycky vydával za svou sestru. Kamarádi mýho otce byli mladší než on. Měli ještě život před sebou, nebo si to aspoň mysleli. Můj otec chtěl bejt jedním z nich.

- 12 -

Chtěl bejt chlap, na kterýho ještě všechno čeká. A ne táta od rodiny, kterej má na krku ženskou a dva haranty a nedokáže je uživit. Tak nějak to bylo s mým otcem. Ale když mi bylo šest nebo osm, tak jsem to samozřejmě vůbec nechápala. Můj otec ve mně jenom utvrzoval pravidlo, který jsem už znala z ulice: bít, nebo bejt bit. Máma, která byla v životě taky mockrát bita, došla ke stejnýmu poznání. Pořád mi vtloukala do hlavy: „Nikdy si nic nezačínej. Ale když už ti někdo něco udělá, tak mu to vrať. A pořádně.“ Sama to ale nikdy nedokázala. Časem jsem se pravidla tý hry naučila: jeden má moc utlačovat a druhej se musí nechat. Ve škole jsem to zkoušela u těch nejslabších učitelů. Pořád jsem při vyučování něco vykřikovala. Ostatní se tomu smáli. A když jsem to začala dělat i přísnějším učitelům, začali si mě

moji spolužáci vážit.

Naučila jsem se, jak se může člověk v Berlíně jedině prosadit: pořád musí dělat ramena. A pokud možno nejširší ze všech. Pak si může hrát i na bosse. Potom, co jsem ve škole zabodovala se svou drzou pusou, zkusila jsem to i s pěstma. Nebyla jsem nijak moc silná, ale dokázala jsem se pořádně rozzuřit. A pak jsem přeprala i ty nejsilnější. Nakonec jsem se úplně těšila na to, až budu moct po vyučování před školou nařezat tomu, kdo mě ten den zrovna naštval. Většinou ani nedošlo na pěsti. Děti měly přede mnou zkrátka respekt. Když mi bylo osm, strašně jsem si přála co nejrychlejc zestárnout, bejt dospělá jako můj otec a mít skutečnou moc nad ostatníma. Už jsem měla vyzkoušený, jakej je to senzační pocit. Otec občas sehnal nějakou práci. Sice ne takovou, která by ho těšila, ale takovou, za kterou dostal dost peněz na ty svý flámy a na porsche. A proto jsme bejvaly s mou o rok mladší sestrou často samy doma. Našla jsem si kamarádku, který bylo o dva roky víc než

mně. Byla jsem pyšná, že mám starší přítelkyni. S ní jsem byla ještě

silnější.

Skoro každej den jsme hrály s mou mladší sestrou hru, kterou jsme si vymyslely. Cestou ze školy jsme v popelnicích a odpadkovejch koších hledaly špačky od cigaret. Pěkně jsme je narovnaly, strčily do pusy a bafaly. Sestra sice chtěla taky špačka, ale místo toho dostala přes prsty. A pak jsme jí poručily, aby udělala všechny domácí práce, který nám rodiče ten den uložili, mytí nádobí, utírání

prachu a tak. S kamarádkou jsme popadly svý kočárky s panenkama, zamkly za sebou byt a šly na procházku. Nechaly jsme sestru zavřenou tak dlouho, dokud neudělala všechno, co jsme jí nařídily.

- 13 -

V tý době, když mi bylo osm nebo devět, zřídili v Rudowě jízdárnu s poníkama. Oplotili to tam a zabednili. Nejdřív nás to děsně naštvalo, protože jsme tak přišli o poslední kousek volnýho místa, kde jsme mohli lítat s našima psama. Ale já jsem si pak s těma lidma z jízdárny začla docela dobře rozumět. Pomáhala jsem jim ve stáji a starala se o koně. Za to jsem si mohla několikrát v tejdnu na chvilku zajezdit na koni. To bylo samozřejmě úplně senzační.

Milovala jsem koně a taky osla, kterýho tam měli. Ale jízda na koni mě fascinovala ještě kvůli něčemu jinýmu. Mohla jsem znovu dokazovat svou sílu a moc. Kůň, na kterým jsem jela, byl silnější než

já. Ale já jsem ho dokázala zkrotit svou vůlí. A když jsem spadla, musela jsem zase nahoru. Tak dlouho, dokud mě kůň neposlech. Někdy mi na práci v jízdárně nezbyl čas. Pak jsem si musela tu svou čtvrthodinu v sedle zaplatit. Kapesný jsme dostávaly málokdy. A tak jsem začala dělat všelijaký malý podvody, například jsem si nechávala zálohy za láhve.

Asi tak v deseti jsem taky začala krást. V samoobsluhách. To, co jsem doma nedostala. Hlavně bonbony. Skoro všechny děti mohly jíst bonbony. Ale náš otec tvrdil, že se od nich kazej

zuby. V Gropiusstadtu se člověk docela automaticky naučil dělat to, co bylo zakázaný. Například byla zakázaná každá hra, která nás jen trochu bavila. Bylo tam vlastně zakázaný úplně všechno. V Gropiusstadtu stojí na každým rohu cedule. Takzvaný parkový trávníky, který jsou mezi věžákama, to jsou trávníky obstavený cedulema. Většina těch cedulí zakazuje něco hlavně dětem.

Nápisy na nich jsem si pozdějc zapsala do deníku. První cedule byla už na vchodu do domu. Na schodišti a v okolí našeho věžáku se mohly děti vlastně jen plížit po špičkách. Hrát si, křičet, jezdit na kolečkovejch bruslích nebo na kole, zakázáno. V každým rohu trávníku stála cedule: „Nevstupovat na trávník“. Cedule byly před každým kouskem zeleně. Nikdy jsme si nemohly sednout se svejma panenkama na trávník. Pak tam byl ještě jeden takovej ubohej záhon růží a před ním zase cedule jak hrom: „Chráněná zeleň“. A pod tím byl uvedenej paragraf, podle kterýho bude potrestanej každej, kdo se k těm chudinkám růžím jen přiblíží.

Takže jsme mohli bejt jen na hřišti. K několika věžákům patřilo vždycky jedno hřiště. Skládalo se z pročuranýho písku, několika rozbitejch prolejzaček a samozřejmě z obrovský cedule. Byla důkladně zarámovaná železem a sklo, pod kterým byl nápis, chránily mříže, abysme ten kec nemohli zničit. Cedule obsahovala „Řád na hřišti“. Podle něj jsme měli hřiště „užívat k radosti a odpočinku“. Nemohli jsme si tam ale „odpočinout“, kdy bysme chtěli, protože se dá-14 - le v řádu silně podtrženými písmeny říkalo: „.v době od 8 do 13

hodin a od 15 do 19 hodin.“ Takže když jsme přišli ze školy, odpočívat se nesmělo. Moje sestra a já bysme vlastně vůbec na hřiště nemohly, protože, jak hlásala cedule, směly si tam hrát děti „jen se souhlasem a za dozoru osob pověřených výchovou“. A navíc úplně potichu: „Ze zvláštních ohledů na ostatní obyvatele sídliště je třeba dodržovat v okolí

domů klid.“ Míčem jsme si směli jen způsobně házet. Protože: „Míčové hry sportovního charakteru jsou zakázány.“ Takže žádná vybíjená, žádnej fotbal. Hlavně kluci na tom byli špatně. Vybíjeli se pak na prolejzačkách a lavičkách a samozřejmě na cedulích se zákazama. Muselo to stát pěkný prachy, opravovat pořád ty rozbitý cedule. Dodržování zákazů hlídali domovní správci. Já si to u našeho rozlila dost brzo. Pár dní potom, co jsme se přestěhovali do

Gropiusstadtu, mě to přestalo na hřišti z betonu a písku s malou plechovou skluzavkou bavit. Pak jsem tam ale přece jen našla něco zábavnýho. Kanalizační odpady v betonu, kterejma měla odtejkat dešťová voda. Tenkrát se ještě daly mříže nad odpadem nadzdvihnout. Pozdějc je přidělali napevno. Se sestrou jsme vždycky nadzdvihly mříž a házely tam všelijaký smetí. Ale nachytal nás při tom správce a odtáhnul nás do kanceláře domovní správy. Tam jsme musely, bylo nám tenkrát pět a šest let, říct svý jméno a adresu. Už

jsme to docela uměly. Oznámili náš přestupek rodičům a otec měl zase jednou dobrej důvod k vejprasku. Tenkrát jsem vlastně pořádně nechápala, co je na tom tak špatnýho, když se ucpe odpad. Na vesnici jsme třeba na potoce vyváděli spoustu věcí, o kterejch dospělí vůbec nevěděli. Ale pomalu mi začínalo docházet, že v Gropiusstadtu se můžou hrát jen hry schválený dospělejma. To znamená klouzat se na skluzavce a hrabat se v písku. A že je nebezpečný

mít při hře nějaký vlastni nápady.

Moje další setkání se správcem, na který se pamatuju, už bylo vážnější. To bylo tak. Šla jsem na procházku s Ajaxem a najednou mě napadlo, že bych mohla mamince natrhat kytky. U nás na vesnici jsem to dělávala skoro vždycky, když jsem šla ven. Ale mezi věžákama byly jen ty růže. Úplně jsem si rozpíchala prsty do krve, než se mi podařilo ulomit pár květů. Ceduli „Chráněná zeleň“ jsem si neuměla přečíst, a i kdyby, stejně bych jí nerozuměla. Ale hned jsem pochopila, že jsem něco provedla, když jsem uviděla správce, jak se ke mně žene přes trávník, na kterej je „Vstup zakázán“, křičí a mává rukama. Dostala jsem z něj hroznej strach a vykřikla jsem: „Ajaxi, pozor!“

- 15 -

Můj Ajax hned přirozeně nastražil uši, zježily se mu chlupy na krku, ztuhnul a díval se na správce tím nejhrozivějším pohledem, jakej uměl. Ten rychle klusal přes trávník zpátky a odvážil se znovu řvát, teprve když už byl před vchodem do domu. Byla jsem ráda, že to tak dopadlo, ale kytky jsem radši schovala, protože mi bylo jasný, že jsem udělala něco zakázanýho.

Když jsem přišla domů, volali už z domovní správy. Přej jsem ohrožovala správce psem, řekli. A tak místo pusy od maminky za kytičky jsem dostala na zadek od tatínka. V létě bylo na sídlišti vedro k padnutí. Beton, asfalt a kámen, všechno se to sluncem rozpálilo a mezi domama byl nesnesitelnej hic. Těch pár ubohejch stromů, který tam stály, se ani nezmohlo na stín a vítr tam taky nefoukal, zarazil se o věžáky. Nebylo tam koupaliště ani brouzdaliště pro děti. Jen vodotrysk uprostřed betonovýho náměstí. Někdy jsme si do něj vlezli a cákali po sobě. Bylo to samozřejmě zakázaný, takže nás odtamtud zase vždycky brzo vyhnali. Pak jsme přišli na to, že bysme mohli hrát kuličky. Ale kde najít v Gropiusstadtu místo na cvrnkání kuliček? Na betonu, asfaltu a na trávnících, na který je vstup zakázán, to nešlo. Na pískovišti taky ne. Na kuličky je potřeba správně udupaná zem, ve který se dá udělal dolík. Nakonec jsme našli skoro ideální místo pod javorama. Aby se stromy úplně neudusily, nechali okolo nich kulatý otvory v asfaltu. Kruh okolo kmenu byl z pevný, čistý a hladce uhrabaný země. Na kuličky jako dělaný.

Když jsme si tam ale udělali jamky, měli jsme v patách nejen správce, ale taky zahradníky. Chvíli nám nedali pokoj, honili nás a vyhrožovali vším možným. Jednoho dne ale dostali naši pronásledovatelé dobrej nápad. Přestali půdu okolo stromů hladce uhrabávat a naopak ji nahrubo zryli. A bylo po kuličkách.

Když pršelo, jezdili jsme ve vstupních halách domů na ko–lečkovejch bruslích. Ty velký chodby byly úplně fantastický. Dole nebyly byty, takže jsme nemohli nikoho rušit. Párkrát jsme to vyzkoušeli a skutečně si nikdo nestěžoval. Až na ženu správce. Řekla, že poškrábeme bruslema podlahu. A zas z toho nic nebylo. Jen nářez od otce. Když bylo ošklivo, nestálo to v Gropiusstadtu za nic. Nikdo z nás si nesměl vzít kamarády domů. Dětský pokoje na to byly stejně moc malý. Tak jako my dvě i ostatní děti dostaly jen ten poloviční pokoj. Když pršelo, seděla jsem většinou u okna a vzpomínala, co jsme dřív za deště dělali. Třeba jsme vyřezávali. Na ošklivý počasí jsme byli vždycky dobře připravený. Nasbírali jsme si v lese kousky dubový kůry a z ní jsme pak vyřezávali malý lodičky. A když už pršelo

- 16 -

moc dlouho, tak jsme to nevydrželi, vytáhli jsme pláštěnky a šli jsme loďky vyzkoušet k potoku. Stavěli jsme jim přístavy a pořádali s nima závody.

Potloukat se v dešti mezi věžákama, to nebyla žádná zábava. Museli jsme něco vymyslet. Něco, co by bylo děsně zakázaný. A přišli jsme na to: na hru s vejtahama.

Hlavním účelem bylo zase potrápit ty druhý. To jsme popadli nějaký dítě, zavřeli ho do vejtahu a zmáčkli všechny knoflíky. Druhej vejtah jsme zastavili. A ten chudák musel vykodrcat až nahoru se zastávkou v každým patře. Taky mi to párkrát udělali. Zrovna když

jsem se vracela se psem a měla jsem bejt včas u večeře. Stiskli všechny knoflíky a trvalo to zoufale dlouho, než jsme dojeli do jedenáctýho patra. Ajax už byl z toho pěkně nervózní. Oblíbenej vtip byl zmáčknout všechny knoflíky tomu, kdo potřeboval na záchod. Nakonec se podělal ve vejtahu. Ještě obvyklejší

bylo sebrat nějakýmu dítěti vařečku. Všechny malý děti chodily ven vždycky s vařečkou. Protože jen s dlouhou vařečkou jsme dosáhli na knoflíky ve vejtahu. Bez vařečky jsme byli úplně nahraný. Když

jsem ji ztratila nebo mi ji někdo z dětí sebral, musela jsem vyšlapat těch jedenáct pater po svejch. Protože jiný děti mi samozřejmě nepomohly a dospělí byli rádi, že jdu pěšky. Stejně si mysleli, že si chceme ve vejtahu jen hrát a rozbít ho.

Vejtahy byly skutečně často rozbitý, samozřejmě naší vinou. Pořádali jsme v nich totiž taky bezvadný závody. Vejtahy sice jezdily pořád stejně rychle, ale bylo několik triků, jak se dalo ušetřit aspoň

pár vteřin. Vnější dveře se musely rychle, ale moc opatrně zavřít. Protože když se prudce zabouchly, znova se pootevřely. Bezpečnostní dveře se zavíraly automaticky, ale když se jim trochu pomohlo rukou, zavřely se rychlejc. A nebo se taky rozbily. Ve vejtahovejch závodech jsem byla docela dobrá.

Našich třináct pater nám brzo přestalo stačit. Mimoto nám byl domovník neustále v patách. V našem domě už pro nás byla půda moc horká. Ale vstup do jinejch domů byl dětem přísně zakázanej. Vlastně jsme se nemohli dovnitř vůbec dostat, protože jsme neměli klíče od domovních dveří. Ale vždycky jsme našli nějakej jinej vchod. Třeba takovej ten širokej na nábytek a jiný velký předměty. Byl sice vždycky zahrazenej mříží, ale já přišla na to, jak tamtudy prolízt. Nejdřív se musela prostrčit hlava. Byla to úplná věda, jak složitě se muselo otáčet hlavou, aby se dostala na druhou stranu. Tělo už se pak nějak protlačilo, jen tlustý s námi nemohli.

Našla jsem tak pro nás cestu do opravdovýho vejtahovýho ráje. Do domu s dvaatřiceti poschodíma a s děsně rafinovanejma vejta-17 - hama. Tam jsme teprve objevili, co všechno se dá s nima dělat. Nejvíc jsme si oblíbili hru na hopsání. Když jsme všichni najednou během jízdy povyskočili, vejtah se zastavil. Bezpečnostní dveře se otevřely a někdy se taky zasekly a už nešly zavřít. Tahle skákavá

jízda byla docela napínavá.

A pak jsme měli ještě jeden senzační trik: když se páčka nouzové

brzdy nezmáčkla dolů, ale na stranu, zůstaly bezpečnostní dveře otevřený i během jízdy. Pak teprv bylo vidět, jak rychle kabina jede. V šíleným tempu se okolo nás řítil beton a jedny vejtahový dveře za druhejma.

Největší zkouškou odvahy bylo stisknutí poplašnýho knoflíku. Ozvalo se zazvonění a z mikrofonu hlas domovníka. Pak se muselo fofrem zdrhat. V domě s dvaatřiceti poschodíma jsme měli docela slušnou šanci domovníkovi utýct. Přestože na nás pořád někde číhal, chytil nás málokdy. Když bylo špatný počasí, hráli jsme si ve sklepě. To bylo taky přísně zakázaný. Podařilo se nám objevit cestu do věžákovejch sklepů. Každej nájemník tam měl jednu kóji z drátěnýho pletiva. Jenže to pletivo nešlo až ke stropu. Takže se mohlo horem přelízt. Hráli jsme si ve sklepě na schovávanou. „Totální schovávaná“ jsme tomu říkali. To znamenalo, že jsme mohli všude vlízt a schovat se tam. Bylo to děsně strašidelný. Už jenom všechny ty cizí krámy v sotva blikajícím světle. A k tomu ještě strach, že může někdo přijít. Tušili jsme, že děláme něco, co je vůbec nejvíc zakázaný. A pak jsme si hráli taky na to, kdo najde v kójích nejbezvadnější

věc. Hračky, různý krámy a šaty, který jsme si hned oblíkali. Nakonec jsme samozřejmě nevěděli, odkud jsme co vzali, takže jsme to zkrátka někam naházeli. Tu a tam jsme taky něco, co se nám moc líbilo, šlohli. Hned se samozřejmě rozkřiklo, že se někdo „vloupal“ do sklepa. Ale nás nikdy nenačapali. A tak jsme se úplně automaticky naučili, že to, co je dovolený, je děsná nuda, kdežto všechno zakázaný je děsně zábavný. Nákupní středisko, který bylo naproti našemu domu, bylo pro děti taky zakázaná zóna. Měli tam úplně posedlýho hlídače, kterej nás pořád honil. Nejvíc řádil, když jsem se přiblížila ke krámu se svým psem. Tvrdil, že za všechnu tu špínu okolo nákupního střediska můžeme my. Skutečně to tam bylo ohavný, když se člověk pořádně

rozhlídnul. Uvnitř byly obchody pěkný, moderní a vznešený. Ale kontejnery na odpadky vzadu byly v jednom kuse přeplněný a smrděly. Šlapalo se tam v rozteklý zmrzlině a psích hromádkách a kopalo do plechovek od piva a kokakoly.

- 18 -

Hlídač to musel vždycky večer uklízet. žádnej div, že celej den číhal na každýho, kdo tam

dělal svinstvo. Ale s lidma z obchodu, který sypali odpadky vedle kontejnerů, nic nezmoh. A na opilce, který okolo sebe házeli plechovkama od piva, si zase netrouf. Báby se psama ho vždycky odbyly nějakou drzou odpovědí. A tak si svůj vztek vybíjel na dětech.

V obchodech nás taky neviděli rádi. Když někdo z nás dostal kapesný anebo prostě někde sehnal prachy, hned zamířil do oddělení

kávy, kde měli taky bonbony. A ostatní se samozřejmě nahrnuli za ním, protože to vždycky byla událost. Prodavačky to obvykle pěkně

vytočilo, když se jim navalilo do krámu půl tuctu dětí a začaly se dohadovat, co za těch pár drobnejch koupit. Majitele obchodů jsme neměli v lásce, a tak jsme vždycky jásali, když se někomu z nás podařilo je okrást. V obchodním centru byla taky cestovní kancelář. Často jsme tam tiskli nosy na výlohu, dokud nás neodehnali. Ve výloze byly nádherný obrazy s palmama, plážema, černochama a divokejma zvířatama. Mezi tím vším visel model letadla. A my si představovali, jak sedíme v tom letadle a letíme na tu pláž a lezeme na palmy a koukáme se seshora na nosorožce a lvy.

Vedle cestovní kanceláře byla „Obchodní a průmyslová banka“. Tenkrát jsme se ještě nedivili, proč je obchodní a průmyslová banka právě v Gropiusstadtu, kde bydlej lidi, který od obchodu a průmyslu dostávaj nanejvejš vejplatu. Banka se nám líbila. Ty jemný pánové v pěknejch oblecích, co tam pracovali, na nás byli vždycky milí. Taky neměli tolik na práci jako prodavačky v obchodě. Vyměňovali mi feniky, který jsem šlohla matce z hrnečku, za větší mince. Protože v obchodě se pokaždý vztekali, když se platilo fenikama. A když jsme pěkně poprosili, dostali jsme od nich ještě nějakou pokladničku. Ty milí pánové si snad mysleli, že potřebujeme tolik pokladniček, protože pilně spoříme. Já osobně jsem tam ale nikdy nestrčila ani fenik. S

prasátkama a slonama na spoření jsme si na pískovišti hráli na ZOO.

Když byly naše hry čím dál bláznivější, rozhodli se postavit nám takzvaný dobrodružný hřiště. Nevím, co si lidi, který takový věci plánujou, představujou pod dobrodružstvím. Ale pravděpodobně tak tomu hřišti neříkali proto, že by tam děti skutečně mohly dělat něco dobrodružnýho, ale aby si dospělí mysleli, jak si tam jejich děti můžou hezky hrát. Určitě to stálo děsnejch peněz. A pěkně dlouho to stavěli. Když nás tam konečně pustili, vítali nás milí sociální pracovníci řečma jako: „Tak co, děti, co byste nejradši dělali?“ a tak. Celý

- 19 -

dobrodružství spočívalo v tom, že na tomhle hřišti na nás pořád někdo dával pozor. Bylo tam opravdový nářadí, hladce ohoblovaný prkna a hřebíky. Mohlo se tam teda něco stavět. A sociální pracovník na nás dával pozor, aby se nikdo nepraštil kladívkem do palce. Když se hřebík zatlouk, tak byl zatlučenej. Pak už se s ním nedalo nic dělat, nic změnit ani přestavět.

Jednou jsem sociálnímu pracovníkovi vyprávěla, jak jsme dřív stavěli jeskyně a různý chatrče. Bez kladiva a jedinýho hřebíku. Ze všelijakejch prken a větví, který jsme našli. A každej den jsme to vždycky znova všechno přestavěli a změnili. To bylo na tom to zábavný. Sociální pracovník mi moc dobře rozuměl. Jenže měl svoji odpovědnost a svoje předpisy.

Ze začátku jsme měli i pár svejch nápadů, co by se dalo na dobrodružným hřišti dělat. Tak jsme si jednou vymysleli, že si budeme hrát na rodinu v době kamenný a u opravdickýho ohně si uvaříme opravdickou hrachovou polívku. Sociálnímu pracovníkovi se ten nápad líbil. Ale hrachovou polívku přej bohužel vařit nemůžeme. A navrhnul nám, jestli bysme nechtěli postavit chatu. S kladivem a hřebíkama, v době kamenný. Brzo hřiště zase zavřeli. Řekli, že to chtěj přestavět, abysme si tam mohli hrát i při špatným počasí. Pak vyložili z náklaďáků kovový

pilíře, přijely míchačky na beton a za nima zedníci. Začali stavět betonovej bunkr s okýnkama. Vážně, normální betonový silo. žádnou chatu z klád, nic takovýho, ale betonovou

krabici. Okna byly za pár dní vytlučený. Nevím, jestli je kluci nerozflákali jen proto, že je ten betonovej špalek štval. Asi se na naše hřiště musel postavit rovnou bunkr, protože v

Gropiusstadtu se rozbilo všechno, co nebylo ze železa a betonu. To tlustý betonový silo se teď parádně roztahovalo na našem dobrodružným hřišti. Pak postavili vedle školu, která měla taky svý hřiště s plechovou skluzavkou, šplhadlem a několika šikmo zakopanejma dřevěnejma fošnama, za kterejma se docela slušně

čuralo. Školní hřiště zabralo další kus našeho dobrodružnýho hřiště, a ke všemu ho obehnali drátěným plotem.

Na tom kousku, co nám zbyl, se čím dál víc roztahovali starší

kluci, který si říkali rokerové. Přicházeli už odpoledne napitý, terorizovali menší děti a všechno ničili. Ničení bylo zřejmě jejich největší

zábava. Sociální pracovníci s nima vůbec nic nezmohli. A tak bylo dobrodružný hřiště stejně skoro pořád zavřený.

Místo toho jsme pak ale dostali skutečnou atrakci. Postavili nám kopec na sáňkování. První zimu to bylo prostě bezvadný. Mohli jsme si dělat na naší hoře různý sjezdovky. Měli jsme dráhu smrti a lehký

- 20 -

cesty pro mrňata. Jenže ty kluci, kterejm jsme říkali rokerové, měli různý nebezpečný nápady. Tak třeba podél sjezdovek napíchali do sněhu brusle, mezi kterejma jsme museli jezdit. Sněhový dny patřily k mejm nejkrásnějším v Gropiusstadtu.

Na jaře to bylo na umělým kopci skoro stejně bezvadný. Řádili jsme tam se psama a váleli sudy dolů. Nejvíc jsme se tam vyblbli s kolama. Byly to šílený sjezdy, ale nebyly zas tak nebezpečný, jak vypadaly. Protože když někdo sletěl, tak přistál do měkký trávy. Hry na kopci nám ovšem brzo zakázali. Řekli, že je to kopec na sáňkování, a ne na hraní, a už vůbec to přej není cyklistická dráha. A pak zas přišli jednoho dne dělníci od zahradnickejch staveb a obehnali celej kopec ohradou z ostnatýho drátu. Naštvaný jsme byli jen pár dní. Pak někdo sehnal nůžky na plech a prostřihali jsme si díru do plotu, dost velkou, abysme tam prolezli se psama i s kolama. Když díru zadrátovali, prostřihali jsme si novou.

Za pár tejdnů přitáhli pro změnu zedníci. Začali náš kopec obezdívat, zacementovávat a zaasfaltovávat. Z našeho báječnýho kopce udělali schodiště. Asfaltový cestičky přetínaly skoro všechny sjezdovky. Na plošinu položili betonový desky. A jeden proužek trávníku nechali jako dráhu na sáňkování.

V létě už byl kopec úplně k ničemu. A v zimě byla sjezdovka životu nebezpečná. Ale ze všeho nejhorší bylo dostat se nahoru. Muselo se lízt přes kamenný plošiny a po schodech, který byly pořád pokrytý ledem. A tak jsme to odnášeli rozbitejma kolenama, boulema na hlavě, a když to dopadlo špatně, taky otřesem mozku.

V Gropiusstadtu to bylo zkrátka čím dál lepší. Když jsme se sem přistěhovali, nebylo to velkolepý modelový sídliště ještě hotový. Mimo věžákovou část bylo všechno ostatní ještě nedodělaný. Při malejch vejletech do okolí, který jsme už i my menší děti začaly podnikat, jsme za sídlištěm objevily naprostej ráj na hraní.

Nejhezčí to bylo u zdi, která nebyla daleko od Gropiusstadtu. Byl tam takovej pruh zeleně, říkali jsme tomu lesík, nebo taky Země nikoho. Byl sotva dvacet metrů širokej a aspoň kilometr a půl dlouhej. Stromy, keře, tráva vysoká jako my, starý prkna, jámy plný vody. Šplhali jsme tam, hráli na schovávanou, připadali jsme si jako průzkumníci, který každej den objevujou v pralese něco novýho. Dokonce jsme si tam mohli udělat i táborák, opíct si brambory a dávat kouřový znamení.

Jenže pak si někdo všim, že si tam chodíme hrát. A zase narukovali dělníci, aby udělali pořádek. Rozestavěli cedule se zákazama. Už se tam vůbec nic nesmělo, všechno bylo zakázaný: jezdit na

- 21 -

kole, lízt na stromy, nechat volně běhat psy. Policisti, který pořád kolem zdi courali, dohlíželi na dodržování zákazů. Údajně byla naše Země nikoho územím chráněnýho ptactva. O něco pozdějc z ní udělali skládku odpadků. Pak tam bylo ještě starý smetiště, zasypaný hlínou a pískem. To taky nejdřív obehnali ostnatým drátem a pak vysokým plotem, dokud tam nezačali stavět vyhlídkovou restauraci.

Hezký to bylo taky za sídlištěm na polích, který nikdo neobdělával. Rostlo tam ještě obilí, chrpy a vlčí mák, tráva a kopřivy tak vysoký, že nám z nich ani hlava nekoukala. Pole vykoupil stát, aby se tam udělal park a sportoviště. Kus po kuse to začali oplocovat. Jedno starý pole si přivlastnila jízdárna, na druhým udělali tenisový kurty. A pak už jsme skutečně neměli kam z Gropiusstadtu utýct. Do jízdárny jsme se sestrou už taky skoro nechodily. Dřív se mohlo na koni jet, kam člověk chtěl. Pak na všech silnicích a cestách ježdění zakázali. Vybudovali totiž speciální jezdeckou stezku. Vysypali ji krásně pískem a vůbec ji udělali tak, jak má správná

cesta pro koně vypadat. Určitě to stálo spoustu peněz. Jenže ta cesta vedla přímo podél železnice. Mezi plot a koleje se vešli sotva dva koně. Takže jste jeli na koni a kolem vás si to hnaly nákladní vlaky s uhlím. Asi neexistuje kůň, kterej by se neplašil, když pár metrů od něj dělá randál vlak. Koně tam stejně nechtěli chodit. Ty, co tu cestu stavěli, si zřejmě mysleli, že kůň nemůže vlízt pod vlak. Ale já jsem na tom naštěstí byla líp než ostatní děti, protože jsem měla svoje zvířata doma. Svý tři myšky jsem si brala často na pískoviště. V řádu na hřišti nebylo nic o tom, že „myši jsou zakázány“. Stavěli jsme jim v písku chodbičky a jeskyně a nechávali je tam běhat. Jednou odpoledne mi utekla myš na trávník, na kterej jsme nesměli vstoupit. Už jsme ji nenašli. Byla jsem z toho smutná. Ale utěšovala jsem se tím, že venku se jí to jistě líbí víc než v kleci. A právě ten večer přišel otec do dětskýho pokoje, podíval se do myší klece a mě překvapilo, že se zeptal: „Jak to, že jsou tu jen dvě?“ Nevětřila jsem žádný nebezpečí, připadalo mi dokonce směšný, že se na to ptá, protože otec neměl myši rád a pořád říkal, že bych je měla dát pryč. Vyprávěla jsem mu, jak mi myš utekla z pískoviště. Otec se na mě díval jako šílenec. Hned jsem věděla, že bude řádit. Začal řvát a mlátit mě. Zuřivě mě tlouk a já, protože jsem neměla kam utýct, jsem byla uvězněná v posteli. Ještě nikdy mě tak nemlátil, myslela jsem, že mě zabije. Když začal třískat taky sestru, instinktivně jsem se pokusila skočit k oknu. Myslím, že bych asi vyskočila ven z jedenáctýho patra.

- 22 -

Ale otec mě chytil a hodil zpátky na postel. Matka jako vždycky stála ve dveřích a brečela, ale já ji vůbec neviděla. Všimla jsem si jí

teprve, když se vrhla mezi mě a otce. Bušila do něj pěstma. Byl úplně bez sebe. Mlátil ji a ona couvala na chodbu. Šel za ní. Pokusila se utýct do koupelny a zamknout za sebou. Ale otec ji chytil za vlasy. Ve vaně bylo jako každej večer namočený prádlo. Na pračku jsme se tenkrát ještě nezmohli. Otec strčil matce hlavu do vany. Nějak se jí podařilo vyklouznout mu. Nevím, jestli ji otec pustil, nebo jestli se mu vykroutila.

Otec, bílej jako smrt, zmizel v obýváku. Matka šla do šatny a oblíkla si kabát. Bez jedinýho slova odešla. To byl snad nejstrašnější okamžik mýho života, když matka jen tak, aniž by nám cokoliv řekla, odešla z bytu a nás tam nechala. Nejdřív jsem myslela, že se otec zase vrátí a znova nás bude mlátit. Ale v obýváku bylo ticho, bylo slyšet jen puštěnej televizor.

Vzala jsem sestru k sobě do postele. Pevně jsme se objaly. Sestře se chtělo čurat.

Neodvážila se vyjít z pokoje a strachy se celá třásla. Nějak se mi podařilo dostat ji do koupelny. Otec nám z obýváku řek

„dobrou noc“.

Druhej den ráno nás nikdo nevzbudil. Nešly jsme do školy. Dopoledne se vrátila matka. Skoro vůbec nemluvila. Spakovala pár našich věcí, strčila Petra, našeho kocoura, do tašky a řekla mi, abych vzala Ajaxe na řemínek. Pak jsme šli na podzemku. Příští dny jsme bydleli u matčiny kolegyně z práce. Matka nám vysvětlila, že se chce dát rozvíst.

Byt byl moc malej pro nás pro všechny, matku, sestru, Ajaxe, Petra a mě. Kolegyni jsme v každým případě po několika dnech lezli pořádně na nervy. A tak nás matka zase sbalila, sebraly jsme zvířata a jely zpátky do Gropiusstadtu. Otec přišel domů, zrovna když jsme se sestrou seděly ve vaně. Šel za námi do koupelny a řek docela normálním tónem, jako kdyby se vůbec nic nestalo: „Pročpak jste odešly? My tři bysme se tu přece docela dobře zařídili.“ Sestra a já jsme na něj jenom vyjeveně koukaly. Otec ten večer dělal, jako by matku vůbec neviděl. A pak si přestal všímat i nás, prostě jsme pro něho nebyly. Neřek nám už ani slovo. Bylo to horší než rány.

Od tý doby mě nikdy neuhodil. Ale bylo to strašlivý, když dělal, že k nám vůbec nepatří. Teď jsem si teprve pořádně uvědomovala, že je to můj otec. Vlastně jsem k němu nikdy necejtila nenávist, jen strach. A taky jsem na něho byla vždycky pyšná, protože měl tak rád zvířata a protože měl tak silný auto, dvaašedesátku porsche. Jako

- 23 -

by teď už nebyl náš otec, i když s námi dál bydlel v našem malým bytě. A pak se stalo ještě něco moc zlýho, Ajax zemřel na protržení

břišní dutiny. A nebyl nikdo, kdo by mě utěšil. Matka měla do rozvodu co dělat sama se sebou. Často brečela a vůbec nikdy se nesmála. Připadala jsem si strašně opuštěná. Když jednou večer někdo zazvonil a já otevřela dveře, stál tam Klaus, přítel mýho otce, Klaus chtěl jít s otcem do hospody. Ale ten už odešel.

Matka ho pozvala dál. Byl mnohem mladší než otec. Okolo dvacítky. A tenhle Klaus se po chvíli matky zeptal, jestli by s ním nešla na večeři. Matka hned odpověděla: „Proč ne?“ Převlíkla se a odešla s ním a nás nechala samotný.

Jiný děti by se možná naštvaly nebo by měly o matku strach. Taky mě nejdřív něco takovýho napadlo. Ale pak jsem z toho měla radost. Měla docela dobrou náladu, když odcházela, to pozvání ji potěšilo, i když se snažila nedat to najevo. Sestra to taky poznala a řekla: „Maminka vypadala docela vesele.“

Klaus k nám začal chodit, když nebyl otec doma. Bylo to jednou v neděli, jako dneska si to pamatuju, matka mě poslala dolů s odpadkama. Když jsem se vracela, šla jsem docela potichu. Možná že jsem tak šla schválně. Když jsem nakoukla do obýváku, viděla jsem, jak Klaus moji matku líbá.

Bylo mi to k smíchu. Zmizela jsem do svýho pokoje. Neviděli mě. Nikomu jsem nic neřekla, ani svý sestře, před kterou jsem jinak neměla žádný tajemství. Klaus k nám chodil čím dál častějc, ale mně připadal cizí. I když

byl docela hodnej. Ale především byl hrozně hodnej na matku. Zase se smála a už vůbec nebrečela. A dokonce znova začala plánovat. Vyprávěla nám o pokoji, jakej budeme se sestrou mít, až se s Klausem přestěhujeme do novýho bytu. Ale zatím jsme ten byt neměli. A otec se taky nechystal odstěhovat. Ani potom, když už je konečně

rozvedli. Moji rodiče spali vedle sebe v manželský posteli, a přitom se nenáviděli. A pořád jsme neměli žádný peníze.

Konečně jsme dostali novej byt, o jednu stanici podzemky dál, v Rudowě, ale doma to nebylo o moc lepší. Klaus byl teď skoro pořád s náma. Ale mně jako by překážel, i když byl

pořád stejně hodnej. Jenže stál mezi mnou a matkou. Nedokázala jsem ho přijmout mezi nás. A taky jsem ho vůbec nemohla poslouchat jako otce, vždyť mu bylo jen něco málo přes dvacet. Šel mi čím dál víc na nervy. Nakonec jsme se začali hádat. Kvůli maličkostem. Často jsem tu hádku vyprovokovala já. Většinou šlo o mou muziku. Matka mi kjedenactejm narozeninám koupila malej gramofon a já měla pár desek

- 24 -

s diskotékovejma pisničkama. Večer jsem si vždycky na plný pecky pouštěla desky, takže to doslova rvalo uši. Jednou večer přišel Klaus do dětskýho pokoje a řek, abych to ztišila. Neposlechla jsem ho. Vrátil se a sundal přenosku z desky. Položila jsem ji zase zpátky a postavila se tak, aby nemoh ke gramofonu. Popad mě a odstrčil stranou. Jen se mě dotknul, začala jsem řvát.

Při takovejch hádkách stála matka z opatrnosti radši na mý straně. To bylo ale taky blbý, protože pak se začali hádat s Klausem a já

se cejtila, jako by to byla moje vina. Někdo z nás v tom bytě přebejval. Hádky s Klausem, to ještě nebylo to nejhorší. Ale když byl doma klid, všichni jsme seděli v obýváku, Klaus listoval v časopise nebo přepínal televizní programy jeden za druhým a matka se pokoušela bavit s náma se všema, a nikdo na to správně nereagoval, to bylo vůbec nejhorší. Sestře a mně bylo jasný, že jsme v tom obýváku přebytečný. Když jsme řekly, že bysme chtěly jít ještě ven, nikdo neprotestoval. Přinejmenším Klaus vypadal spokojeně, když jsme moc nebyly doma. A tak jsem zůstávala na ulici co možná nejdýl. Dneska si uvědomuju, že jsem Klausovi vlastně neměla co vyčítat. Byl moc mladej a nevěděl, co je to rodina. Nedokázal odhadnout, jak moc potřebuje matka nás a my ji. Jak moc ji potřebujeme v těch krátkejch chvilkách večer a o víkendu, kdy můžeme bejt spolu. Asi na nás žárlil a my určitě na něho. Matka nechtěla ztratit nás ani svýho přítele, a bylo toho na ni moc.

Já jsem na tu situaci reagovala hlasitě a agresivně. Sestra ale byla naopak čím tál tišší a lítostivější. Sama přesně nevěděla, proč je jí

smutno. Ale každou chvíli mluvila o tom, že by se chtěla přestěhovat k otci. Připadalo mi to úplně praštěný po tom všem, co jsme si s ním zkusily. Ale on nám teď skutečně navrhoval, abysme se k němu vrátily. Byl jako vyměněnej od tý doby, co jsme se odstěhovaly. Měl mladou přítelkyni. A byl pořád dobře naloženej, když jsme se s ním setkaly. Vypadal děsně mile. A taky takovej skutečně byl. Dal mi novou dogu, fenku. V tý době mi bylo dvanáct, začaly mi růst prsa a taky jsem se začala zajímat o kluky a vůbec o mužský. Připadali mi divný. Všichni se mi zdáli suroví. Starší kluci na ulici, stejně jako otec a svým způsobem i Klaus. Měla jsem z nich strach. Ale fascinovali mě. Byli silný

a měli moc. Byli takoví, jaká jsem vždycky chtěla bejt. Jejich moc, jejich síla mě v každým případě přitahovala.

Začala jsem si fénovat vlasy. Trochu jsem si je p řistřihla a sčesala na stranu. Vymej šlela jsem si různý účesy, protože mi vždycky všichni říkali, že mám hezký dlouhý vlasy. Odmítla jsem nosit ty

- 25 -

hloupý dětský kostkatý kalhoty a chtěla jsem džíny. Dostala jsem je. Chtěla jsem boty na vysokým podpatku. Matka mi dala jedny svoje starý.

V džínách a vysokejch podpatcích jsem skoro každej večer courala do deseti po ulicích. Připadalo mi, že mě doma nechtěj. Ale svoboda, kterou jsem teď měla, se mi líbila. Snad mi ty hádky s Klausem i k něčemu byly. Dodávaly mi pocit síly.

Sestra už to všechno nemohla dál snášet. Udělala něco pro mě

úplně nepochopítelnýho. Přestěhovala se k otci. Opustila matku, ale především mě. Teď

jsem byla ještě osamělejší. Pro matku to byla hrozná rána. Pořád brečela. Stála mezi svejma dětma a svým přítelem a nevěděla si rady. Myslela jsem si, že se sestra určitě brzo vrátí. Ale jí se u otce líbilo. Dostávala kapesný. Zaplatil jí hodiny v jízdárně a koupil opravdický jezdecký kalhoty. To mě teda vzalo. Já si musela svý jízdy odpracovávat. Ale ne vždycky mi na to zbyl čas, a tak uměla sestra brzo jezdit líp než já.

Ale pak jsem dostala odškodnění. Otec mě pozval na cestu do Španělska. Měla jsem na konci šestý třídy dobrý vysvědčení a navrhli mě na gymnázium. Byla jsem přihlášená na všeobecnou školu v Gropiusstadtu. A tak než jsem udělala novej krok do života, kterej měl končit maturitou, letěla jsem s otcem a jeho přítelkyní do Španělska, do Torremolinos. Byla to naprosto senzační dovolená, Otec byl bezvadnej. Uvědomila jsem si, že mě má svým způsobem rád. Jednal teď se mnou jako s dospělou Bral mě dokonce večer na procházky se svou přítelkyní. Docela se umoudřil. Měl teď kamarády stejně starý jako on a všem vykládal, že byl jednou ženatej. Nemusela jsem mu už říkat strejdo Richarde. Byla jsem jeho dcera. A on na to byl docela pyšnej, že jsem jeho dcera. Ovšem typický pro něho bylo, že jsme na dovolenou jeli tak, jak se to hodilo jemu a jeho přátelům. Na samým konci prázdnin. A proto jsem šla do svý nový školy o čtrnáct dní

pozdějc. Takže jsem hned začala s ulejváním.

Připadala jsem si v tý nový škole děsně cizí. Ve třídě už se uzavřely přátelství a vytvořily party. Já jsem seděla sama. Ale nejdůležitější bylo, že za ty dva tejdny, co jsem byla ve Španělsku, jim vysvětlili celej systém výuky na všeobecný škole, kterej je poměrně

komplikovanej, když člověk přechází ze základní školy. Ostatním pomohli při výběru kurzů, na který jsme se měli přihlásit. Já jsem byla úplně sama. Vůbec jsem tý škole

neporozuměla. A už se mi to taky nikdy nepovedlo.

- 26 -

Nebyl tam žádnej třídní učitel, kterej by se staral o jednotlivý žáky tak jako na obecný škole. Každej učitel vyučoval několik stovek žáků

v různejch třídách a kurzech. Když chce člověk udělat na všeobecný

škole maturitu, musí už sám vědět, co chce. Musí se učit dobrovolně. Musí se snažit dostat do rozšiřujících kurzů. Anebo musí mít rodiče, který mu řeknou, dělej tohle a dělej támhleto, a trochu ho popostrčej. Nic z toho jsem ale tenkrát nevěděla. Připadalo mi, že mě ve škole nikdo neuznává. Ostatní byli těch čtrnáct dní přede mnou, a to je v nový škole velkej náskok. Zkusila jsem svůj recept z obecný školy. Skákala jsem učitelům při přednášce do řeči, odmlouvala jsem. Někdy proto, že jsem měla pravdu, a někdy jen tak. Už jsem zase bojovala. Proti učitelům a proti škole. Chtěla jsem, aby mě uznávali.

Nejlepší ze všech v naší třídě byla jedna holka. Jmenovala se Kessi. Už měla opravdický prsa. Vypadala aspoň o dva roky starší a vůbec byla dospělejší. Všichni ji uznávali. Moc jsem si přála, aby byla Kessi moje kamarádka. Kessi měla taky bezvadnýho přítele. Chodil do vedlejší třídy, ale byl starší. Milan se jmenoval. Měl aspoň metr sedmdesát a dlouhý

černý vlnitý vlasy, který mu padaly až na záda. Nosil úzký džíny a takový pěkný vysoký boty. Všechny holky na něho letěly. A Kessi nebyla hvězda jenom kvůli těm prsům a dospělýmu vzhledu, ale taky proto, že chodila s Milanem.

My holky jsme měly tenkrát naprosto přesný představy o tom, jak má vypadat bezvadnej kluk. Nesměl chodit v plandavejch kalhotách, ale v úzkejch džínách. Kluci v teniskách mi připadali blbí. Musel nosit nějaký módní boty, nejlíp kozačky s vysokejma podpatkama a všelijakejma ozdobama. Kluci, který ve třídě házeli papírovejma kuličkama nebo ohryzkama, nám připadali pitomí. O přestávce pili mlíko a honili se za fotbalovým míčem. Bezvadný byli ty kluci, co o přestávce zmizeli za rohem s cigaretou. A museli umět pít pivo. Vzpomínám si, jak

mě uchvátilo, když mi Kessi vyprávěla, že se Milan namazal.

Ustavičně jsem přemejšlela, co bych měla udělat pro to, aby mě

oslovil takovej kluk, jako je Milan, a třeba se mnou začal i chodit. Anebo, a to bylo vlastně to samý, aby se mnou kamarádila Kessi. Už

ta její přezdívka Kessi se mi děsně líbila. Chtěla jsem bejt taková, aby mi dali taky tak bezvadnou přezdívku.

Řekla jsem si, co by tě vlastně mělo zajímat na učitelích, který vidíš vždycky jen hodinu, proč by ses jim vůbec měla líbit? Důležitý je, aby tě brali lidi, se kterejma seš pořád. S učitelama jsem vycházela dost špatně. Neměla jsem k nim žádnej osobní vztah. Většina z nich

- 27 -

stejně vypadala, že je jim všechno jedno. Neměli vůbec žádnou autoritu a jenom nadávali. Začala jsem na ně zvysoka kašlat. Brzo jsem dok ázala zbláznit celou třídu a obrátit hodinu vzhůru nohama. A proto mě spolužáci začali uznávat.

Schraňovala jsem všechny peníze, jen abych měla na cigarety a mohla chodit s ostatníma kouřit za roh. Kessi tam byla každou přestávku. A když jsem tam začala taky chodit, všimla jsem si, že mě

Kessi začíná brát.

Začaly jsme se bavit po vyu čování. Pak mě dokonce pozvala k sob ě domů, pily jsme pivo a mně to legračně vlezlo do hlavy. Bavily jsme se o tom, jak ý to máme doma. Kessi na tom byla hodně

podobně jako já, i když u nich to byl zřejmě ještě větší průšvih. Kessi totiž byla nemanželská. Její matka často střídala přítele. A těm byla Kessi samozřejmě úplně lhostejná. Právě nedávno měla matka jednoho takovýho šílence. Mlátil je, pak zdemoloval celej byt a vyhodil z okna televizi. Ale Kessina matka byla jiná než moje. Snažila se bejt na Kessi co nejpřísnější. Kessi musela bejt skoro každej den do osmi večer doma.

Nakonec jsem to ve škole dokázala, teda dokázala jsem, že mě

všichni spolužáci uznávali. Byl to tvrdej a dlouhej boj. Na učení mi moc času nezbejvalo. Triumfovala jsem toho dne, kdy jsem si mohla sednout vedle Kessi. Od n í jsem se taky naučila chodit za školu. Když neměla náladu, tak prostě na nějakou hodinu nešla a byla s Milanem, nebo se jen tak courala. Nejdřív jsem z toho měla strach. Ale brzo jsem přišla na to, že když se vynechá jenom nějaká hodina, tak to skoro nikdy nepraskne. Chybějící se zapisovali jenom první

hodinu.

A v dalších hodinách měli učitelé žáků tak jako tak plný zuby, takže vůbec neměli přehled, kdo je na hodině, a kdo ne. Většinou jim to bylo srdečně jedno.

Kessi se už v tý době nechávala osahávat a líbat od kluků. Chodila do Domu středu. To byl dům mládeže při evangelický církvi s diskotékovým klubem ve sklepě. Pouštěli tam až od čtrnácti. Ale na Kessi nikdo nepoznal, že je jí teprve třináct.

Tak dlouho jsem škemrala, až mi matka koupila podprsenku. žádnou jsem sice nepotřebovala, ale přece jen mi trochu zvětšovala prsa. Taky jsem se začala malovat. A pak mě vzala Kessi do klubu, otevíralo se tam v pět odpoledne. První, koho jsem ve sklepě uviděla, byl jeden kluk od nás. Chodil do devátý třídy a líbil se mi nejvíc ze všech kluků ve škole. Ještě víc než Milan. Vypadal mnohem líp. Působil děsně sebevědomě. V Domě středu byl prostě hvězda. Bylo znát, že si uvědomuje svou převahu nad ostatníma. Jmenoval se

- 28 -

Piet. Patřil k partě, která vždycky stála nebo seděla trochu stranou. Vypadalo to, jako by nepatřili k ostatním v klubu. Všichni kluci z jeho party se mi děsně líbili, byli bezvadný. Nosili úzký džíny, vysoký boty s neuvěřitelně silnejma podrážkama a vyšívaný džínový vesty nebo

všelijaký fantastický haleny z koberců a jinejch krásnejch látek. Kessi ty kluky znala a představila mě jim. Byla jsem štěstím bez sebe, že mě k nim Kessi přivedla. Protože všichni ostatní se k tyhle partě chovali s hlubokou úctou. Mohly jsme si k nim dokonce přisednout. Když jsem přišla příští večer do sklepa, měli s sebou kluci z party obrovskou vodní dýmku. Nejdřív jsem vůbec netušila, co to je. Kessi mi vysvětlila, že se tím kouří hašiš, a řekla mi, že si k nim můžu přisednout. Moc jsem nevěděla, co to ten hašiš vlastně je. Jen to, že je to droga a že je děsně zakázaná.

Zapálili to a dali kolovat hadičku. Každej si z ní potáhnul. Kessi taky. Já jsem odmítla. Vlastně jsem ani nechtěla odmítnout, protože bych ráda patřila k partě, ale zkrátka jsem to ještě nedokázala –

kouřit drogu. Měla jsem z toho tenkrát ještě pořádně nahnáno. Bylo mi z toho všeho trapně. Nejradši bych vypadla ven. Ale to nešlo, teď vstát od stolu, mohlo by to vypadat, že s nima nechci nic mít, protože kouřej hašiš. A tak jsem řekla, že mám chuť na pivo. Posbírala jsem prázdný flašky, který se všude povalovaly. Za čtyři prázdný flašky bylo osmdesát feniků nebo jedna plná. Poprvé v životě jsem se namazala, zatímco oni tahali vodní dýmku. Bavili se o muzice. O muzice, který jsem moc nerozuměla. Já jsem měla ráda sweet. A všechny diskotékový skupiny. Tak jako tak jsem se s nima nemohla bavit, a tak jsem dobře udělala, že jsem se namazala, aspoň jsem se zbavila těch pitomejch mindráků.

Brzo jsem pochopila, jakou muziku uznávaj, a nechtěla jsem pak už taky poslouchat žádnou jinou. David Bowie a tak. Já jsem ale vzhlížela i ke klukům z party jako ke hvězdám. Zezadu vypadali všichni jako David Bowie, ačkoli jim všem bylo okolo šestnácti. Lidi z party přemejšleli zvláštním, pro mě úplně novým způsobem. Nekřičeli, neprali se, nedělali rozruch, dokonce byli děsně potichu. Neustále o něčem zahloubaně diskutovali. Respektovali jeden druhýho, byli k sobě slušný, zdrženlivý, prostě cool, jak tomu oni říkali. Nikdy nedošlo k nějaký hádce. Každýho člena party vítali polibkem na ústa. Kluci byli sice v čele party, ale holky se uznávaly. Nikdy nedocházelo k bojům mezi holkama a klukama tak jako ve škole.

Začaly jsme s Kessi chodit za školu. Na poslední dvě hodiny. Kessi měla vždycky smluvenou schůzku s Milanem na stanici pod -29 - zemky Wutzkyallee. Potloukaly jsme se po stanici, čekaly na Milana a d ávaly si pozor na u čitele, který se tam mohli v tý době objevit. Kessi si právě zapálila cigaretu, když jsem zahlídla Pieta a jeho kamar áda Kathiho, ten byl taky z party. To byla chvíle, o který jsem tak často snila. Vždycky jsem chtěla Pieta nebo někoho z party potkat ve dne. A pak jsem mu cht ěla navrhnout, jest li nechce jít k nám domů. Nic jsem od těch kluků nečekala. Jako mužský mě vůbec nezajímali. Bylo mi teprve dvanáct a ještě jsem ani neměla menstruaci. Já jsem jenom chtěla, abych mohla všude vyprávět, že byl Piet u mě doma. Pak by si všichni mysleli, že s ním chodím a že skutečně patřím k tý bezvadný cool partě.

Tak teda byl to Piet a Kathi. U nás doma v tý době nikdo nebyl, protože matka a Klaus pracovali přes den. Řekla jsem Kessi: „Pojď, půjdeme ke klukům a trochu pokecáme.“ Srdce mi tlouklo. Ale za pár minut jsem se docela sebevědomě zeptala Pieta: „Nemáte chuť

jít k nám? Naši nejsou doma. A přítel mý matky má docela dobrý

desky, Led Zeppelin, David Bowie, Ten Years After, Deep Purple a album z festivalu ve Woodstocku.“

Už jsem se od nich hodně naučila, nejen muziku, kterou uznávali, naučila jsem se taky jejich řeč. Byla jiná, tak jako všechno, co k nim patřilo. Opakovala jsem si každej novej výraz, kterej jsem od nich pochytila. To bylo pro mě mnohem důležitější než anglický slovíčka nebo matematický vzorce.

Piet a Kathi byli hned pro. Měla jsem obrovskou radost. Chovala jsem se naprosto suverénně. Doma jsem řekla: „Pánové, to je v háji, já tu nemám nic k pití.“ Dali jsme dohromady

všechny drobný, co kdo měl, a já a Kathi jsme vyrazili. Šli jsme do sámošky. Pivo bylo moc drahý, to bysme potřebovali na každýho aspoň marku, abysme se trochu mázli. Koupili jsme teda litr červenýho za marku devadesát. Říkalo se mu víno chudejch. Pak jsme popíjeli a povídali si. Hlavně o policajtech. Piet řek, že si teď musí dávat děsnýho bacha na fízly kvůli fetu. Říkal haši dope, to je z angličtiny. Nadávali na poldy a říkali, že jsme policejní stát. Všechno to bylo pro mě úžasně nový. Do tý doby jsem vlastně

znala jen domovníky a všelijaký hlídače, který měl člověk pořád za patama, když byla nějaká legrace. Policajti pro mě vždycky byli nedotknutelná autorita. Teď jsem se dověděla, že svět domovníků v Gropiusstadtu je vlastně svět policajtů. To, co řekli Piet a Kathi, jsem hned uznávala jako nejčistší a jedinou pravdu.

Když jsme dopili víno, řek Piet, že má doma ještě trochu fetu. Všichni začali jásat. Piet vylez ven balkónem. Bydleli jsme v přízemí,

- 30 -

já jsem tak taky často lezla. Bylo to děsně bezvadný po letech bydlení v jedenáctým poschodí. Piet se vrátil s takovým plátem, kterej byl velkej asi jako ruka, rozděleným na kousky po jednom gramu za deset marek. Vytáhnul dřevěnou rourku, asi dvacet centimetrů dlouhou.

Nejdřív nacpal nahoru tabák, aby se pak nemusel hašiš kouřit až

na dřevo. Pak smíchal tabák s hašišem a dal to navrch. Při kouření

se musela hodně zaklánět hlava a rourka se držela co nejvíc šikmo, aby nevypadnul žádnej uhlík.

Pozorně jsem koukala, jakto dělaj ostatní. Bylo mi jasný, že teď, když mám na návštěvě Pieta a Kathiho, nemůžu říct ne. A tak jsem docela cool prohlásila: „Dneska mám na to taky chuť.“ A dělala jsem, jako kdyby to vůbec nebylo poprvé.

Stáhli jsme žaluzie. Ve světle, který pronikalo do pokoje, se tvořily hustý mraky kouře. Pustila jsem desku s Davidem Bowiem, potáhla jsem a zadržela kouř v plicích, až jsem se rozkašlala. Všichni byli úplně potichu. Každej zíral do blba a poslouchal muziku. Čekala jsem, co se se mnou stane. Teď, když sis vzala fet, říkala jsem si, se s tebou musí stát něco šíleně novýho. Ale vůbec nic jsem nepozorovala. Cejtila jsem se jen tak trochu přiopilá. Ale to bylo vlastně od vína. Nevěděla jsem, že to poprvé většinou nic nedělá. Chce to pravidelnost a trénink, aby se člověk opravdu sjel a uvědomoval si to. Alkohol účinkuje mnohem rychlejc. Koukala jsem se na Pieta a Kessi, který seděli na gauči, jak se k sobě tisknou. Piet hladil Kessi po ruce. Za chvíli oba vstali, šli do dětskýho pokoje a zavřeli za sebou dveře.

Zůstala jsem sama s Kathim. Sed si ke mně na opěradlo křesla a dal mi ruku okolo ramen. Hned se mi zdál Kathi lepší než Piet. Byla jsem šťastná, že šel Kathi ke mně a dal najevo, že o mě má zájem. Měla jsem pořád strach, aby si kluci nevšimli, že je mi teprve dvanáct, a nechovali se ke mně jako k malý holce. Kathi mě začal hladit. Nevěděla jsem, jestli se mi to má líbit. Bylo mi šíleně horko. Myslím že strachy. Seděla jsem jako zkamenělá a snažila se říct něco o desce, kterou jsme právě poslouchali. Když mi začal sahat na prsa, nebo spíš tam, kde měly bejt, vstala jsem, šla jsem ke gramofonu a nekonečně dlouho se tam motala.

Pak se vrátili Piet a Kessi z dětskýho pokoje. Vypadali tak nějak zaraženě. Vyděšeně a jakoby smutně. Kessi byla úplně rudá. Už se jeden na druhýho ani nepodívali. A taky

nepromluvili jediný slovo. Poznala jsem, že Kessi zažila něco nepříjemnýho. že jim to ani jednomu k ničemu nebylo.

- 31 -

Konečně se Piet zeptal, jestli půjdu večer do Domu středu. To mě

zase potěšilo. Vyhrála jsem. Všechno bylo tak, jak jsem si to vysnila. Pozvala jsem Pieta a Kathiho k sobě domů a teď jsem opravdu patřila k partě. Piet a Kessi vylezli ven balkónem. Kathi

ještě postával v pokoji. Znovu jsem dostala strach. Nechtěla jsem s ním zůstat sama. Řekla jsem mu rovnou, že teď musím uklízet a pak si udělat úkoly. Najednou mi bylo fuk, co si o mně bude myslet. Konečně šel taky. Lehla jsem si na postel, koukala na strop a snažila se všechno pochopit. Kathi vypadal dost dobře, ale nějak se mi přestal líbit. Asi po hodině někdo zazvonil. Kukátkem ve dveřích jsem uviděla Kathiho. Neotevřela jsem a po špičkách jsem se odplížila zpátky do pokoje. Měla jsem skutečně strach bejt s ním sama. V tu chvíli se mi úplně

zhnusil a taky jsem se sama před sebou styděla. Ale nevěděla jsem proč. Jestli to bylo kvůli fetu, anebo kvůli Kathimu. Byla jsem trochu smutná. Teď, když mě přijali do party, měla jsem najednou pocit, že k nim stejně nepatřím. Na tyhle věci s klukama jsem byla ještě moc malá. Bylo mi jasný, že to nedokážu. A to všechno, co říkali o policii a státu, mi bylo cizí. A taky to nebylo nic, co by se mě týkalo.

Přesto jsem už v pět byla v Domě středu. Nešli jsme do klubu, ale do kina. Chtěla jsem sedět mezi Kessi a jedním klukem, kterýho jsem neznala, ale Kathi se nacpal mezi nás. Jen pustili film, zase mě

začal hladit. Nějak se mu podařilo dostat ruky mezi mý nohy. Nebránila jsem se. Byla jsem úplně ochrnutá. Měla jsem z toho děsnej strach. Chtěla jsem utýct. Pak jsem si pomyslela: „Christiano, to je daň za to, že jsi v partě.“ Nechala jsem si všechno líbit a vůbec nic jsem neřekla. Asitaky proto, že jsem si ho děsně vážila. Jen když

řek, abych ho taky hladila, a snažil se přitáhnout mou ruku k sobě, zaklesla jsem pevně ruce na svým klíně.

Když konečně film skončil, byla jsem štěstím bez sebe. Hned jsem od Kathiho utekla ke Kessi. Všechno jsem jí vyprávěla a řekla jsem, že už o Kathim nechci ani slyšet. Kessi mu to určitě řekla, protože potom jsem se dověděla, že byla kdysi do Kathiho zblázněna. To třeba začala v klubu brečet, protože Kathi si jí nevšímal a bavil se s jinejma holkama. Sama mi to pozdějc vyprávěla, jak děsně po něm bláznila a jak jí bylo vždycky do breku, když ho viděla. Přes tu záležitost s Kathim jsem teď patřila k partě. Byla jsem sice pro ostatní ta malá, ale byla jsem jednou z nich. žádnej z kluků

se už nesnažil něco si se mnou začít. Zřejmě se to rozkecalo a všichni respektovali, že si na něco takovýho připadám ještě mladá. To bylo něco úplně jinýho než u alkáčů. Tak jsme říkali těm klukům,

- 32 -

který nasávali pivo a házeli do sebe jednoho panáka za druhým. Když s nima nechtěla některá holka jít, chovali se k ní děsně surově. Utahovali si z ní, uráželi ji a vůbec se k ní chovali jako k méněcenný. U nás v partě jsme k sobě všichni byli slušný. Uznávali jsme se navzájem. Všichni jsme fetovali, takže jsme na tom vlastně byli všichni stejně. Rozuměli jsme si bez zbytečnejch řečí. Nikdo z nás nedělal nikdy randál nebo nějaký sprosťárny. A kecy těch ostatních nás moc nevzrušovaly. Cejtili jsme se nad ně povznesený, prostě

cool.

Až na Pieta, Kessi a mě chodili už ostatní do práce. Byli na tom všichni stejně. Votravovali se v práci i doma. Na rozdíl od alkáčů, který si svůj vztek nosili s sebou do klubu a byli pak agresivní, lidi z naší party dokázali na všechno tam venku zapomenout. Na všechno se vybodli, kouřili fet, říkali tomu joint, poslouchali správnou muziku a byl v nich naprostej mír. Zapomínali v klubu na celý to svinstvo, ve kterým museli bejt přes den.

Pořád ještě jsem se nepovažovala za jednu z nich. Byla jsem na to asi ještě moc mladá. Ale oni byli moje vzory. Chtěla jsem se jim co nejvíc podobat, toužila jsem stát se jednou z nich. Chtěla jsem se od nich učit, protože jsem si myslela, že vědí, jak správně cool žít a nenechat se otrávit tím hnusem okolo. Rodiče a učitele jsem stejně

neposlouchala, když mi něco říkali. Nejdůležitější v životě, až na moje zvířata, teď pro mě byla parta.

To, že jsem se tak upnula na partu, mělo důvody i u nás doma. Nedalo se tam už vydržet. Nejhorší ze všeho bylo, že Klaus, přítel mý matky, byl totální nepřítel zvířat. V každým případě jsem si to tenkrát myslela. Začalo to tím, že neustále mlel o tom, jak je to se všema těma potvorama v tak malým bytě k nevydržení. A pak zakázal mýmu novýmu psovi, doze, co jsem dostala od otce, chodit do obýváku. To už na mě bylo moc. Naši psi patřili vždycky k rodině. A teď si přijde tenhle chlap a řekne, že doga nesmí do obýváku. Ale to mu nestačilo. Chtěl mi dokonce zakázat, aby pes spal vedle mý postele. Chtěl, abych mu ve svým mrňavým pokoji postavila boudu, a myslel to smrtelně vážně. Samozřejmě že jsem to neudělala. A pak přednes Klaus svý poslední a definitivní rozhodnutí. Prohlásil, že zvířata musej z domu. Matka dokonce stála při něm a řekla, že se už o ně pořádně nestarám. To byl konec. Často jsem teď

sice nebyla večer doma, takže někdo z nich musel ven se psem. Ale jinak jsem se o ně přece starala, kdykoli jsem na ně měla trochu času, o psa i o ostatní zvířata. Nepomohly mi ani výhrůžky, křik, ani pláč. Sebrali mi mýho psa. Dali ho jedny paní, která nakonec nebyla ani tak nejhorší, hlavně ho vážně chtěla. Ale ta brzy nato dostala rakovinu a musela dát psa

- 33 -

pryč. Slyšela jsem, že skončil v nějaký hospodě. Bylo to hrozně citlivý zvíře, při sebemenším hluku se strašně vyděsil. Věděla jsem, že ta hospoda je jeho konec. A mohli za to Klaus a moje matka. Už

jsem nechtěla mít nic společnýho s lidma, který dokážou ubližovat zvířatům.

To všechno se stalo v době, kdy jsem začala chodit do Domu středu a poprvé kouřila hašiš. Zůstaly mi jen dvě kočky. Ale ty mě přes den nepotřebovaly. V noci spaly u mě v posteli. Teď, když jsem neměla psa, už jsem taky neměla žádnej důvod zůstávat doma. Neměla jsem žádný povinnosti. A procházet se venku sama bez psa mě taky nebavilo. Čekala jsem jen, až bude pět a otevřou klub v Domě středu. Někdy jsem se s Kessi a ostatníma z party scházela už odpoledne. Kouřila jsem každej večer. Ty z party, který měli peníze, dávali fet nám ostatním. Už jsem proti haši nic neměla. Kouřili jsme docela veřejně, vůbec jsme se s tím nemuseli v Domě středu schovávat. Církevní sociální pracovníci, který měli v klubu dohled, nám někdy domlouvali, abysme toho radši nechali. Většina z nich ale vždycky dodávala, že dřív taky kouřili. Byli z univerzit, ze studentskýho hnutí, a tam byl hašiš úplně běžnej. Vždycky nám jen říkali, abysme to nepřeháněli, že to nesmíme používat jako prostředek k úniku, jak říkali, a tak podobně. Hlavně nás varovali, abysme pozdějc nepřešli na něco silnějšího.

Šlo nám to jedním uchem tam a druhým ven. Co vlastně měli co kecat, když sami kouřili. Jeden z nás jednomu takovýmu řek: „Vy si snad myslíte, že když fetujou študáci, tak je to OK. Ty maj na to hlavu. Ale když fetujou učni nebo dělníci, tak je to nebezpečný. Takový

argumenty si strčte někam.“ Nevěděl, co mu má na to říct. A bylo mu to asi dost trapný.

Když jsem neměla fet, tak jsem aspoň pila pivo nebo víno. Začala jsem s tím hned, jak jsem přišla ze školy, anebo už taky dopoledne, když jsem byla za školou. Pořád jsem byla trochu mazlá. Zvykla jsem si bejt sjetá. Pomáhalo mi to zapomenout na všechno to svinstvo ve škole a doma. Škola mě už vůbec nevzrušovala. Rychle jsem klesla z dvojek na čtyřky a pětky.

Taky vzhledem jsem se úplně změnila. Hrozně jsem zhubla, už

jsem skoro nejedla. Všechny kalhoty mi byly velký. Obličej se mi propadnul. Často jsem teď stála před zrcadlem. Líbilo se mi, jak jsem se změnila. Čím dál víc jsem se podobala ostatním z party. Konečně jsem se zbavila tý svý nevinný dětský tvářičky.

- 34 -

Šíleně mi teď záleželo na tom, jak vypadám. Matka mi musela koupit boty na podpatku a obepnutý kalhoty. Udělala jsem si pěšinku uprostřed a sčesala si vlasy do obličeje. Chtěla jsem vypadat tajemně. Nikdo mě nesměl prokouknout. Nikdo si nesměl všimnout, že nejsem ta správná cool holka, kterou jsem chtěla bejt. Jednou večer se mě Piet zeptal, jestli bych si nechtěla vzít trip. Řekla jsem: „No jasně.“ Už jsem hodně slyšela o LSD, kterýmu se říkalo prášky nebo trip. Když se Piet ušklíbnul a já si všimla, jak mi nevěří, že bych to do sebe hodila, začala jsem si vymejšlet. Dala jsem dohromady všechno, co jsem slyšela u druhejch, a vykládala mu, jak už jsem to dřív brala. Viděla jsem, že mi Piet nevěří. Nedal si nic nakecat. Styděla jsem se.

Piet řek: „V sobotu budu mít bezvadnej trip. Když to chceš zkusit, můžu ti trochu nechat.“

Těšila jsem se na sobotu. Říkala jsem si, že až si vezmu elesdýčko, budu už úplně jako ostatní. Když jsem přišla do Domu středu, měla už Kessi svou dávku v sobě. Piet řek: „Jestli vážně chceš, tak ti dám půlku. To ti napoprvé stačí.“ Dal mi kousek cigaretovýho papíru, ve kterým byly zabalený úlomky prášků. Nedokázala jsem to spolknout před ostatníma. Byla jsem strašně vzrušená. Měla jsem strach, že si toho někdo všimne. A taky jsem si to chtěla udělat trošku sváteční. Šla jsem teda na záchod, zavřela se tam a hodila to do sebe.

Piet si myslel, že jsem tablety hodila do záchodu. Netrpělivě jsem čekala, až se se mnou něco stane, aby mi všichni věřili, že jsem to skutečně spolkla.

Když po desátý klub v Domě středu zavíral, pořád jsem nic nepozorovala. Šla jsem s Pietem na stanici podzemky. Tam jsme potkali dva jeho kamarády, Franka a Pauliho. Byli stejně oblečený, úplně jako dvojčata. Vypadali úžasně klidně. Moc se mi líbili. Piet mi řek: „Ty sou na háčku.“ Teda na heroinu. V tom okamžiku to na mě

neudělalo žádnej dojem. Měla jsem co dělat sama se sebou, protože prášky konečně začaly účinkovat.

Když jsme vlezli do vagónu a ten se rozjel, myslela jsem si, že se z toho zblázním. Byl to šílenej pocit. Připadala jsem si jako zavřená

v plechovce, ve který se někdo hrabe obrovskou lžící. Zdálo se mi, že ten děsnej randál, kterej dělal vagón v tunelu, vůbec nevydržím. Lidi v podzemce měli děsný obličeje. Ve skutečnosti ty mastňáci vypadali jako vždycky. Jenomže teď jsem na jejich obličejích viděla, jak jsou hnusný. Představovala jsem si, že se ty tlustý mastňáci vracej z ňáký hnusný putyky nebo hnusný práce. A pak jdou ty prasečí

ksichty do postele a pak zase do práce a pak se dívaj na televizi.

- 35 -

Pomyslela jsem si: Můžeš bejt ráda, že jsi jiná. že máš partu. že jsi vzala prášky a je ti všechno jasný a vidíš, jaký jsou v tý podzemce hnusný mastňáci. Tak nějak jsem si to myslela. A při pozdějších tripech taky. Pak jsem z těch ksichtů dostala strach. Koukla jsem se na Pieta. Byl nějak ošklivější než jindy.

Jeho obličej byl docela malej proti těm prasečím ksichtům. Ale přece jen vypadal dost normálně.

Byla jsem ráda, když jsme konečně vysedli v Rudowě. Už jsem v tom pěkně jela. Zdálo se mi, že světla hrozně zářej. Lampa přímo nad náma svítila jasnějc než slunce v létě. V podzemce jsem se třásla zimou. Teď mi zas bylo horko. Připadalo mi, že jsem někde ve Španělsku, a ne v Berlíně. Bylo to jako na jednom z těch krásnejch plakátů, který visely v cestovní kanceláři v Gropiusstadtu. Ze stromů

se staly palmy a místo ulice byla pláž. Všechno bylo děsně světlý. Neřekla jsem Pietovi, že už jsem sjetá. Chtěla jsem si ten bezvadně

cool trip vychutnat sama.

Piet, kterej už v tom taky pěkně jel, řek, že bysme mohli jít k jeho přítelkyni, jestli se ještě

nevrátili její rodiče. Měl přítelkyni, kterou hrozně miloval. Šli jsme se podívat do garáže u jejich domu, abysme zjistili, jestli je tam auto rodičů. V garáži jsem měla trochu hororovou halucinaci. Nízkej strop klesal pořád níž a níž. Úplně se pohnul. Betonový sloupky se houpaly ze strany na stranu. Auto rodičů tam stálo. Piet řek: „Člověče, to je děsná garáž.“ Najednou ho napadlo, že v tom jede sám, a zeptal se: „Přiznej se, kam jsi hodila ty svoje prášky?“ Kouknul se na mě a najednou povídá: „Člověče, holka, to bych nikdy neřek. Ty máš panenky jak špendlíky.“

Venku už to bylo lepší. Sedla jsem si do trávy. Stěna domu byla tak oranžová, jako kdyby se na ní odráželo vycházející slunce. Stíny se pohybovaly, jako by chtěly udělat místo světlu. Stěna se nadouvala a najednou se mi zdálo, že stojí v plamenech. Šli jsme domů k Pietovi. Uměl senzačně malovat. V jeho pokoji visel jeden jeho obraz. Byl na něm děsně tlustej kůň. Na koni seděl kostlivec se srpem v ruce. Hrozně se mi ten obraz líbil. Už jsem ho předtím párkrát viděla. Vždycky jsem si myslela, že je to smrt. Teď

mě ta kresba vůbec neděsila. Napadaly mě všelijaký bláznivý myšlenky. Říkala jsem si, že ten kostlivec nikdy nemůže tak silnýho koně

ovládnout. Už teď nad ním ztratil vládu. Dlouho jsme si povídali o obraze. Piet mi dal na rozloučenou pár desek. Řek: „Bezvadně se poslouchaj na tripu.“ Šla jsem domů.

Matka byla samozřejmě ještě vzhůru. Měla obvyklý řeči. Kde jsem byla, takhle to dál nepůjde a tak podobně. Byla mi hrozně k

- 36 -

smíchu. Stála tam široká a tlustá v tý svý bílý noční košili, obličej zkřivenej vztekem. Úplně jak ty mastňáci v podzemce. Neřekla jsem ani slovo. Stejně jsem s ní už skoro vůbec nemluvila. Vždycky jen to nejnutnější a hlavně nic důležitýho. Už jsem od ní nečekala žádnou něžnost nebo útěchu. Zdálo se mi, aspoň někdy, že nepotřebuju ani matku, ani domov.

Matka se svým přítelem a já jsme žili v naprosto rozdílnejch světech. Neměli nejmenší tušení o tom, co dělám. Mysleli si, že jsem docela normální dítě, který právě přišlo do puberty. A co bych jim vlastně měla vyprávět? Stejně by nic nepochopili. V každým případě

by mi všechno zakázali. O tom jsem byla přesvědčená. Nanejvejš

jsem matku litovala. Jak se vrací vyčerpaná domů a vrhá se na domácnost. Aleříkala jsem si, že si za ten svůj měšťáckej život může sama.

Christianina matka

Často jsem si kladla otázku, jak se to mohlo stát, že jsem si dřívenevšimla, co se s Christianou děje. Odpověď je docela jednoduchá,jenomže jsem k ní dospěla až po rozhovorech s rodiči, které potkalstejný osud, prostě mě vůbec nenapadlo, že by moje dcera mohlabrát drogy. Pořád jsem si něco namlouvala.

Můj přítel, s kterým jsem po rozvodu s manželem žila, měl už dřívnějaké podezření. Vždycky jsem na to jen řekla: „Ale co si to namlouváš. Vždyť je to ještě dítě.“ To je asi ta největší chyba, představovat si, že jsou na něco takového ještě malí. Když se začala Christiana izolovat, když čím dál častěji odmítala kontakt s rodinou a ovíkendech raději odcházela za svými přáteli, místo aby byla s námi,měla jsem se ptát „proč“ a „kvůli čemu“. Brala jsem to všechno mocna lehkou váhu.

Myslím, že zaměstnaná matka nikdy nemůže dost pečlivě dohlí-žet na své děti. Chce si také někdy odpočinout a je docela ráda,když mají děti své zájmy a dají trochu pokoj. Jistě, někdy chodilaChristiana pozdě domů. Pokaždé měla připravenou nějakou výmlu-vu a já jsem byla vždycky ochotná jí věřit. Považovala jsem tunedochvilnost a její vzpurné chování za docela normální projevdospívání a myslela jsem si, že ji to přejde.

Nechtěla jsem Christianu do ničeho nutit. Měla jsem dost vlast-ních zkušeností. Můj otec

byl velice přísný. Na vesnici v Hesensku,kde jsem vyrostla, byl jako majitel lomu váženým občanem. Ale jeho

- 37 -

výchova spočívala jenom na samých zákazech. O klucích jsem senesměla ani zmínit, hned jsem dostala pohlavek.

Ještě dnes si přesně vzpomínám na jednu nedělní odpoledni vy-cházku se svou přítelkyní. Dobrých sto metrů za námi šli dva mladí-ci. Náhodou se kolem nás vracel otec autem z fotbalu, zastavil avrazil mi jednu rovnou na ulici. Strčil mě do auta a odvezl domů. Je-nom proto, že za námi šli ti dva kluci. Hrozně mě to tenkrát urazilo.Bylo mi šestnáct a říkala jsem si: Co mám dělat, abych odtud mohlautéct?

Moje hodná a dobrosrdečná matka neměla do výchovy co mluvit.Nesměla jsem se stát porodní sestrou, jak jsem si přála. Otec trvalna tom, abych se vyučila v obchodě a vedla mu účetní knihy. V té

době jsem poznala Richarda, svého pozdějšího muže. Byl o rokstarší a učil se na správce na statku. Také na přání svého otce.Nejdřív jsme spolu jen kamarádili. Čím víc mi to přátelství otec zakazoval, tím jsem byla tvrdohlavější. Viděla jsem jediné východisko

–otěhotnět, abych se musela vdát a konečně být svobodná.V osmnácti jsem skutečně byla v jiném stavu. Richard hned pře-rušil své učení a odstěhovali jsme se do severního Německa, do ob-ce, kde bydleli jeho rodiče. Manželství bylo fiaskem hned od počát-ku. Už během těhotenství mě nechával samotnou, často celé noci.Měl jenom svého porsche a plnou hlavu

neuskutečnitelných plánů.žádná práce pro něho nebyla dost dobrá. Chtěl být za každou cenuněco lepšího, aby si ho ostatní vážili. Rád vyprávěl o tom, jaké mělajeho rodina před válkou dobré postavení. Jeho prarodiče vlastnili vdnešní NDR noviny, zlatnictví a řeznictví. A také statek.To bylo jeho měřítko. Chtěl být za každou cenu samostatný, chtělbýt podnikatelem jako jeho předkové. Jednou snil o tom, že si zařídí

zasilatelství, pak zase chtěl obchodovat s automobily, pak zakládalspolu se svým známým firmu zahradních a zemědělských staveb.Ve skutečnosti se nikdy nedostal dál než k počátečním krokům. Svůjvztek si vyléval doma na dětech, a když jsem se do toho zamíchalataké já, docházelo i k ručnímu vyřizování sporů.Peníze na živobytí jsem samozřejmě vydělávala já. Když

bylyChristiane čtyři roky, sehnala jsem si velice dobré zaměstnání vezprostředkovatelně sňatků. Vždycky na konci týdne se uzavíralysmlouvy a Richard mi s tím pomáhal. Asi dva roky to šlo doceladobře. Pak se Richard pohádal se šéfem a já přišla o práci. Manželse rozhodl zařídit si svůj vlastní sňatkový úřad, a to ve velkém stylu.Za místo založení své firmy si vybral Berlín.

V roce 1968 jsme se tam přestěhovali. Se změnou bydliště jsemtaké doufala ve změnu našeho manželství. Ale místo v reprezenta-

- 38 -

tivních obytných a firemních místnostech jsme skončili v dvaapůlpokojovém bytě v Gropiusstadtu na okraji Berlína. Richard nedokázaldát dohromady potřebný počáteční kapitál. Všechno bylo zase přistarém. Muž si vyléval vztek na mně a na dětech, byl bez práce ajen jednou se uchytil nakrátko v obchodě. Nedokázal se prostě smí-řit s tím, že by měl být jedním z těch obyčejných malých lidí, kteří

bydleli v Gropiusstadtu.

Stále častěji jsem myslela na rozvod, ale nikdy jsem k tomu nesebrala odvahu. Ten poslední zbytek sebedůvěry, který jsem siuchránila před otcem, ve mně zničil manžel.

Naštěstí jsem v Berlíně rychle sehnala docela dobrou práci ste-notypistky za tisíc marek čistého. Pocit, že si mě také někdo váží aže si mohu zase trochu něco dovolit, mi vrátil nové síly. Už jsem sinenechala od svého muže všechno líbit. Připadal mi směšný s tímsvým velikášstvím.

Neshody mezi námi už nebyly k vydržení. Něko-likrát jsem se pokusila o rozchod, ale nikdy z toho nic nebylo. Přecejen jsem na něm ještě dost lpěla. Snad proto, že to byl první muž vmém životě. A také kvůli dětem. Nedostala jsem pro děvčata místove školce. Stejně bych na ni neměla peníze. A proto mi bylo milejší,když byl Richard tu a tam doma. A tak jsem rozvod odkládala, až

jsem v roce 1973 sebrala dost sil, abych svůj omyl napravila. Podalajsem žádost o rozvod.

Chtěla jsem Christianu ušetřit toho, co jsem musela sama prodě-lat. Už po jejím narození jsem si přísahala, že ona musí vyrůstat tak,aby nakonec neskončila v takovém manželství jako já. Musí mítmožnost svobodně se rozvíjet, nikdo ji nesmí do ničeho nutit, musí

být na rozdíl ode mě svobodná. Chtěla jsem ji vychovávat podle zá-sad moderní výchovy. Jenže později, když už byla starší, jsem jí asipřece jen příliš mnoho promíjela.

Po rozvodu jsem si nejprve musela sehnat byt, protože Richardse odmítl odstěhovat. Našla jsem ho ve výhodném družstvu. Stálšest set marek měsíčně včetně garáže, i když jsem žádné auto ne-měla. Byl pro mě samozřejmě moc drahý. Ale nic jiného mi nezbýva-lo. Chtěla jsem se dostat od svého bývalého muže konečně pryč.Chtěla jsem za každou cenu začít se svými dětmi znova.Richard nebyl schopen platit mi na děti. Říkala jsem si, že musímzatnout zuby a tu a tam dělat i přesčasy, abych mohla alespoň něcoposkytnout dětem. Bylo jim mezi deseti a jedenácti lety a za celé

dětství neměly slušně zařízený pokoj. Neměli jsme doma ani pořád-ný gauč, všechno bylo všelijak sestrkané dohromady. Bolelo mě usrdce při pomyšlení, že jsem ještě neposkytla svým dětem útulný

domov.

- 39 -

To všechno jsem chtěla po rozvodu napravit. Chtěla jsem mít ko-nečně hezký byt, ve kterém bychom se všichni dobře cítili. To bylmůj sen. Pro něj jsem pracovala. Ale také proto, abych mohla dětemsplnit tu a tam nějaké to přání, koupit jim něco hezkého na sebe avydat se o víkendu společně na výlet.

S nadšením jsem šla za tím cílem. Děvčata si sama vybrala hez-ké tapety, koupily jsme krásný nábytek do dívčího pokoje a v roce1975 jsem mohla pořídit Christiane stereogramofon. Dělalo mi to ra-dost. Byla jsem šťastná, že mohu svým dětem něco dopřát.Když jsem se pozdě odpoledne vracela z práce domů, přinášelajsem dcerám často nějaký dáreček. Byly to jen takové maličkosti.Ale mě to těšilo, když jsem jim mohla pokaždé koupit něco u Karsta-dta nebo Wertheima. Většinou to byly všelijaké zlevněné hlouposti.Třeba nějaká sladkost nebo veselé ořezávátko, ale pokaždé mi za topadly okolo krku. Bylo to vždycky jako o Vánocích.Dnes už samozřejmě vím, že jsem si tím chtěla vykoupit své

špatné svědomí, protože jsem měla na své děti málo času. Mělajsem nechat peníze penězi. Měla jsem se starat o děti, a ne choditdo práce. Sama už nechápu, jak jsem mohla takhle své dcery opustit. Jako kdyby se to všechno dalo nahradit hezkými věcičkami. Mělajsem raději žít z podpory, dokud mě moje děti potřebovaly. Ale z to-ho jsem měla strach. Už doma mi vtloukali do hlavy, že je to ostuda,nechat se živit státem. Možná jsem se měla soudit se svým rozvedeným mužem o výživné. Nevím. V každém případě jsem samousnahou vytvořit nám hezký domov neviděla, co je důležitější. Ať toberu z kterékoli strany, vždycky nakonec dojdu ke stejné výčitce.Příliš často jsem nechávala své děti samotné. A Christiana jistě po-třebovala větší pozornost a pevnější ruku. Je mnohem labilnější acitlivější než její mladší sestra. Tenkrát mě ani ve snu nenapadlo, žeby se Christiana mohla dostat na šikmou plochu. Ačkoli jsem viděla,co se v rodinách na sídlišti denně odehrává. Rvačky jsou tam nadenním pořádku. A toho alkoholu co se tam vypije! Opilá žena, muž

nebo výrostek v příkopu, to není nic neobvyklého. Ale já byla pře-svědčená, že když budu svým dětem příkladem, když se budu sluš-ně živit a slušně chovat, tak musí být jako já.

Skutečně jsem si myslela, že bude všechno v pořádku. Dopoledne byly děti ve škole. V poledne si samy ohřály oběd. A pakchodily většinou za poníky na jízdárnu v líppschitzallee. Obě mají

moc rády zvířata.

Nějakou dobu bylo skutečně všechno v pořádku. Až na trochužárlivosti mezi dětmi a Klausem, mým přítelem, který se k nám při-stěhoval. Vedle své práce, domácnosti a dětí jsem měla také jeho,

- 40 -

který mi naplňoval život. Byl mou jistotou, oporou. A pak jsem uděla-la ještě jednu těžkou chybu, protože jsem si přála, abych se mohlavíc věnovat svému příteli. Dovolila jsem Christianině sestře, aby sepřestěhovala ke svému otci, který ji k sobě lákal všemi možnými sli-by, protože se cítil osamělý.

Christiana teď byla sama, když se vrátila ze školy. A právě v té

době si našla přátele, kteří se jí stali osudnými. Ale já jsem si tohovůbec nevšimla. Kessi, její kamarádka ze sousedství a ze školy, semi zdála velice rozumná. A její matka na ně tu a tam dohlédla. Jed-nou byla Christiana u nich a jindy zase Kessi u nás.Oběma bylo okolo dvanácti třinácti, byly ve věku, kdy jsou dětizvědavé a chtějí si všechno vyzkoušet. Nezdálo se mi na tom nicšpatného, že chodívají večer do mládežnického klubu v Domě stře-du, který je zařízením evangelické církve v Gropiusstadtu. Byla jsempřirozeně přesvědčená, že tam jsou v dobrých rukách. Ze mohou vDomě středu kouřit hašiš, to by mě ve snu nenapadlo.Naopak, byla jsem klidná, že se Christiana vyvíjí jako normální

děvče v pubertě a že už se jí tak nestýská po sestře. Od té doby, cose kamarádila s Kessi, začala se zase časlěji smát. Někdy byly tydvě tak rozpustilé, že jsem se musela smát s nimi. Jak jsem mělavědět, že ty jejich výbuchy smíchu způsobuje hašiš a bůhvíjaké

prášky.

Mojí rodinou se teď stala parta. Nacházela jsem v ní přátelství, náklonnost a svým způsobem i lásku. Už třeba obvyklej polibek při pozdravu se mi děsně líbil. Každej líbal toho druhýho tak něžně a přátelsky. Můj otec mi jakživo takovou pusu nedal. V partě jsme neznali žádný problémy. Ty svoje vlastní z domova a z práce jsme nechávali venku, neotravovali jsme s nima ostatní. Když jsme byli spolu, tak pro nás ten hnusnej svět těch druhejch neexistoval. Mluvili jsme o muzice a o fetu. Někdy taky o oblíkání a o lidech, který tomuhle policejnímu státu nelezou do zadku. Uznávali jsme každýho, kdo udělal nějakej přestupek, ukrad auto nebo přepad banku. Na tripu jsem se cejtila jako ostatní z party. Měla jsem po fetu od samýho začátku báječnou náladu. To bylo fajn, začátečníci totiž mívají napoprvé všelijaký úzkosti nebo strach, říká se tomu horortrip. Ale já jsem byla vždycky úplně cool. Konečně jsem se stala jednou z nich. Jen jsem se dostala k nějakýmu prášku, hned jsem ho do sebe hodila.

Všechno jsem teď vnímala úplně jinak. Ještě pořád jsem se ráda courala v přírodě. Dřív jsem tam chodívala se svým psem a on patřil

- 41 -

k mejm procházkám. Teď k nim ale patřil haš nebo nějakej ten prášek. Na tripu byla příroda úplně jinačí než dřív. Rozkládala se na barvy, tvary a zvuky a ty se odrážely v mejch náladách. život, kterej jsem v tý době vedla, se mi zdál báječně cool. Těch pár měsíců, co jsem sjížděla hašiš, jsem byla sama se sebou spokojená. Za nějakou dobu na nás ale přestal hašiš a LSD správně účinkovat. Už jsme si na to asi moc zvykli. Hašišovej nebo práškovej trip byl

vlastně náš normální stav. Nepřinášelo nám to už žádný nový

zážitky.

Pak přišel jeden z party do klubu a řek: „Lidi, mám něco úplně jinýho, efedrin. To je senzace.“ Vzala jsem si dvě tabletky efedrinu, povzbuzujícího prostředku, ale vlastně jsem přesně nevěděla, co polykám. Spláchla jsem je jedním pivem na ex, protože jsem to tak viděla u druhejch. Musela jsem se hodně přemáhat, pivo se mi hnusilo stejně jako lidi, který se tím nalejvaj.

Najednou byla v klubu k dostání spousta tablet. Ten samej večer jsem si vzala ještě jeden mandrax, silnej prášek na spaní. Hned bylo všechno kolem mě báječně cool, klub i lidi z mý party. V příštích tejdnech jsme vyzkoušeli všechno možný, farmaceutickej průmysl nás výborně zásobil.

Ve škole jsem měla pořád víc potíží. Už jsem nedělala žádný

domácí úkoly a ráno jsem byla vždycky nevyspalá. Přesto jsem postoupila do osmičky. V němčině a občanský nauce mi to ještě trochu šlo, ty dva předměty mě někdy i zajímaly.

Jenže zrovna v těch předmětech, při kterejch jsem tu a tam dávala pozor, jsem měla nejvíc těžkostí. S učitelama i se spolužákama. Strašně mě štvalo, jak nemožně se všichni navzájem k sobě chovaj. Vzpomínám si na svůj výstup s učitelem, kterej s námi chtěl mluvit o ochraně životního prostředí.

Nikdo ze třídy ho neposlouchal. Nikoho to nezajímalo. Nemuseli si nic zapisovat a pak se to učit, tak jim bylo fuk, co povídá. Ale mně

šly ty kecy na nervy, učitel mluvil jen tak všeobecně, bez zájmu. Přestalo mě to bavit a zařvala jsem na něho: „Co nám to tady vykládáte za kraviny? Co to vlastně podle vás je, to životní prostředí?

Nejdřív by se přece měli lidi naučit chovat se k sobě jako lidi, ne? To byste nás měli na tyhle zasraný škole naučit. Aby se jeden zajímal o druhýho. Aby se jeden nevytahoval na druhýho, abysme se mezi sebou jen nervali o lepší známky. A učitelé, ty by nám v tom měli pomoct a taky by měli bejt spravedlivý.“ A tak dál. A to jsem toho učitele měla docela ráda. Asi proto mě tak děsně naštval. Prostě jsem školu nesnášela. Neměli jsme k učitelům vůbec žádnej vztah. Ale ani ve třídě jsme nedrželi pohromadě, byli jsme rozdě-42 - lený do všelijakejch kurzů. Vlastně nám šlo zase jen o to, jak odrovnat toho druhýho. Nikdo nikomu nepomoh, každej chtěl bejt lepší. Učitelé mávali s žákama, protože dávali známky. A žáci se zase snažili mávat s učitelama, který na nás byli krátký a neuměli si udržet pořádek. Bylo mi to jasný, a přesto jsem tu a tam, když jsem k tomu měla důvod anebo aspoň chuť, takhle zasáhla do vyučování. Spolužáci většinou reagovali jen na sprosťárny, kterejma jsem svý řeči prokládala, ale vůbec nechápali, že se snažím vysvětlit, proč tahle škola stojí za hovno.

Ale mně to bylo fuk, protože mi záleželo už jen na partě, a tam se žádný soupeření a vodrovnávání nevedlo. Ale i v partě jsem sedávala často stranou. Čím dál míň jsem se účastnila rozhovorů. Stejně

šlo pořád o jedno a to samý: o fet, muziku, poslední trip a pak se čím dál častějc mluvilo o cenách na trhu za shit, elesdýčko a všelijaký prášky. Byla jsem většinou tak otupělá, že jsem ani nemohla mluvit a chtěla jsem bejt sama. Měla jsem ale před sebou ještě jeden cíl. Jmenoval se Sound. Byla to diskotéka na Genthiner Strasse ve čtvrti Tiergarten. Po celým městě visely plakáty: „Sound, nejmodernější evropská diskotéka.“ Lidi z party tam chodili čím dál častějc. Jenže tam pouštěli až od šestnácti. A mně bylo teprve třináct. Měla jsem strach, že mě tam nepustěj, i když jsem si už zfalšovala datum narození ve svým žákovským průkaze. Věděla jsem, že se tam prodávaj drogy. Bylo tam k dostání úplně

všechno. Od shitu přes mandrax a válium až po heroin. Tam ale musej bejt všichni

senzačně cool, myslela jsem si. Pro holku, která

jen pořád pendlovala mezi Rudowem a Gropiusstadtem, to bylo úplně vysněný místo. Představovala jsem si Sound jako nějakej palác. Samý světla a neony. Barevný efekty a senzační muzika. A samozřejmě senzační cool kluky. Už několikrát jsem tam chtěla jít s ostatníma z party. Jenže to nikdy nevyšlo. Pak jsem ale s Kessi vypracovala uplnej bojovej plán. Jednou v sobotu jsem řekla matce, že bych chtěla přespat u Kessi. A Kessi zase řekla doma, že bude spát u nás. A naše matky na to svorně nalítly. Ještě s náma měla jít jedna kamarádka Kessi, byla o něco starší než my. Peggy se jmenovala. Sešly jsme se u Peggy v sobotu večer. Čekaly jsme ještě na jejího přítele, na Michu. Kessi mi děsně důležitě vyprávěla, že Micha sjíždí háčko, teda že si píchá heroin. Byla jsem na něho děsně zvědavá. Ještě nikdy jsem neviděla opravdickýho heráka.

- 43 -

Udělal na mě obrovskej dojem. Byl ještě víc cool než kluci od nás z party. A hned jsem před ním dostala ty svý komplexy méněcennosti. Micha s náma jednal děsně svrchu. Musela jsem pořád myslet na to, že je mi teprve třináct a o co je ten herák proti mně dospělejší. Připadala jsem si před ním úplně mrňavá.

Za pár měsíců byl Mícha mrtvej.

Nastoupili jsme do podzemky a jeli až na stanici Kurfürs–tenstrasse. Byla to pro mě tenkrát dost dlouhá cesta. Připadala jsem si hrozně daleko od domova. Kurfürstenstrasse vypadala u Potsdamer Kreuzungu dost nechutně. Potulovaly se tam všelijaký holky. Tenkrát jsem samozřejmě netušila, že to jsou prostitutky a mávaj tam na auta. Taky pár chlapů se tam couralo sem a tam. Peggy mi řekla, že to jsou dýleři, překupníci s drogama. Kdyby mi tenkrát někdo řek, že budu co nevidět taky takhle každej den postávat na tom hnusným konci Kurfürstenstrasse, myslela bych si, že mu přeskočilo. Šli jsme do Soundu. Když jsem tam vešla, málem mě to porazilo. Představovala jsem si to tam úplně jinak. „Nejmodernější evropská

diskotéka“ byl sklep s hrozně nízkým stropem.

Byl tam randál a spousta špíny. Na parketu každej přešlapoval a poskakoval sám pro sebe. Nikdo se s nikým nebavil, vypadalo to, jako by tam byl každej sám. A ke všemu tam byl strašně vydejchanej vzduch. Větrák ten smrad jen rozháněl kolem dokola.

Sedla jsem si na lavici a neodvážila se pohnout. Zdálo se mi, že se na mě všichni koukaj, protože je na mně vidět, že sem nepatřím. Však to taky byla pravda. Kessi, ta byla hned ve svým živlu. Celou dobu šmejdila sem a tam a prohlížela si kluky. Prohlásila, že takovou spoustu bezvadnejch kluků pohromadě ještě neviděla. Já jsem seděla jak přišitá. Ostatní měli s sebou všelijaký prášky a zapíjeli je pivem. Ale já jsem nic nechtěla. Celou noc jsem proseděla se dvěma sklenicema broskvový šťávy. Nejradši bych se sebrala a jela domů. Ale to nešlo, protože matka si myslela, že spím u Kessi. Čekala jsem jen, až bude pět ráno a konečně tam zavřou. Jednu chvíli jsem si dokonce přála, aby matka na můj podfuk přišla, najednou se objevila vedle mě a odvedla mě domů. Pak jsem usnula. Probudili mě v pět. Kessi prohlásila, že jde k Peggy domů. Strašně mě bolelo břicho. Nikdo se o mě nestaral. Šla jsem sama ráno v pět po Kurfürstenstrasse ke stanici podzemky. Povalovala se tam spousta vožralejch. Bylo mi na blití.

Už dávno jsem nebyla tak šťastná jako ve chvíli, kdy jsem konečně otevřela dveře od bytu a uviděla matku přicházet z ložnice. Řekla jsem jí, že Kessi vstává strašně brzo, a tak jsem šla radši domů,

- 44 -

abych se mohla ještě v klidu vyspat. Vzala jsem si k sobě do postele svý dvě kočky a mazlila se s nima. Těsně před usnutím jsem si říkala: „Christiano, to není tvůj svět, nepatříš mezi ně. Někdejší udělala chybu.“

Když jsem se v poledne probudila, bylo mi pořád ještě mizerně. Potřebovala jsem si s

někým promluvit o tom, co jsem zažila. Za nikým z party jsem s tím jít nemohla, nerozuměli by mi. Mohla jsem o tom mluvit jedině s matkou.

Nevěděla jsem, jak začít. Řekla jsem: „Ty, mami, poslyš, já jsem byla včera večer s Kessi v Soundu.“ Matka se na mě vyděšeně podívala. Ale já jsem hned dodala: „Je to tam vlastně docela dobrý. A děsně velký. Dokonce je tam i kino.“

Hned mi udělala obvyklý kázání. Čekala jsem, že se mě ještě na něco zeptá. Ale ona se moc neptala. Jako obvykle nevěděla to nedělní dopoledne kam dřív skočit. Uklízení, vaření, hádky s Klausem. Nejspíš se se mnou nechtěla moc rozčilovat, neměla na to zkrátka čas. A možná že měla taky strach, aby se nedověděla něco, co nechtěla slyšet. Už jsem neměla odvahu znovu o tom začít. Vlastně jsem si ani nebyla pořádně jistá, že sejí chci se vším svěřit. V tý době jsem si totiž nebyla jistá ničím. Řídila jsem se jen svým podvědomím, svejma náladama. Nikdy jsem nemyslela na to, co bude zejtra. Neměla jsem žádný plány. Na co taky. V partě jsme nikdy nemluvili o budoucnosti. Příští víkend musela jít ke mně spát Kessi, protože jsme to tak minule nakecaly matce. Dokonce se mi podařilo dotáhnout ji až k nám před barák. Byla úplně sjetá po prášcích. Já jsem byla taky trochu na tripu, ale věděla jsem ještě, co dělám. Kessi stála na ulici před naším domem a děsně se jí líbilo, jak se k ní blízej dva reflektory. Musela jsem ji násilím strhnout ze silnice, aby ji nepřejelo auto. Hned jsem ji strčila do svýho pokoje. Ale matka přišla samozřejmě za náma. Jak tam tak stála ve dveřích, měly jsme obě, já i Kessi, stejnou halucinaci, zdálo se nám, že je matka moc tlustá a nevejde se do dveří. Rozchechtaly jsme se a nemohly přestat. Viděla jsem svou matku jako tlustou, dobráckou dračici s kostí v drdolu. Chechtaly jsme se a matka se vesele rozesmála s náma. Určitě si myslela, že jsme dvě bláznivý malý holky.

Kessi mě začala brát skoro každou sobotu s sebou do Soundu. Chodila jsem s ní jen proto, že jsem nevěděla, co jinýho bych měla v sobotu večer dělat. Pomalu jsem si na Sound zvykla. Matce jsem řekla, že jdu do Soundu, a ona mi dovolila, abych se vracela až poslední podzemkou.

- 45 -

Tak to šlo pár tejdnů docela dobře, až do jedny soboty v létě

1975. Chtěly jsme zůstat celou noc venku, a tak jsem vyrukovala s pohádkou, že budeme spát u jedny kamarádky. Tenkrát to ještě šlo, protože matka neměla telefon.Takže nás nemohla kontrolovat. Šly jsme nejdřív do Domu středu a vypily dvě flašky vína. Pak jsme si daly pořádnýho čouda. Kessi to ještě spláchla pár efedrinama a začala fňukat. To už jsem znala. Po efedrinu se člověk někdy sjel naměkko. Pak ale Kessi někam zmizela a já o ni začala mít strach. Tušila jsem, kde ji asi mám hledat, a šla jsem na stanici podzemky. Ležela tam na lavičce, hromadu pomfritů na zemi pod sebou, a spala. Než

jsem ji stačila vzbudit, přijela podzemka a z ní vystoupila matka Kessi. Objevila svou dceru, o který si myslela, že je u mě v posteli. Kessi chytla pár pohlavků ještě ve spánku. Jen to mlasklo. Pak začala zvracet. Matka ji popadla v podpaží takovým tím správným policajtským grifem a odtáhla ji pryč. Ty facky na stanici podzemky Wutzkyaliee asi Kessi mnohýho uchránily. Bez těch dvou pohlavků by nejspíš skončila u heroinu a prostituce ještě dřív než já a nedělala by teď maturitu. Kessi měla zakázaný se se mnou stýkat a večer vůbec nesměla ven. Teď teprve jsem byla úplně sama. S partou v Domě středu mě

to už moc nebavilo. Přes tejden jsem s nima bejvala v klubu. Ale víkend bez Soundu jsem si už neuměla představit. Sound a lidi v něm se mi líbili čím dál víc. Zbožňovala jsem je jako hvězdy. Byli lepší

než ty, co se nikdy pořádně nedostali z Gropiusstadtu. Nevycházela jsem teď moc s prachama. Kessi totiž dostávala sto marek kapesnýho měsíčně, takže jsme měly vždycky dost na fet a na prášky pro obě. Teď jsem ty prachy musela někde schrastit nebo ukrást. Nezbylo mi nic jinýho než chodit do Soundu sama. Příští pátek jsem šla do lékárny a koupila si krabičku efedrinu

za dvě marky devadesát pět. Byl bez receptu. Už jsem si nebrala dva efedriny, ale čtyři až pět. Zastavila jsem se ještě v Domě středu a vysomrovala jednoho čouda. Šla jsem na podzemku a bylo mi děsně dobře. Nemyslela jsem na Kessi, nemyslela jsem vůbec na nic, co bylo. Byla jsem jen já, teď a tady. Vznášela jsem se v nádherným drogovým světě.

V podzemce se mi líbilo, že na každý stanici přistupovali lidi, na kterejch bylo hned vidět, že jedou do Soundu. Bezvadně vohozený, dlouhý vlasy a deset centimetrů vysoký podpatky. To byly moje hvězdy, hvězdy Soundu. Už mi vůbec nevadilo, že tam jedu sama. Byla jsem na bezvadným tripu. Ten hašiš v klubu byl skutečně senzační.

- 46 -

Na schodech v Soundu jsem se srazila s jedním klukem. Kouknul se na mě a něco řek. Připadal mi děsně cool. Vysokej, štíhlej, dlouhý světlý vlasy a neuvěřitelně klidnej. Dala jsem se s ním do řeči hned na těch schodech. Bylo mi dobře. Každou větou jsme si čím dál víc rozuměli. Líbila se nám stejná muzika, a dokonce jsme měli podobný zážitky po prášcích. Jmenoval se Atze. Byl to první kluk, kterej se mi opravdu líbil. Hned ten večer jsem se do něj zabouchla. Poprvé v životě jsem byla zamilovaná.

Atze mi představil svý kamarády. Byla to naprosto cool parta. Měla jsem si s nima co povídat. Šlo o drogy a jak se s nima co nejlíp sjet. A já neměla o nic menší zkušenosti než oni. Mluvili taky o háčku. Všichni byli zajedno, že je lepší střelit si hned jednu rovnou do hlavy než s tím začít. Já jsem řekla: „To snad musej bejt úplný cvoci, ty, co si píchaj.“ A pak jsme se bavili o tom, jak nejlíp zúžit kalhoty. S

tím jsem měla taky zkušenosti. Zhubla jsem totiž tak rychle, že jsem skoro každej tejden musela zužovat džíny. Vobtažený džíny byly něco jako vizitka lidí, který chodili do Soundu. Mohla jsem jim teda poradit. Zužování džin byla jediná domácí práce, kterou jsem kdy dělala. Atzeho parta mě hned přijala mezi sebe. Vůbec jsem o to nemusela bojovat. Chovala jsem se s takovým klidem a sebejistotou, že jsem se sama sobě divila. V partě byl ještě jeden kluk, kterej se mi hned děsně líbil. Jmenoval se Detlef. Byl úplně jinej než Atze. Vypadal hrozně něžně, byl takovej jemnej a jakoby ještě trochu dětskej. Říkali mu Püppi. Bylo mu šestnáct. S ním se mi povídalo nejlíp. Pak tam byla ještě jedna bezvadná holka, Astrid. Měla takový kecy, že se všichni mohli potrhat smíchy. Na všechno měla správnou odpověď. To jsem obdivovala. Jen před Blackym si člověk musel dávat bacha. Hned si z každýho utahoval, když řek něco blbýho. Vyprávěla jsem, že jsem si jednou na tripu hrála s malým dítětem, který bylo jak andílek. Blacky měl hned nějakou blbou poznámku. Musela jsem si dávat pozor na to, co povídám. Bienenstich se mi taky moc nelíbil. Jel děsně po holkách.

A tyhle typy jsem po zkušenosti s Kathim nesnášela. Ale Bienenstich stejně patřil k partě jen tak napůl. Povídali jsme si a tu a tam si dali čouda. Když v pět hodin ráno Sound zavírali, šla jsem ještě s ostatníma na Kurfürstendamm. V

podzemce na cestě do Rudowa mi bylo úplně blaženě. Byla jsem příjemně unavená a poprvé ve svým životě zamilovaná. Teď už jsem čekala jenom na víkendy. Atze byl hrozně opatrnej a něžnej. Když jsme se potřetí setkali v Soundu, políbil mě a já jeho. Byla to naprosto nevinná pusa. Víc jsem nechtěla. Atze to cejtil, ne-47 - museli jsme o tom mluvit. To byl právě ten rozdíl mezi feťákama a alkáčema. Většina feťáků měla úžasně jemnej cit pro to, co se děje s tím druhým. Zvlášť když patřili k jedny partě. To alkáči jen se opili, hned se vrhali na holky. Šlo jim akorát o šoustání. U nás byly důležitý úplně jiný věci. Atze a já jsme byli jako bratr a sestra. Byl můj starší bráška. Pořád jsme se vodili za ruku. Dávalo mi to obrovskej pocit bezpečí. Atzemu bylo šestnáct a učil se sklářem, jenomže ho to vůbec nebavilo. Měl naprosto přesnou představu o tom, jak by měla vypadat správná

cool holka. Česala jsem si vlasy tak, jak to chtěl on. Protože se mu líbily kabáty, koupila

jsem si v jednom vetešnictví za dvacet marek dlouhej kabát s rozparkem až na zadek. Neuměla jsem si už život bez Atzeho představit.

Když Sound v pět hodin ráno zavřeli, nechodila jsem rovnou domů. Zůstávala jsem ještě s partou. Společně jsme čekali, až přestane účinkovat droga, a procourali jsme dopoledne ve městě. Chodili jsme na výstavy, do zoologický nebo na Kurfürstendamm. Někdy jsme to tak táhli až do neděle. Vyprávěla jsem matce, jaký to bylo u Kessi, a vymyslela jsem si taky nový přítelkyně, u kterejch jsem jako spala. Když šlo o to nakecat matce, jak a kde jsem strávila víkend, dokázala jsem si neuvěřitelně vymejšlet.

Přes tejden jsem se ještě scházela se svou starou partou v Domě

středu. Vždycky jsem seděla tak trochu tajemně stranou, někdy jsem jim vyprávěla, co jsem zažila v Soundu. Byla jsem přesvědčená, že teď mě teprv obdivujou. Byla jsem zkrátka o krok dál než oni. že je to krok do totálního průseru, jsem samozřejmě nevěděla. A že mě

hodně lidí ze starý party bude následovat, taky ne.

V Soundu byly k sehnání všechny možný drogy. Zkusila jsem všechno, až na háčko. Válium, mandrax, efedrin, cappis, teda captagon, samozřejmě shit a aspoň dvakrát tejdně trip. Povzbuzovací a naopak uklidňovací prášky jsme do sebe házeli po celejch hrstech. Tablety proti sobě v těle navzájem bojovaly, a to právě způsobovalo ten senzační pocit. Člověk si moh vyrobit náladu, na jakou měl chuť. Šlo jen o to, vzít si víc povzbuzovacích, nebo uklidňujících tablet. Takže když jsem dostala chuť trochu si v Soundu zařádit, spolkla jsem víc cappis a efedrinu, a když se mi chtělo jen tak klidně sedět v koutě nebo v kině, nacpala jsem se pořádně váliem a mandraxem. Prožila jsem tak několik šťastnejch tejdnů.

Až po tu hnusnou sobotu. Přišla jsem do Soundu a potkala na schodech Uweho, jednoho kluka z party. Uwe řek: „Jestlipak víš, že se Atze vykašlal na učení.“ Chvíli mlčel a pak dodal: „Atze je tu teď

každej večer.“ Řek to tak nějak divně, hned mi to zapálilo. Když je

- 48 -

Atze každej den v Soundu, tak se taky musel seznámit s jinejma holkama.

Zeptala jsem se: „Co je s Atzem?“

A Uwe odpověděl: „Má holku. Moni.“

Byla to pro mě strašlivá rána, když jsem to od Uweho uslyšela. Ještě jsem doufala, že to není pravda. Letěla jsem dolů do diskotéky. Atze tam byl sám. Choval se jako vždycky. Dal mi pusu a zavřel mý věci do svý skříňky. V Soundu se musely všechny věci zamykat do vlastních skříněk, protože se tam děsně kradlo.

O něco pozdějc přišla ta Moni, nikdy předtím jsem ji neviděla. Sedla si naprosto samozřejmě k partě. Držela jsem se tak trochu stranou a potají ji pozorovala.

Byla úplně jiná než já. Malá, baculatá, pořád se smála. Starala se o Atzeho jako mamina. Pořád dokola jsem si opakovala: „To přece nemůže bejt pravda. Přece mě nenechá kvůli takový tlustý, pitomý

káče.“ Musela jsem přiznat, že má hezkej obličej a moc krásný dlouhý blonďatý vlasy. A říkala jsem si: „Možná že potřebuje holku, která

má pořád dobrou náladu a stará se o něho.“ Ale druhý podezření bylo čím dál silnější, Atze potřebuje holku do postele. A ta s ním do ty postele půjde.

Byla jsem naprosto střízlivá. Nechtěla jsem si ten večer vzít žádnej fet. Pak už jsem se na ty dva nemohla koukat a šla jsem se z toho vytancovat. Když jsem se vrátila, byli oba pryč. Prolítla jsem jako šílená celým Soundem. Našla jsem je v kině. V pevným objetí. Vrátila jsem se k partě. Jeden z nich si hned všimnul, co se se mnou děje. Detlef. Položil mi ruku kolem ramen. Nechtěla jsem brečet. Bylo mi to blbý před partou. Když už jsem nedokázala zadržet slzy, utekla

jsem ven. Přeběhla jsem ulici a šla do parku naproti Soundu. Slzy mi tekly proudem. Najednou stál Detlef vedle mě. Podal mi papírovej kapesník a pak ještě jeden. Byla jsem tak nešťastná, že jsem ho skoro nevnímala. Teprve pozdějc mi došlo, jak to od něj bylo hezký, že mě šel hledat.

Už jsem nechtěla Atzeho ani vidět. Byla jsem přesvědčená, že bych se na něho nevydržela klidně dívat. Zvlášť když jsem se před všema rozbrečela a oni viděli, jak moc mi na něm záleželo. Ale Detlef mě dovlek zpátky. Stejně jsem se musela vrátit, protože Atze měl klíč od mejch věcí. Vší silou jsem se vzchopila, šla do kina, vytáhla jsem Atzeho ze židle a vzala si od něho klíč. Když už jsem měla svoje věci, nezbylo mi dost síly, abych šla za ním zpátky a klíč mu vrátila. Detlef, kterej byl pořád někde poblíž, to udělal za mě.

- 49 -

Byly dvě hodiny. Poslední podzemka mi ujela. Stála jsem před Soundem a nevěděla, kam jít. Teď teprve jsem dostala chuť něco do sebe hodit. Teď jsem to potřebovala. Jenže jsem už neměla absolutně žádný prachy. Najednou šel okolo jeden z party z Domu středu, Panther. Věděla jsem, že prodává elesdýčko a má vždycky bezvadný zboží. Začala jsem ho zpracovávat, aby mi nechal trochu tripu. Dal mi jednu z bezvadnejch krystalickejch tablet. Vůbec se neptal, proč chci tak pozdě na trip. Hned jsem to do sebe hodila a vrátila se dolů na parket. Tancovala jsem do absolutního vyčerpání. Aspoň hodinu jsem tam řádila jako pominutá. Když jsem toho nechala, trip pořád nepřicházel. Myslela jsem, že mě Panther podved. Naštěstí přišlo pár lidí z Domu středu. Šla jsem k Pietovi. Taky byl sjetej po prášcích. Vyprávěla jsem mu, co se mi stalo. Jenže Pieta to vůbec nezajímalo a pronášel jen takový to „vybodni se na to, holka“ nebo „nic si z toho nedělej“ a podobný kecy.

Jedla jsem vanilkovej pudink a říkala si: „Celej svět je blbej a děsně hnusnej.“ Chtěla jsem jít vrátit kelímek od pudinku, abych dostala zpátky zálohu, v Soundu se totiž musela za všechno platit záloha, aby se tam nemohlo krást. Najednou, během jediný vteřiny, jsem v tom jela. Bylo to jako blesk. Úplně mě to srazilo z lavice na zem. A pak jsem tancovala, dokud nezavřeli.

Venku jsem zase potkala partu a taky Atzeho a Moni. Už mi to vůbec nevadilo. Šíleně se mi líbil jeden plakát Soundu. Moni šla k Atzemu do pokoje.

My ostatní šli směrem k ZOO. Někoho napadlo, že bysme mohli jít do Europacentra. Došli jsme až na kluziště. Byla poměrně teplá

noc. Začalo pršet a na ledu byla voda.

Courala jsem se tou vodou a představovala si, že jdu mořem. Najednou jsem zaslechla, jak praská sklo. Kluci byli u pokladny. Jeden z nich otevřel rozbitým okýnkem dveře, vytrhnul zásuvku a vysypal z ní roličky mincí. Než mi to všechno došlo, začali všichni zdrhat. Jenže já se v těch svejch vysokejch podpatkách rozplácla na led. V tu ránu jsem byla mokrá skrznaskrz. Detlef na mě počkal a podal mi ruku.

Na Kurfürstendammu před Kranzlerem jsme si rozdělili kořist. Každej dostal trochu. To se mi líbilo. Dali mi dva balíčky pětimarek. Všichni jsme jásali. Ani ne tak kvůli těm prachům, jako že se nám podařilo zdrhnout oběma černejm šerifům, který v noci hlídaj Europacentrum. Byli jsme štěstím bez sebe. Lámali jsme ruličky mincí a házeli peníze do vzduchu. Cesta za námi byla posetá mincema.

- 50 -

Šli jsme do jednoho výčepu na stanici ZOO, kterej měl ještě otevříno. Bylo mi na blití, když jsem to tam viděla. Nikdy dřív jsem tam nebyla, je to neuvěřitelně hnusná stanice. Všude se povalovali vožralí ve zvratkách. To jsem ještě nevěděla, že za pár měsíců tu budu každý odpoledne.

Okolo šestý jsem jela domů. V posteli jsem se poprvé dostala na hororovej trip. Měla

jsem na stěně plakát s černoškou, jak kouří haš. V pravým spodním rohu byl takovej malej modrej flek. Ten se najednou proměnil v hroznej škleb, úplně jak Frankenstein. Vší silou jsem se snažila soustředit na něco jinýho.

V poledne jsem se probudila úplně otupělá. Bez citu, chladná, skoro jak mrtvá. Říkala jsem si jenom: „Co jsi to zač, že se na tebe musí vybodnout tvůj první kluk.“ Šla jsem k zrcadlu, pořádně jsem se na sebe dívala a nenáviděla se. Dívala jsem se na svou tvář, která

se mi ještě včera zdála tak cool, tajemná, přesně taková, jakou maj správný feťačky. Vypadala jsem děsně zničeně. Pod očima černý

kruhy jak můra, pleť jsem měla tvarohovitou a mastnou a objevila jsem i uhry.

Řekla jsem si: „Tak, Christiano, a se Soundem je konec. Atzemu a part ě už nemůžeš přijít na oči.“ V příštích dnech jsem se snažila zapomenout na všechny svý bejvalý kamarády. Nevzala jsem si vůbec žádnou tabletu a nebyla jsem ani jednou na tripu. Celý dny jsem pila čaj s hašišem a tahala jeden joint za druhým. Za pár dní už jsem se cejtila docela cool. Dokázala jsem, co jsem chtěla, už jsem zase neměla nikoho ráda, jen sebe. Myslela jsem si, že teď už mám svý

city pod kontrolou. Zařekla jsem se, že do Soundu už nevkročím. Příští sobotní noc byla pro mě tou nejdelší v životě. Zůstala jsem doma. Byl to první sobotní večer po mnoha tejdnech, kdy jsem nešla do Soundu. Nemohla jsem se koukat na televizi ani spát. A už jsem taky neměla dost fetu, abych se trochu sjela. Uvědomila jsem si, že už nedokážu žít bez Soundu a lidí kolem něho. Bez nich můj život ztrácel obsah.

Začala jsem se těšit na příští pátek, vlastně ještě dřív, než jsem si řekla, že půjdu do Soundu. Podvědomě jsem už byla připravená vrátit se tam. Zkoušela jsem si nový účesy a pak jsem přišla na to, že nejlepší bude vůbec se nečesat. Zdálo se mi, že budu vypadat trochu tajemnějc. V pátek jsem šla nejdřív sehnat trochu vália. Zapila jsem to pivem a před odchodem do Soundu jsem do sebe ještě hodila jeden mandrax. Konečně jsem se zbavila strachu z Atzeho a party. Už mi bylo všechno jedno. Narazila jsem si na hlavu velkej džínovej klobouk, posadila se v Soundu za stůl, položila hlavu na desku a prospala tak

- 51 -

skoro celou noc. Probudila jsem se, až když mi Detlef sundal z hlavy klobouk a hladil mě po vlasech. Zeptal se, co mi je. Řekla jsem, že nic. Přestože jsem vůbec neměla chuť se s někým vybavovat, bylo to od něj děsně milý, že se o mě tak staral.

Už příští víkend jsem byla skoro pořád s Detlefem. Znovu jsem měla důvod chodit do Soundu, Detlefa.

Nezabouchla jsem se do něj naráz tak jako do Atzeho. Nejdřív jsme prostě jen byli spolu v Soundu. Hodně jsme si povídali. Rozuměla jsem si s Detlefem jinak než s ostatníma. Nevytahovali jsme se jeden na druhýho, byli jsme si rovný, aspoň v těch rozhovorech. S

Detlefem jsem mohla plácat o všem možným a nemusela jsem se bát, že využije mejch slabostí. Ani jeden jsme netrvali na svým stanovisku. Jeden druhýho moh přesvědčit o svý pravdě. Hned od začátku jsem měla Detlefa hrozně ráda. Ale Atze byl jinej. Detlef byl proti němu trochu moc jemnej a jakoby dětskej. Postupně jsem si ale uvědomovala, že přátelství s Detlefem mi dává mnohem víc než s Atzem. Od soboty do soboty jsem ho měla radši, ačkoli jsem se tomu bránila, nechtěla jsem bejt zase na nějakým klukovi závislá jako na Atzem. Ale musela jsem si přiznat, že jsem se do Detlefa zamilovala. Uklidnila jsem se. Bylo to taky tím, že jsem brala čím dál víc uklidňujících tablet a už málokdy povzbuzující. Moje věčná chuť hádat se jako by zmizela. Málokdy jsem šla tancovat. Vlastně jen když

jsem nesehnala válium.

Doma to teď se mnou měli lehký. Neodmlouvala jsem, přestala jsem s nima válčit. Už jsem se ničemu nebránila, protože jsem dávno vzdala pokusy nějak to doma změnit. A uvědomila

jsem si, že se tím situace vlastně zjednodušila.

O Vánocích 1975, bylo mi třináct a půl, mi připadalo, že můj vztah k matce se mou netečností natolik uvolnil, že bych jí mohla říct aspoň kus pravdy. A tak jsem sejí přiznala, že jsem často nespala u Kessi, ale zůstávala v Soundu i v noci, když už odjela poslední podzemka. Samozřejmě se děsně naštvala a začala mi nadávat. Řekla jsem jí, že je přece lepší, když zůstanu přes noc v diskotéce a ráno přijdu domů, než abych se jako jiný děti z Gropiusstadtu courala bůhvíkde. A taky že je lepší, když jsem jí řekla pravdu a ví teď, kde jsem, než abych jí lhala. Spolkla to.

Vlastně jsem už ani neměla potřebu svěřovat se jí. Jenomže to věčný lhaní mi šlo na nervy. A taky bylo čím dál těžší vymejšlet si věrohodný lži. Díky svýmu přiznání jsem mohla o Vánocích i na Silvestra jít do Soundu a nemusela si nic vymejšlet. Matka mi skutečně

dovolila, abych byla celý svátky pryč. Samotnou mě to překvapilo.

- 52 -

Samozřejmě jsem matce vykládala, že tam budou všechny moje kamarádky, navíc jsem jí vysvětlila, že jsem teď tak klidná proto, že se tam můžu každej tejden pořádně vyřádit.

V Soundu se začaly čím dál častějc objevovat tvrdý drogy. Heroin tam vpadnul jako bomba. I v naší partě se teď pořád mluvilo o háčku. Všichni ale byli proti. Znali jsme dost lidí, který to totálně zničilo. Ale pak jeden po druhým vyzkoušeli jedno píchnutí a většina z nich už u toho zůstala. Heroin partu úplně zničil. Ty, který už háčko vyzkoušeli, patřili rázem do jiný party.

Měla jsem z háčka děsnej strach. Když šlo o něj, hned jsem si vždycky uvědomila, že je mi teprve třináct. Na druhý straně jsem si hrozně vážila těch, co si píchali. Byli zase vejš než já. Heráci se na nás, co jsme jen kouřili haš a polykali prášky, koukali s děsným pohrdáním. Haši říkali babyfet. Trochu mě deprimovalo, když jsem si uvědomila, že nikdy nebudu patřit k herákům. že vejš už prostě nemůžu. Protože jsem skutečně měla děsnej strach z drogy, o který

jsem věděla, že po ní už následuje jenom konec.

Ani mi moc nevadilo, že se naše parta kvůli háčku rozpadla, protože jsem měla Detlefa. Na těch ostatních mi moc nezáleželo. S

Detlefem to bylo čím dál lepší. Jednu neděli začátkem roku 1976

jsem ho vzala k nám do bytu. Věděla jsem, že matka s Klausem budou pryč. Uvařila jsem Detlefovi celej oběd. Seděli jsme u stolu a jedli naše nedělní jídlo úplně jako muž a žena. Připadalo mi to báječně cool. Celej tejden jsem pak myslela jen na Detlefa a strašně se těšila na pátek v Soundu. Přišla jsem tam úplně střízlivá, ale šťastná. Detlef seděl s jednou totálně voddělanou holkou. Sedla jsem si k nim, jenže Detlef si mě sotva všimnul. Uvědomila jsem si, že je naprosto soustředěnej na něco úplně jinýho. Nejdřív mě napadlo, že to bude zase jako s Atzem. Jenže to byl nesmysl, tahle vykopávka ho nemohla zajímat.

Ze začátku spolu vůbec nemluvili a pak jen v takovejch útržcích, který nedávaly žádnej smysl. V každým případě šlo o háčko. Najednou mi to došlo. Buďto od ní chtěl Detlef háčko, nebo mu ona chtěla něco vnutit. Vyděsila jsem se. Začala jsem křičet: „Člověče, tobě

přeskočilo. Je ti šestnáct, přece si nemůžeš píchnout háčko!“

Zdálo se, že mě vůbec neposlouchá. Řekla jsem: „Víš co, hoď do sebe dneska tři tripy. Seženu ti je. Ale nedělej žádný blbiny.“ Úplně

jsem ho prosila.

Když na to nereagoval, udělala jsem obrovskou chybu, kterou jsem si pozdějc často vyčítala. Naštvala jsem se a začala na něho

- 53 -

křičet: „Jestli si vemeš háčko, tak už s tebou nechci nic mít. Trhni si nohou. Už tě nechci vidět.“ Sebrala jsem se a šla tancovat. Všechno jsem to zvorala. Neměla jsem dělat takovej

cirkus. Měla jsem s ním v klidu promluvit. Poslechnul by mě. A hlavně jsem ho neměla nechat ani chvilku samotnýho, protože už byl pěkně rozjetej, když mluvil s tou holkou.

Asi za dvě nebo tři hodiny mi někdo řek, že viděl Detlefa s jeho nejlepším kamarádem Berndem, jak si píchli. Ani na začátek nezkusili šňupání, hned to do sebe vrazili. Zahlídla jsem Detlefa tu noc ještě jednou. Smál se na mě jakoby z obrovský dálky. Vypadal děsně šťastně. Už si se mnou nepotřeboval povídat. Nešla jsem k němu. Byla to ještě nešťastnější noc než

ta sobotní, kdy jsem ztratila Atzeho. Detlef byl pryč. Ve světě, do kterýho jsem nepatřila. Po jednom píchnutí jsme už neměli nic společnýho.

Chodila jsem dál do Soundu. Detlef si brzo našel novou přítelkyni. Jmenovala se Angi, byla šeredná a hrubá. Všimla jsem si, že mezi nima vůbec nic není. Vlastně jsem Detlefa nikdy neviděla, že by si s ní povídal. Ale byla to heračka. Někdy za mnou Detlef přišel. Většinou potřeboval marku nebo padesát feniků. Somroval tak na píchnutí. Když jsem měla peníze, tak jsem mu je dala. Nejhroznější byly nedělní rána. Vlekla jsem se celá zničená na podzemku a říkala si: „Stojí to všechno za hovno.“ Už jsem vůbec ničemu nerozuměla. Nevěděla jsem, proč chodím do Soundu, nevěděla jsem, proč beru drogy, nevěděla jsem, co mám dělat, nevěděla jsem vůbec nic. Haš už na mě skoro vůbec nezabíral. Když jsem se pořádně zfetovala, tak jsem byla zase sama, neměla jsem si s kým povídat. Ale od tý doby, co jsem ztratila Detlefa, jsem strašně toužila s někým si pokecat. Brala jsem čím dál víc prášků.

Jednou v sobotu, kdy jsem měla dost peněz a v Soundu byly ten večer k dostání všechny prášky, jsem to přehnala. Byla jsem úplně

na dně, a tak jsem spolkla dva captagony, tři efedriny a ještě pár kofeinovejch tablet a spláchla to pivem. Za chvíli jsem byla totálně sjetá, jenže se mi ten trip nezamlouval. A tak jsem do sebe hodila mandrax a navrch válium. Nevzpomínám si, jak jsem se dostala domů. Na cestě z podzemky k bytu jsem sebou sekla na zem. Po čtyřech jsem dolezla na schodiště nějakýho krámu a tam se stočila do klubíčka. Pak se mi nějak podařilo postavit se na nohy a od jednoho záchytnýho bodu jsem se vlekla ke druhýmu. Od lampy ke stromu a pak zase k lampě. Byla to nekonečná cesta. Říkala jsem si, že určitě umřu, když to

- 54 -

nedokážu. Nejhroznější byla bolest na prsou. Jako by se mi někdo provrtával mečem do srdce.

V pondělí, druhej den ráno, se matce nepodařilo mě vzbudit. Když se večer vrátila z práce, ležela jsem pořád ještě bez hnutí. Nacpala do mě násilím trochu medu. Teprve až v úterý odpoledne se mi podařilo vstát. Matce jsem nakecala, že jsem měla chřipku a poruchu krevního oběhu. Skutečně mi krevní oběh často stávkoval. Řekla jsem matce, že to má u nás ve třídě víc dětí. Je to od puberty a od rychlýho růstu. Chtěla jsem za každou cenu zabránit, aby matka zavolala doktora, bála jsem se, že by poznal, co se mnou fakticky je. Nakonec matka doktora nezavolala. Byla vždycky ráda, když jsem jí nakecala nějaký vysvětlení.

Měla jsem teď prášků plný zuby. Až do příští soboty jsem zůstala střízlivá. Bylo mi děsně blbě.

V sobotu jsem si v Soundu vzala elesdýčko. Měla jsem po něm strašlivou hororovou halucinaci. Poprvé jsem byla na opravdovým horortripu. Znovu jsem viděla ten škleb Frankensteina ze skvrny na mým plakátu. Pak mi připadalo, že vykrvácím. Tak to šlo celý hodiny. Nemohla jsem ani mluvit, ani chodit. Nakonec jsem se dovlekla do kina, seděla tam aspoň pět hodin a třásla se hrůzou, že vykrvácím. Už to tak nešlo dál. Ani tablety, ani LSD. A z haše už jsem dávno nic neměla. Takže jsem až na pár tablet vália nic nebrala. Myslím, že asi dva tejdny jsem zůstala čistá. Byla to hnusná doba. Přestěhovali jsme se do Kreuzbergu, blíž ke zdi. Bylo tam odporný okolí, ale platili jsme nižší nájem. Musela jsem teď jezdit podzemkou půl

hodiny do školy v Gropiusstadtu. Ale Sound jsem měla blíž. Bez fetu to v Soundu nestálo za nic. Byla tam nuda. Až do toho dne, kdy jsem jednou ráno cestou na stanici uviděla, jak vylepujou plakáty. Bylo na nich napsáno: „David Bowie přijede do Berlína.“

Nemohla jsem se vzpamatovat. David Bowie, naše jediná hvězda, náš vzor, jak bejt správně cool. Jeho muzika byla ze všech nejlepší. Všichni kluci chtěli vypadat jako David Bowie. A ten teď teda přijede do Berlína.

Matka mi u sebe v podniku sehnala na koncert dva volňásky. Vlastně ani nevím, jak jsem na to přišla, ale hned jsem věděla, komu ten druhej lístek dám. Frankovi. Nevím, proč právě jemu. Nepřemejšlela jsem o tom. Frank patřil k naší starý partě ze Soundu. Vypadal přesně jako David Bowie. Dokonce si i barvil vlasy henou na zrzavo. Možná že proto mě napadnul právě on. Frank byl ale taky první herák z naší party. Nejdřív ze všech byl úplně závislej na heroinu. Dřív mu říkali Kuřátko. Teď o něm nikdo nemluvil jinak než jako

- 55 -

o Mrtvole, protože tak skutečně vypadal, jako kráčející mrtvola. Bylo mu tak jako ostatním klukům z party okolo šestnácti, ale na svůj věk se zdál dospělej. Na všechno se díval svrchu. Byl to suverén, nezahazoval se s holkou, která jen sjíždí haš, to bylo pod jeho úroveň. Tak právě s tímhle herákem jsem chtěla jít na Davida Bowieho. Těšila jsem se na koncert jako na největší zážitek ve svým životě. Když jsem Kuřátkovi nabízela lístek, tak jsem netušila, jak důležitej zážitek to skutečně bude. Jak jsem už řekla, řídila jsem se tenkrát svým podvědomím. Ale zřejmě jsem v těch dnech, kdy jsem nesjížděla prášky, haš ani elesdýčko, nějak změnila svůj názor na heroin. V každým případě ty nepřekonatelný bariéry mezi mnou a herákama zničehonic zmizely.

Před koncertem jsem se sešla s Kuřátkem na Hermannplatzu. Připadal mi najednou děsně dlouhej a hubenej, dřív jsem si toho nikdy nevšimla. Řekla jsem mu to. Povídal, že má přesně šedesát tři kilo. Právě se vážil na transfuzní stanici. Kuřátko si vydělával na fet mimo jiný tím, že dával krev. Ačkoli vypadal jako mrtvola a ruce měl úplně rozpíchaný, a navíc jako každej herák dostal každou chvíli žloutenku, klidně mu tu krev vždycky vzali.

V podzemce mě napadlo, že jsem doma zapomněla svý válium. Řekla jsem Kuřátkovi: „Kruci, chtěla jsem si ho vzít, abych se mohla na koncertě trochu vodvázat.“ Pár tablet jsem do sebe hodila už

doma. Nechtěla jsem se zfetovat, jen jsem chtěla bejt na Bowiem správně cool.

Jak jsem se zmínila o váliu, byl najednou Kuřátko jako pominutej a trval na tom, že se pro něj musíme vrátit. Zeptala jsem se: „Jak to, že najednou stojíš o válium?“ Znovu opakoval, že se v každým případě musíme vrátit. Až když jsem se na něho pořádně podívala, tak mi to konečně došlo. Ruce se mu třásly. Dostával turkey. To je v angličtině krocan, a když se krocan rozdráždí, tak se celej rozklepe. Turkey jsou abstinenční příznaky, který maj starý heráci, když jim přestane účinkovat droga. Někdy se mu taky říká „jet na vopici“, „bejt na háku“ nebo prostě absťák.

Vysvětlovala jsem Kuřátkovi, že se nemůžeme vrátit, protože bysme přišli pozdě na koncert. Povídal, že už nemá fet ani prachy. Kvůli koncertu nestačil nic splašit. To je přece k posrání, jít s absťákem na Davida Bowieho a nemít ani to pitomý válium. Najednou už

to nebyl ten cool suverén, jak jsem ho znala. Často jsem viděla heráky, když měli absťák, ale nikdy ne tak zblízka. V Deutschlandhalle, kde se koncert konal, byla nádherná atmosféra. Byli tam samí cool lidi, fanouškové Bowieho. Vedle nás

- 56 -

seděli americký vojáci a kouřili haš. Stačilo na ně kejvnout a podali nám dýmku. Byla tam taková správná fefácká nálada, každej byl něčím trochu vzatej. Kuřátko tahal z dýmky jako posedlej. Ale přesto mu bylo čím dál hůř.

Pak přišel David Bowie a byl prostě fantastickej, přesně takovej, jak jsem si ho představovala. Ale když začal zpívat „It is too late“ (Už

je moc pozdě), děsně mě to sebralo. Bylo mi z toho najednou zle. Už v posledních tejdnech, kdy jsem nevěděla kudy kam, mi tapísnička lezla na nervy. Připadalo mi, že se v ní zpívá o mně. Úplně jsem se z toho složila, to válium by mi teď bodlo.

Po koncertu už Kuřátko sotva stál na nohou. Měl absťák jako hrom. Potkali jsme Bernda, Detlefova kamaráda. Ten si píchnul už

před koncertem. Řek, že musíme pro Kuřátka něco udělat. Přej by si taky ještě jednu vzal.

Bernd měl ještě dvě tablety LSD. Ty jsme šmahem prodali rovnou před Deutschlandhalle a hned jsme měli dvanáct marek. Zbytek jsem musela vysomrovat. V tom jsem byla přeborník. V Soundu jsem si tak vydělávala na fet, musela jsem vždycky sehnat aspoň

dvacet marek. To byla nejnižší cena na trhu. žebrání před Deutschlandhalle šlo úplně báječně. Na koncertě byla spousta pracháčů, takový, co tenhle způsob feťáckýho výdělku vůbec neznali. Takže stačilo pár obvyklejch průpovídek, jako „jenom na podzemku“

a tak podobně, a za chvíli mi taška zvonila prachama. Bernd za to koupil háčko, něco přes dvě dávky. Tenkrát byl fet ještě poměrně lacinej. V tý chvíli jsem si pomyslela: „Tak, teď jsi na to vyžebrala peníze, tak to taky můžeš zkusit. To jsem zvědavá, jestli je to vážně tak dobrý, když ty heráci vypadaj po píchnutí tak šťastně.“ Co bude dál, na to jsem nepomyslela. Nedošlo mi, že po několika měsících, kdy jsem brala nejrůznější drogy, jsem byla právě zralá na háčko. V tý chvíli jsem ještě nevěděla, že už jsem úplně na dně, že mě písnička „It is too late“ proto tak vodrovnala, že už mi nemohla pomoct jiná droga než heroin a že jsem musela u heroinu zákonitě skončit. V tý chvíli jsem měla jenom strach, že mi ty dva zdrhnou i s drogou a nechaj mě v tom samotnou, to bylo to jediný, na co jsem myslela. A tak jsem jim řekla, že to chci taky zkusit. Kuřátko už sotva mluvil. Ale to ho rozzuřilo: „Nedělej to. Nemáš ponětí, do čeho deš. Když to uděláš, budeš za chvíli tam co já. Bude z tebe mrtvola.“ Kuřátko dobře věděl, jak se mu říká.

Takže v mým případě to nebylo tak, jak se to vždycky píše v novinách, že by mě zlí narkomani nebo obchodníci s drogama přinutili k prvnímu zhoubnýmu píchnutí. Vlastně nikoho takovýho neznám,

- 57 -

kdo by se stal narkomanem proti svý vůli. Většina kluků a holek si začne píchat, když už jsou na to zralí, když už jim jiný drogy nestáčej, tak jako mně tenkrát. To jeho zoufalý koktání mě jenom naštvalo. Měl absfák, už nebyl cool, nad všema a nad vším, byl to jen ubohej srab a byl na mně závislej. Neměl mi co poroučet. Řekla jsem: „Tak za prvé, je to můj fet, protože jsem na něj nažebrala. A vůbec, nech si ty kecy. Nikdy na tom nebudu závislá tak jako ty. Vím, co dělám. Jen to zkusím, a pak toho nechám.“

Nevěděla jsem nic o tom, jak slabej je člověk, když má absťák. V

každým případě ten projev udělal na Kuřátka dojem. Už neřek ani slovo. Bernd ještě něco žvanil, ale já jsem ho neposlouchala a řekla jsem, že když mě to nenechaj zkusit, tak mi musej dát celej můj díl. Šli jsme do jednoho vchodu do domu a Bernd tam rozdělil drogu spravedlivě na tři díly. Najednou jsem na to dostala děsnou chuť. Už

jsem se vůbec nerozmejšlela, špatný svědomí se neozvalo. Chtěla jsem to jen honem vyzkoušet, abych zas jednou byla na pořádným tripu. Z injekční stříkačky jsem měla strach. Řekla jsem jim: „Nechci si to píchnout. Budu to šňupat.“ Bernd mi řek, jak to mám udělat, ale já už jsem to stejně dávno věděla ze Soundu, kde se věčně mluvilo jen o háčku.

Okamžitě jsem ten prášek vdechla nosem. Jediný, co jsem ale ucejtila, byla štiplavá, nahořklá chuť. Zdvihnul se mi žaludek a spoustu jsem toho zase vyplivla. Ale pak to šlo neuvěřitelně rychle. Ruce a nohy jsem měla najednou děsně těžký a současně jsem se úplně

vznášela. Byla jsem šíleně unavená a byl to báječnej uvolněnej pocit. Celej ten podělanej svět byl najednou pryč. I to „It is too late“. Bylo mi senzačně, jako snad ještě nikdy v životě. Bylo osmnáctýho dubna 1976, měsíc před mejma čtrnáctejma narozeninama. Nikdy to datum nezapomenu.

Kuřátko a Bernd si šli píchnout do auta jednoho feťáka. Já jsem šla napřed do Soundu. Už mi nevadilo, že jsem sama. Bylo to děsně

cool, bejt sama. Konečně jsem se stala jednou z nich. Seděla jsem v Soundu na lavici, když ke mně přišla Astrid, podívala se na mě a najednou povídá: „Člověče, ty sjíždíš háčko?“ Astrid byla v tý době moje nejlepší kamarádka. Když se mě ale tak přiblble zeptala, zařvala jsem na ni:

„Vodprejskni! Dělej, ať už seš pryč.“ Vůbec jsem nevěděla, proč

jsem na ni tak vyjela.

Kuřátko a Bernd přišli za chvíli po mně a byli taky úplně sjetý. Kuřátko už byl zase správně cool. Detlefa jsem v Soundu neviděla. Do-58 - stala jsem žízeň a došla jsem si pro višňovou šťávu. Pila jsem ji celou noc. Z alkoholu jsem měla děsnej strach. V pět hodin ráno se Bernd zeptal, jestli k němu nechceme jít na čaj. Šli jsme. Spokojeně jsem se zavěsila do Kuřátka. Višňová šťáva se mi bouřila v žaludku a musela jsem zvracet. Klidně jsem zvracela v chůzi. Bylo mi to úplně fuk. Kluci si toho vůbec nevšimli. Připadala jsem si, jako bych našla novou rodinu. Moc jsem nemluvila, ale měla jsem pocit, že bych si s nima mohla povídat o čemkoli. Háčko z nás udělalo sourozence. Všichni jsme teď byli stejný. Prozradila bych jim svý nejtajnější myšlenky. Po několika mizernejch tejdnech jsem si připadala šťastná jako nikdy.

Spala jsem s Berndem v jedný posteli. Vůbec se mě nedotknul. Byli jsme skutečně jako sourozenci, herácký sourozenci. Kuřátko si lehnul na zem a hlavu si opřel o křeslo. Ležel tak asi do dvou odpoledne. Pak vstal, protože už zase dostával absťák a musel si znova píchnout.

Všude mě hrozně svědilo. Svlíkla jsem se donaha a škrábala se kartáčem. Rozdrápala jsem si kůži do krve, hlavně na lejtkách. Bylo mi to jedno. Věděla jsem, že se heráci škrábou. Dalo se podle toho v Soundu poznat, kdo si píchá. Kuřátko měl lejtka tak rozškrábaný, že na nich neměl ani kousek zdravý kůže a místama bylo vidět živý

maso. Kuřátko se neškrabal kartáčem, ale kapesním nožem. Ještě než odešel, Kuřátko mi řek: „Jestli chceš, vrátím ti zejtra fet, kterejs mi dala.“ Považoval za naprosto samozřejmý, že už je ze mě

normální heračka a že nejpozdějc zejtra se zase pořádně napumpuju. Pochopila jsem to z toho, jak to řek bez dlouhýho přemejšlení. Naprosto cool jsem mu odpověděla: „Ale ne, to nespěchá. Stačí, když mi to dáš do měsíce.“

Znovu jsem šťastně usnula. Večer jsem jela domů. Byly chvíle, kdy jsem si říkala: „Člověče, je ti teprve třináct a už sis šňupla háčko. To je v háji.“ Ale hned to zase přešlo. Cejtila jsem se příliš dobře na to, abych o tom moc přemejšlela. Abstinenční příznaky jsem žádný neměla, ty na začátku nebejvaj. Celej tejden jsem měla bezvadnou náladu. Všechno bylo senzační. Doma všechno v pořádku, žádný hádky. Ve škole jsem se moc nenamáhala, tu a tam jsem i něco dělala a dostala jsem dobrý známky. V příštích tejdnech se mi podařilo zlepšit se v mnoha předmětech ze čtyřek na dvojky. Připadalo mi najednou, že můžu s každým vyjít a s každým se domluvit. Plula jsem krásně cool životem. Přes tejden jsem zase chodila do Domu středu. Hodně lidí z naší party mezitím přešlo na háčko. S

nima jsem teď sedávala stranou. Během několika tejdnů přibyla v

- 59 -

Domě středu spousta heráků. Háčko dopadlo do Gropiusstadtu jako bomba.

Jürgen Quandt,

oblastní farář pro práci s mládeží

a provozní vedoucí evangelického centra Dům středu

Klub mládeže v evangelickém centru, Domu středu, byl po dlouhá

léta místem setkání mládeže v Gropiusstadtu a Neuköllnu. Každý

večer se tu scházelo asi pět set lidí. V prosinci roku 1976 jsme alemuseli klub uzavřít, protože se mezi mladými lidmi rozmohlo užívání

heroinu natolik, že jsme se tak rozhodli veřejně upozornit na tuto katastrofální situaci.

Nás pedagogy, kteří jsme v době studentského hnutí diskutovalio užívání tzv. měkkých drog z hlediska jejich mírného působení navědomí, velmi překvapilo, jak rychle se do Gropiusstadtu dostaly tvr-dé drogy. Během několika měsíců asi třicet až padesát mladých lidí

z naší oblasti přestoupilo na heroin. Naše pokusy přesvědčit mladé

lidi o nebezpečí užívání drog působily pravděpodobně právě naopak

–jako vybídnutí k pokračování a jako přiznání naší neschopnosti vboji proti drogám.

Při naší práci s mládeží v Domě středu vyšel najevo fakt, který

státní úřady zatvrzele popírají, a sice, že o ústupu takzvané drogové

vlny nemůže být vůbec řeč. Naopak, problém drog dosáhl jak z kvalitativního, tak z kvantitativního hlediska amerických rozměrů. Šlopředevším o nezaměstnanou mládež a mládež bez základníhovzdělání. My pedagogové jsme museli veřejně protestovat proti to-mu, jak úřady tento problém ignorují. Uzavřením mládežnického klu-bu jsme chtěli vynést na světlo to, co by mnozí rádi nechali v temno-tě a mlčení. Podařilo se nám to: dnes už úřady v Západním Berlíně

vynakládají značné úsilí při řešení toxikomanie.V současnosti je mládežnický klub znovu v provozu. Některé zpožadavků, které byly podmínkou znovuotevření, jsou splněny. V

Neuköllnu byla zřízena poradna pro toxikomany financovaná státem,v Gropiusstadtu jezdí tzv. clean–autobus, ve kterém se scházejí

mladí lidé potýkající se s problémy drogové závislosti, a rozšířily semožnosti odvykací terapie. Celý problém se však těmito zásahy ne-zmenšil a dnes už se týká další generace. Mnozí z těch, kteří zde vGropiusstadtu začínali před několika lety s drogami, už nežiji.

- 60 -

životní podmínky mladých lidí se za tu dobu nezlepšily. Vedlestarých problémů se objevují další: stále více mladých v Gropiusstadtu nosí zbraně a jsou schopni kdykoliv je použít. V mnoha přípa-dech to souvisí s šířícím se nacionalismem a sympatiemi s fašistic-kou ideologií.

Většina mladých lidí, kteří přicházejí k nám do Domu středu, po-chází z dělnických rodin. Jejich situace je navzdory zdánlivě stoupajícímu blahobytu v posledních letech poznamenána stále rostoucímzhoršováním jejich životních podmínek, zvyšují se požadavky napracovní výkon, stres ve škole, přeplněně třídy, nedostatek míst vučebních oborech, nezaměstnanost a konflikty v rodinách jsou kon-krétními projevy tohoto zhoršení.

Na sídlišti, jako je Gropiusstadt, kde bydlí asi čtyřicet pět tisíc lidí,je situace o to horší, že každý problém se zde díky velké koncentraciobyvatel okamžitě stává masovým: je tu mnoho nezaměstnanýchmladých lidí, mnoho rodinných konfliktů, častá selhání ve škole atd.Mimoto okolní „přírodní“ prostředí má se skutečnou přírodou málospolečného, a neposkytuje tak dostatek podnětů ke správnému vý-voji mladého člověka. Nejslabší skupiny společnosti, děti, mládež,staří lidé, jsou bezprostředně vystaveny těmto ničivým životním pod-mínkám. V Gropiusstadtu chybějí po dokončení zástavby, a toznamená po využití veškerých stavebních pozemku, vhodné pro-story a zařízení pro dětské hry, mladí lidé i dospělí nemají kde trávitvolný čas, postrádají především možnost odpočinku v přírodě.Nejsou tu žádné větší parky, louky, lesy, zkrátka nic, kde by se dětimohly dovoleným způsobem vydovádět a kam by se dospělí mohli

jítprojít.

Logika takových měst, jako je Gropiusstadt, spočívá v rentabilitě

kapitálu a neorientuje se na požadavky a nezbytné životní potřebyobyvatel. Stále zřetelněji vycházejí najevo dosud jen tušené

důsledky tohoto prefabrikovaného způsobu života.Materiální nedostatek je příčinou mnoha konfliktů a problémů.Vysoké nájmy a stoupající životní náklady vyžadují zvýšené pracovní zatížení a zaměstnání muže i ženy v rodině. A tak zde lidé žijí podzdánlivě

neodstranitelným tlakem, který je žene k stále většímu vý-deji sil v každodenní práci, aniž by tak dosáhli štěstí nebo blahobytu.Droga byla odjakživa nejhorším prostředkem k ohlupování lidí.Lidé pod jejím vlivem nejsou schopni pochopit, že patří k obětemspolečenského vývoje. Alkohol má tuto funkci mezi dělnictvem už

dávno. V posledních desetiletích se k němu přidaly další návykově

látky: psychofarmaka, s nimiž se obchoduje zcela legálně, aomamné drogy, jako je heroin a kokain, jejichž distribuce je sice

- 61 -

né drogy, jako je heroin a kokain, jejichž distribuce je sice ilegální,ale o nic méně výnosná.

Překvapující vlastně není ani tak to, že mnozí tyto látky užívají,ale spíše to, že navzdory obrovským existenčním problémům jeještě mnoho těch, kteří je neužívají. To se týká především mladýchlidí. Vzhledem k jejich situaci není divu, že mezi nimi stále rostezneužívání drog, zvyšuje se kriminalita, brutalita a šíří se fašistické

myšlenky.

Je nesporné, že narůstání drogové závislosti u dělnické mládežea masové zhoršení jejích životních podmínek má bezprostřední sou-vislost, která je komerčně perfektně využita.

O víkendu, po mým prvním háčku, jsem v Soundu potkala Detlefa. Hned na mě vyjel: „To si teda udělala pěknou hovadinu. Úplně ti přeskočilo.“ Astrid mu řekla, že jsem šňupala.

Řekla jsem mu: „Uklidni se, kamaráde. Ty už jsi s tím začal dávno a teď jsi normální herák. Ale já tak neskončím.“

Detlef na to nemoh nic říct. Nebyl na tom právě nejlíp. Neměl sice absťák, ještě na tom nebyl úplně fyzicky závislej, ale měl na to hroznou chuť. Nakonec mi řek, že nemá žádný prachy a chtěl by si koupit trochu fetu. Řekla jsem: „Tak vidíš.“ A pak jsem mu navrhla, že bysme ty prachy mohli společně vyžebrat. Souhlasil, ačkoli musel vědět, jak to asi skončí. Za dvacet minut jsem před Soundem vyžebrala dvacet marek. Detlef měl mnohem míň. Ale vyšlo to pro nás pro oba, protože nám ještě stačila hrozně malá dávka. Vůbec jsme nediskutovali o tom, že část fetu bude moje. To bylo zkrátka jasný. Detlef si ten večer píchnul a já měla svý šňupání. A tak z toho mýho předsevzetí, že se v příštích čtyřech tejdnech háčka nedotknu, nebylo nic. Detlef a já jsme zase byli spolu. Jako kdybysme se vůbec nerozešli. Nemluvili jsme o těch tejdnech, kdy jsme si jeden druhýho v Soundu nevšímali. Bylo to zase tak hezký jako tenkrát v neděli, kdy jsem pro Detlefa vařila a pak jsme spolu obědvali.

Tenkrát jsem myslím byla šťastná, že to tak dopadlo. Kdybych háčko nikdy nezkusila, ztratila bych Detlefa. Představovala jsem si, že zůstanu víkendovým herákem. Každej, kdo s háčkem začíná, si to namlouvá, ačkoli neznám nikoho, komu by se to podařilo. Navíc jsem si představovala, že bych mohla zachránit Detlefa, aby tomu úplně nepropad. Byly to lži, který jsem potřebovala ke štěstí. Moje podvědomí těm lžím nejspíš nevěřilo. Když se mě někdo zeptal na háčko, hned jsem vyletěla. Na každýho jsem jenom řvala:

- 62 -

„Vodprejskni!“ Jako po prvním šňupnutí, když se mě ptala Astrid. A nenáviděla jsem všechny holky v mým věku, na kterejch jsem poznala, že si začaly s drogama. Bezpečně jsem je v podzemce nebo v Soundu odhadla, ty malý feťačky, který se snažily oblíkat jako heračky, dvanácti a třináctiletý holky, který utekly z domu a potloukaly se v Soundu. Vždycky jsem si říkala: „To pitomý mrně u toho taky skončí.“ Ačkoli jsem byla jinak naprosto vyrovnaná, tyhle holky mě

rozčilovaly. Přímo jsem je nenáviděla. Tenkrát mě nenapadlo, že vlastně nenávidím sebe.

Po několika tejdnech, kdy jsem šňupala, jsem skutečně udělala na čtrnáct dní přestávku. Připadalo mi, že mi to vůbec nevadí. Fyzicky mi nebylo o nic hůř. Ale dostala jsem zase blbou náladu. Neměla jsem na nic chuť, začala jsem se znovu hádat s matkou. Bylo to krátce před velikonočníma prázdninama v roce 1976. První prázdninovou sobotu jsem seděla v Soundu u schodů a zase jsem nevěděla, proč tam vlastně sedím. Po schodech dolů šly dvě holky, kterejm mohlo bejt tak dvanáct, ale pomocí šminek a podprsenek ze sebe dělaly aspoň šestnáctky. Taky jsem každýmu, kdo mě moc neznal, vykládala, že je mi šestnáct, a snažila se šminkovat na starší. Hned mi ty dvě holky byly protivný. Ale pak mě začaly zajímat. Nespustila jsem je z očí. Jak se tak couraly po Soundu, poznala jsem, že hledaj někoho, s kým by se seznámily. Hledaly partu. Nejvíc by se jim jistě líbila herácká parta. Už se znaly s Richiem, šéfkuchařem ze Soundu. Byl nejstarší ze zaměstnanců, bylo mu hodně přes třicet. Byl vysazenej na třinácti čtrnáctiletý holky. Takovej hodnej strejček malejch tulaček. Ty dvě se teda vybavovaly přes stůl s Richiem. Nejspíš si všimly, že je pozoruju. Párkrát se na mě podívaly. Asi proto, že jsem byla v jejich věku. Jedna z nich ke mně zamířila. Měla nevinnej andělskej pohled. Řekla, že se jmenuje Babsi, a zeptala se, jestli bych pro ni neměla ňákej trip.

Řekla jsem: „Nech toho. Je to blbý. K čemu ti ten trip bude?“ Mluvila jsem s ní svrchu a přímo jsem svou převahu vychutnávala. Musela jsem ji naučit, že si nemůže dovolit jen tak otravovat heračku kvůli tripu. Myslím, že jsem jí připadala taky tak cool jako mně ty zkušenější holky před pár měsícema. Řekla, že mi přinese višňovou šťávu a hned se vrátí.

Jen Babsi zmizela, přišla ke mně ta druhá. Jmenovala se Stella. Zeptala se, co mi Babsi chtěla. Řekla jsem: „Trip.“

Stella řekla: „Už ti dala peníze? Chybí mi totiž pět marek. Určitě

mi je šlohla.“ To byla celá Stella. Přesně taková, jakou jsem ji pak znala. Babsi a Stella se totiž staly mejma nejlepšíma kamarádkama.

- 63 -

Až do tý doby, kdy se objevily v novinách titulky o Babsi. Byla nejmladší obětí heroinu v Berlíně.

Babsi se vrátila s višňovou šťávou. Sice jsem jí pohrdala, ale líbila se mi s tím svým andělským obličejem a naivním dětským chováním. Začaly jsme si povídat. Babsi a Stellu vyhodili z reálky, protože chodily za školu. A za školu chodily proto, že se dostaly do party, kde se děsně kouřil haš. Teď zdrhly z domova a chtěly si užít něco víc než v jejich hašišový partě. Babsi bylo dvanáct a Stelle třináct. Pozvala jsem Babsi na příští dopoledne k sobě domů. Protože neměla vůbec nic na sebe, dala jsem jí dvě starý trička a spodní

kalhotky. Pak se vyspala v mý posteli a já zatím uvařila oběd. Byla dobrá. Příští den jsem se skamarádila i se Stellou. Byly přesně takový jako já ještě před nedávném. Připadala jsem si s nima přece jen trochu líp než ve společnosti těch voddělanejch heráků. Kouřily shit a házely do sebe prášky a já se tak s nima dostala dál od lidí, který

mluvěj jen o háčku. V sobotu jsem si trochu šňupla. Ostatní z party si ze mě utahovali, že se bavím s mrňatama. Ale já si z toho nic nedělala. Ve třech jsme si mohly líp povídat. Všechny jsme to měly doma podobně blbý. Otec Babsi spáchal sebevraždu, když byla ještě malá. Matka

byla v Berlíně tanečnice a na Východě dělala fotomodelku. Její nevlastní otec byl známej pianista. Světově proslulej umělec, povídala Babsi. Byla na něho pyšná. Hlavně když jsme šly do obchodu s deskama a tam měli celý hromady nahrávek se jménem jejího nevlastního otce. Jenže ten pianista se o ni zrovna moc nestaral. Babsi žila u dědečka a u babičky, který ji adoptovali. Měla se tam jako princezna. Pozdějc mě taky vzala k sobě domů. Měla nádhernej pokoj se senzačním nábytkem. Bezvadnej gramofon a obrovskou spoustu desek. A skříně narvaný hadrama. Jenže se nesnášela s babičkou, byla to úplná fúrie. Nejradši by bydlela s matkou. Babsi o svůj nádhernej pokoj vůbec nestála a utekla z domova. Stella měla taky krásnou matku. Měla ji moc ráda. Otec jí zemřel při požáru. Stelle bylo sotva deset, když se to stalo. A matka se musela od ty doby protloukat sama, na Stellu měla málo času a začala pít. Stella byla v ty době, když jsem ji poznala, děsně zamilovaná do Muhammada Aliho. Šíleně obdivovala jeho sílu. Myslím, že pro ni představoval jak otce, tak milence.

My tři jsme na tom teda byly stejně. Už tenkrát první večer jsem si řekla, že ty dvě taky skončej u háčka. Ale když na to přišlo a Stella na mně chtěla háčko, fakticky jsem se vyděsila. Zase jsem vyletěla a zařvala na ni: „Vykašli se na to. Nikdo ti žádný háčko nedá. Já s tím taky přestanu. K ničemu to není.“

- 64 -

Nic jsem Stelle nedala a řekla jsem taky ostatním, aby se neopovážili dát jí háčko. Za pár dní jí ho ale dal Blacky, jeden z naší

party, se kterým se začala kamarádit. A Babsi to samozřejmě

udělala po ní.

Tenkrát si ale háčka moc neužily. Chytli je při jedny razii a dopravili domů. Pár tejdnů jsem je neviděla. Mezitím už venku začalo jaro a bylo čím dál teplejc. S prvníma teplejma dnama v roce mám spojenej pocit štěstí. To je asi ještě z dětství. Běhat bosá v trávě, svlíknout se do nahá, cákat se ve vodě, trhat rozkvítající kytky v zahradě. To jaro 1976 jsem na ten pocit štěstí čekala marně. Jak je to možný, že ten život není aspoň trochu hezčí, říkala jsem si, když slunce čím dál víc hřeje. Jenomže já s sebou pořád vlekla nějaký problémy a vlastně jsem nevěděla, co je to za problémy. Sňupla jsem si a problémy zmizely. Ale dýl než jeden tejden mi to nevydrželo. V květnu jsem slavila čtrnáctý narozeniny. Matka mi dala pusu a padesát marek. Ušetřila je z peněz na domácnost. Ať přej si za to koupím něco, z čeho bych měla radost.

Večer jsem jela na Kurfürstenstrasse. Čtyřicet marek jsem dala za dvě čtvrtky háčka. Tolik najednou jsem ho ještě nikdy neměla. Za šest marek jsem si koupila cigarety. Kouřila jsem teď jako posedlá. Doslova jednu za druhou. Jeden balíček jsem byla schopná zlikvidovat během dvou tří hodin. Čtyři marky mi ještě zbyly do Soundu. Jen jsem tam přišla, hned jsem potkala Detlefa. Dal mi hezkou pusu a gratuloval mi k narozeninám. Já jsem mu taky popřála, protože měl narozeniny dva dny přede mnou. Detlef byl trochu smutnej a vyprávěl mi, jak mu jeho rodiče letos vůbec negratulovali, jen babička. Měl to doma stejně blbý jako já. Zkusila jsem ho utěšovat takovejma řečma jako „vykašli se na to, brácho“, a mimoto jsem pro něho měla senzační dárek. Dala jsem mu háčko na jedno píchnutí. Měla jsem tolik fetu, že nám oběma stačil do neděle. Po společný oslavě narozenin se zásobou háčka na šňupání pro mě a píchání pro Detlefa jsme už nemohli jeden bez druhýho bejt. Předtím mi Detlef vždycky tu a tam s někým zmizel a já jsem byla často s Babsi nebo Stellou. Od narozenin už jsme ale byli pořád spolu. Detlef se vykašlal na svý učení montérem a já jsem vlastně

měla čas pořád. Když jsme měli dost peněz, sjížděli jsme oba háčko. Začaly letní prázdniny.

Hned první den prázdnin jsem šla s Detlefern a ještě pár lidma z naší party na plovárnu na Wannsee. Nádherně jsme se opálili. Rychle jsem se naučila, jak se dá na plovárně přijít k věcem,

který

- 65 -

se pak můžou zpeněžit. Schovali jsme se nahoře v lese, u kterýho lehávaly většinou starý babky. To kvůli stínu, nesnášely už moc slunce.

Nejdřív jsme si tak začali obstarávat něco k jídlu. Tak třeba u deky s chladicí taškou (majitelka se právě odešla vykoupat) jsem hlasitě řekla: „A, babička tu zrovna není.“ A vzala jsem si pár plechovek s kolou. Příště jsem zase takhle sebrala ručník a deku. Do večera jsem měla tranzistorový rádio a ještě pár maličkostí a Detlef hodinky. V Soundu jsem hned ráno střelila rádio za padesát marek. Byl to prostě báječnej den. Samou radostí jsem se už nemohla dočkat fetu. Hned jak jsem dostala peníze, řekla jsem Detlefovi: „Poslyš, už mám dost toho šňupání. Dneska si to píchnu.“

Ale Detlef byl proti. Začal mi to vymlouvat. Jenže to jen tak kecal, protože mezi pícháním a šňupáním není v podstatě žádnej rozdíl. Liší se to jen tím, že dokud člověk šňupe, tak ho nikdo nepovažuje za opravdovýho heráka. Kdo šňupe, nedělá to pravidelně a pořád. Šli jsme jen za roh na Kurfürstenstrasse, kde byl heroinovej trh. Náš dýler nás poznal už z dálky. Hned jak nás uviděl, přidal do kroku a počkal na nás o kus dál, kde byl čistej vzduch. Koupila jsem od něj dvě čtvrtky za čtyřicet marek. Konečně přišla ta chvíle, kdy jsem si chtěla poprvé píchnout. Při šňupání to účinkuje pomalu. Ale po píchnutí je to prej pořádná pecka. Někdo říká, že je to jako vrchol při milování. Chtěla jsem to, a ani na vteřinu jsem nepomyslela na to, že to bude můj konec.

Šli jsme k veřejnejm záchodkům na Bülowbogen u Potsdamerstrasse. Hnusný prostředí. Před záchodkama se flákali všelijaký

povaleči a vyspávali opilci. Dali jsme jim krabičku cigaret. To byl obvyklej úplatek, dávali za to pozor na poldy. Uměli v tom samozřejmě

chodit a na cigarety byli vysazený.

Šla s náma ještě jedna holka ze Soundu. Detlef vyndal z igelitky n ádobíčko. Měl starou, usmolenou plastikovou stříkačku a jehlu tupou jak pletací jehlici. Nejdřív si píchnul Detlef a pak Tina. Potom se jehla úplně ucpala. Vůbec s ní nic nešlo natáhnout. Aspoň to oba tvrdili. Třeba jen nechtěli, abych si taky píchla. Ale já už jsem se nemohla dočkat, byla jsem jako šílená.

Na záchodě byl jeden herák, taky si právě píchnul. Jeden z těch starejch, vodepsanejch. Zeptala jsem se ho, jestli by mi půjčil svý

nádobíčko. Podal mi ho. Jenže jsem dostala strašlivej strach vrazit si jehlu do žíly. Nasadila jsem ji, ale prostě jsem to nedokázala, i když

jsem dobře věděla, jak se to dělá, často jsem se dívala na druhý, když si píchali. Detlef a Tina dělali, jako by jim to bylo úplně fuk. Musela jsem poprosit toho starýho heráka, aby mi pomoh. Hned mu

- 66 -

samozřejmě došlo, že to dělám poprvé. Cejtila jsem se před ním děsně blbě.

Řek, že tím začíná můj konec, ale vzal si ode mě stříkačku. Nemoh se strefit, protože mi nejsou skoro vůbec vidět žíly. Třikrát musel jehlu zase vyndat. Pořád mlel něco o tom, že je to na hovno, že bych to neměla dělat, a vrazil mi tam najednou celou čtvrtku. Bylo to skutečně jako rána kladivem. Ale vrchol milování jsem si představovala jinak. Okamžitě jsem byla úplně sjetá. Skoro nic jsem nevnímala, na nic nemyslela. Šla jsem do Soundu, sedla si do rohu a pila višňovou šťávu.

Konečně jsem se vyrovnala Detlefovi. Byli jsme už jako opravdoví

manželé. Jenže jsme spolu nespali, nikdy mezi náma nic nebylo. Necejtila jsem se na to dost dospělá a Detlef to uznával, aniž bych mu to musela nějak vysvětlovat. To se mi na něm

taky líbilo. Byl prostě senzační.

Věděla jsem, že se s ním jednou vyspím. A byla jsem ráda, že jsem ještě s žádným jiným klukem nic neměla. Vůbec jsem nepochybovala o tom, že spolu zůstaneme. Když jsme byli v Soundu, doprovázel mě Detlef pěšky domů. Byly to dvě hodiny cesty. Většinou pak stopoval z Kreuzbergu do Lankwitze, kde bydlel u otce. Povídali jsme si o všelijakejch neskutečnejch věcech. Už jsem neměla žádnej vztah k přítomnosti. Nezajímal mě včerejšek ani zejtřek. Neměla jsem žádný plány, jenom sny. Nejradši jsem si s Detlefem povídala o tom, co bysme dělali, kdybysme měli peníze. Koupili bysme si velkej dům, velký auto a senzační nábytek. Jen o jednom jsme nikdy nemluvili. Jak to bude s háčkem.

Pak dostal Detlef nápad, jak bysme skutečně mohli přijít k penězům. Řek mi, že by moh dostat od jednoho dýlera háčko za sto marek na prodej. Chtěl to rozdělit na deset balíčků po dvaceti markách, takže bysme z prodeje získali čistejch sto marek. Za ty prachy bysme nakoupili nový háčko a pokaždý zdvojnásobili náš kapitál. Tak jednoduše jsme si tenkrát představovali prodávání.

Detlefovi se skutečně podařilo těch prvních sto marek sehnat. Právě v tý době se vyšvihlo pár novejch dýlerů a ty hledali pouliční

prodavače. Přímo na trh jsme se s naším fetem neodvážili. Prodávali jsme v Soundu. Detlef, ten dobráckej trouba, pokaždý narazil na lidi s pořádným absťákem, který byli bez marky. Dával jim fet na půjčku. Samozřejmě mu jakživo nezaplatili. Všechen fet jsme rozdali a neměli ani fenik.

Ten, co od něj měl Detlef fet, se pochopitelně naštval. Ale nic z toho nedělal. Možná že chtěl jenom vyzkoušet, jestli by se mu Detlef

- 67 -

hodil jako prodavač. Jenže ten mu jasně dokázal, že k tomu nemá

nejmenší předpoklady.

První tři neděle letních prázdnin jsem byla každej den s Detlefem. Scházeli jsme se už v poledne. Většinou jsem musela shánět prachy na fet. Dělala jsem věci, který bych dřív vůbec nedokázala. Kradla jsem v obchodních domech jako straka. Především věci, který se daly zpeněžit v Soundu a pak vyměnit za fet. Málokdy to stačilo na dvě píchnutí denně. Ale my jsme to ještě nepotřebovali tak nutně. Některý dny jsme si třeba vůbec nepíchli, protože jsme na tom nebyli ještě úplně závislý. Druhou půlku prázdnin jsem měla jet k babičce do Hesenska. Moje babička bydlela na malý vesnici. Bylo to směšný, ale já jsem se tam strašně těšila. Na druhý straně jsem si nedovedla představit, že budu dva měsíce bez Detlefa. A že bych mohla bejt pár dní bez Soundu a světel a ruchu Kudammu, se mi taky zdálo nemožný. Ale taky jsem se těšila na děti z vesnice, který nikdy v životě neslyšely nic o drogách, na závody s lodičkama, brouzdání v potoce a ježdění na koni. Sama v sobě jsem se nevyznala. Aniž bych o tom nějak přemejšlela a uvědomovala si to, rozdělila jsem se na dvě naprosto rozdílný osoby. Psala jsem dopisy sama sobě. Teda Christiana psala dopisy Věře. Vera je moje druhý jméno. Christiana byla třináctiletá holka, která chtěla jet k babičce, byla ta hodná, Vera byla heračka. A ty se spolu v dopisech hádaly. Hned jak mě matka posadila do vlaku, byla jsem už jen Christiana. A když jsem seděla u babičky v kuchyni, připadalo mi, že jsem v Berlíně nikdy nebyla. Hned jsem tam byla doma. Pohled na babičku, jak sedí v kuchyni na židli a odpočívá, mi dával pocit opravdovýho domova. Měla jsem babičku děsně ráda. A taky její kuchyni. Byla jak z obrázku. Správná vesnická kuchyně s ohništěm a obrovskejma pánvema a hrncema, ve kterejch se pořád něco vařilo. Starobylá a útulná. Se svejma bratrancema a sestřenicema a ostatníma dětma ve jí vesnici jsem si hned zase rozuměla. Byly to ještě opravdový děti. Tak jako já. Ani nevím, po jak dlouhý době jsem si zase připadala jako dítě. Kozačky s vysokejma podpatkama jsem hodila do kouta.

Půjčovala jsem si podle počasí buď sandály, nebo holínky. Líčidel jsem se ani nedotkla. Nemusela jsem se tam předvádět, nikomu nic dokazovat.

Hodně jsem jezdila na koni. Hráli jsme na koních i pěšky hon na lišku. Svoje

nejoblíbenější místo jsme měli jako vždycky u potoka. Všichni jsme od minulejch prázdnin vyrostli a naše přehrady, který

jsme teď stavěli, byly přímo obrovský. Vznikaly za nima opravdový

- 68 -

přehradní jezera. A když jsme večer hráz protrhli, vystříkla vždycky fontána aspoň tři metry vysoká.

Ostatní chtěli samozřejmě vědět, jaký je to v Berlíně a co tam dělám. Ale já jsem jim moc nevyprávěla. Nechtěla jsem myslet na Berlín. Děsný bylo, že jsem ani jednou nepomyslela na Detlefa. Původně jsem mu chtěla psát každej den dopis. Ale nenapsala jsem mu ani jednou. Párkrát jsem se večer pokusila na něho vzpomínat, ale skoro vůbec se mi to nepodařilo, neuměla jsem si ho už představit. Byl jako někdo z jinýho světa, už jsem jeho signálům nerozuměla. Večer v posteli mě čím dál častějc chytaly děsný představy. Lidi ze Soundu se mi zjevovali jako duchové a já si přitom uvědomovala, že se budu muset brzo vrátit do Berlína. Takový večery jsem měla z Berlína děsnej strach. Pak mě napadlo, že bych mohla poprosit babičku, abych u ní mohla zůstat. Jenže jak jsem to měla zdůvodnit, a hlavně matce? Musela bych jí vyprávět všechno o svejch zkušenostech s drogama. A to bych nedokázala. Myslím, že babičku by taky na místě ranila mrtvice, kdyby se dověděla, že její holčička si píchá

heroin.

Takže jsem musela zpátky do Berlína. Randál, světla, celej ten blázinec, kterej se mi vždycky líbil, mi najednou lez děsně na nervy. Nemohla jsem při tom kraválu v noci spát. A na Kurfürstendammu, uprostřed aut a tlačenice, jsem propadala panice.

Ani jsem se moc nesnažila zvyknout si znovu na Berlín. Protože tejden po mým návratu jsme jeli na třídní vejlet. Přestože jsem dostala od tety padesát marek, ani na chvíli mě nenapadlo, abych si za to koupila fet. Detlefa jsem nehledala, jen jsem zaslechla, že už nechodí do Soundu. Zůstala jsem naprosto čistá, nevzala jsem si vůbec žádnej fet, než jsme jeli se třídou do Schwarzwaldu. Děsně jsem se na ten vejlet těšila, jenže za pár dní se mi tam udělalo blbě. Po jídle mě bolelo břicho a túry jsem sotva došla. Když

jsme jeli autobusem do Lörrachu na exkurzi po Suchardovejch čokoládovnách, řekla najednou Kessi, která seděla vedle mě: „Člověče, ty jsi úplně žlutá. Určitě máš žloutenku.“ A kousek si ode mě odsedla. Šíleně jsem se vyděsila. Každej herák dřív nebo pozdějc chytne žloutenku od špinavý a starý stříkačky, kterou si navíc často od někoho půjčuje. Poprvé po dlouhý době jsem zase myslela na háčko. A hned jsem si vzpomněla na špinavou stříkačku, kterou mi ten vodepsanej herák na záchodě v Bülowbogenu vrazil do ruky mou první

čtvrtku. Pak jsem si řekla, že to Kessi s tou žloutenkou asi nemyslela vážně. Dělala si snad jen srandu. Říkala jsem si, že přece není

- 69 -

možný, abych to chytla po těch několika píchnutích ještě před prázdninama.

Před továrnou jsem v jednom stánku s buřtama sebrala lžičku z umělý hmoty. A pak se šlo do čokoládovýho ráje. Ponořila jsem svou lžičku do každý kádě s aspoň trochu chutně vyhlížející hmotou. Když

to bylo obzvlášť dobrý, odváděla jsem pozornost průvodce všelijakejma otázkama, abych si mohla ještě párkrát líznout. Na konci prohlídky jsem pak šlohla tolik bonbónů, že se mi sotva vešly do svázaný bundy. Už v autobuse jsem si přísahala, že se čokolády v životě nedotknu. A na

ubytovně mě to sklátilo. Moje játra kapitulovaly před tučnou čokoládou, kterou jsem do sebe naládovala po kilech. Teď si všimli i učitelé, že jsem nějak moc žlutá. Přišel doktor a pak už to šlo ráz naráz. Sanitkou do univerzitní kliniky ve Freiburgu. Izolační pokoj na dětským oddělení byl neposkvrněně bílej a měl jen pár metrů čtverečních. Nikde ani obraz na stěně, vůbec nic. Sestry přinášely téměř beze slova jídlo a prášky. Někdy přišel doktor a zeptal se, jak mi je. Takhle to šlo tři tejdny. Nesměla jsem vyjít z pokoje, ani na záchod. Nikdo za mnou nepřišel, nikdo se mnou nemluvil. Neměla jsem nic pořádnýho ke čtení, ani rádio. Často jsem si myslela, že mi z toho přeskočí. Jenom dopisy od matky mě držely nad vodou. Já jí taky psala. Ještě častějc jsem psala svejm dvěma kočkám, jedinejm zvířatům, který jsem ještě měla. Byly to takový mrňavý dopisy v malinkejch obálkách, který jsem si sama skládala.

Vzpomínala jsem na babičku a děti z vesnice a na potok a koně a taky na Berlín, Sound, Detlefa a háčko. Nevěděla jsem, kdo vlastně

jsem. Když mi bylo hodně mizerně, říkala jsem si: „Jseš prostě heračka a máš první žloutenku. A dost.“ Když jsem si v duchu hrála se svejma kočkama, představovala jsem si, jak se ve škole snažím a každý prázdniny jezdím k babičce. A tak to šlo pořád sem a tam do úplnýho zblbnutí. Pak jsem celý hodiny nemyslela na nic, zírala jen tak na strop a nejradši bych umřela.

Taky jsem měla strach, že by doktoři mohli přijít na to, od čeho mám tu žloutenku. Ale vpichy se mi za těch několik tejdnů docela zahojily. Jizvy a trombózy jsem na ruce ještě neměla. Kdo by taky hledal na dětským oddělení ve Freiburgu heračku?

Po třech tejdnech, kdy mi dovolili vstát, jsem se skoro znovu učila chodit. Teprve pak jsem směla odletět letadlem zpátky do Berlína. Zdravotní pojišťovna mi to zaplatila. Doma jsem musela hned zase do postele. Byla jsem šťastná, že jsem zase s matkou a svejma kočkama. Na nic jinýho jsem nemyslela.

- 70 -

Matka mi vykládala, že za ní byl několikrát Detlef a ptal se na mě. Vypadal přej děsně smutně, že jsem musela zůstat v nemocnici tak dlouho. Teprve teď mi začal chybět. Viděla jsem ho před sebou, jeho hezký vlnitý vlasy, jeho tvář, tak hrozně milou. Byla jsem šťastná, že o mě někdo měl strach, že mě někdo skutečně miluje. Detlef. A taky jsem měla výčitky svědomí, že jsem na svou lásku na pár tejdnů skoro zapomněla. Za několik dní se Detlef dověděl, že jsem se vrátila, a přišel k nám. Když stál u mý postele, úplně jsem se vyděsila. Nedostala jsem ze sebe ani slovo.

Detlef tak zhubnul, že z něho zbyla jenom kostra. Ruce měl tenoučký, že jsem je mohla obejmout prstama. V obličeji byl úplně bílej a přepadlej. Ale bylo to docela hezký. Ty jeho děsně milý oči byly teď jakoby ještě větší a taky smutnější. Hned jsem zase Detlefa šíleně milovala. Vůbec mi nevadilo, že je jak kostlivec. A taky jsem nechtěla myslet na to, proč je na tom fyzicky tak špatně. Nejdřív jsme se nemohli domluvit, o čem si budeme povídat. Chtěl, abych mu vyprávěla o sobě. Ale to nebylo vůbec nic zajímavýho. Ani mě nenapadlo, že bych mu mohla vyprávět o prázdninách a o hrách u mý babičky. Nakonec jsem se ho zeptala, proč už nechodí do Soundu. Řek, že to tam stojí za hovno. Chtěla jsem vědět, kam teď teda chodí, a on mi to nakonec řek: na stanici ZOO. A co tam dělá? „Prodávám se,“ řekl Detlef.

V tu chvíli mě to ani nevyděsilo. Věděla jsem, že se heráci tu a tam prodávaj. Neměla jsem o tom žádnou přesnou představu, co to vlastně znamená. A taky jsem neměla chuť moc o tom přemejšlet. Věděla jsem jenom, že nějak uspokojujou teplouše a dostávaj za to spoustu peněz, ale sami z toho nic nemaj. Ten den jsem byla jenom šťastná, že Detlef přišel a že mě ještě pořád miluje a já jeho. Příští neděli jsem mohla poprvé ven. Detlef pro mě odpoledne přišel. Šli jsme do kavárny na Lietzenburger Strasse. Byli tam skoro samí teplouši a většina z nich Detlefa znala. Chovali se ke mně

hrozně mile a skládali mi poklony. Gratulovali Detlefovi k tak hezký

přítelkyni. A já si všimla, jak je Detlef pyšnej na to, že jsem jeho přítelkyně, a uvědomila jsem si, že mě schválně zatáh do tyhle kavárny, kde ho všichni znaj. Docela se mi ty teplouši líbili. Byli ke mně milý a nevotravovali mě

jako jiný mužský. Říkali, že jsem hezká, a měli mě rádi, a přitom ode mě nic nechtěli. Byla jsem na ty spousty komplimentů pyšná. Šla jsem na záchod a podívala se na sebe do zrcadla. Zdálo se mi, že maj pravdu. Vypadala jsem teď vážně dobře, co jsem se dva měsíce

- 71 -

nedotkla drogy. Zdálo se mi, že jsem tak dobře ještě nikdy nevypadala. Detlef řek, že musí ještě na stanici ZOO, protože se tam má sejít se svým kamarádem Berndem. Ten se dneska prodával i za něho. Detlef to kvůli mně nestihnul. Jasně že jsem šla s ním. Navíc jsem se těšila, že zase uvidím Bernda.

Bernd byl právě pryč se zákazníkem. Stanice mi ten večer nepřipadala tak strašná, jak ji mám dnes ve vzpomínkách. Koukala jsem se hlavně na Detlefa. Když se trochu zapovídal s jedním kamarádem a já zůstala chvíli sama, pokusili se mě sbalit nějaký dva kanakové. Tak jsme říkali všelijakejm gastarbajtrům z jihu. Zaslechla jsem jen něco jako šedesát marek, či co. Zavěsila jsem se pevně do Detlefa a připadala si děsně v bezpečí. Přemluvila jsem Detlefa, aby šel se mnou do Soundu. A pak aby mi dal trochu ze svýho fetu na malý šňupnutí. Nejdřív samozřejmě nechtěl. Ale já mu řekla: „Jen dneska večer. Jen na shledání. Nebo si taky nic nepíchej.“ A tak mi trochu dal.

Řek ale, že to bylo naposled, co mi dal fet. Odpověděla jsem, že už to taky nebudu potřebovat. Půldruhýho měsíce jsem si nic nevzala, to byl přece dostatečnej důkaz, že na tom nejsem závislá. A v posledních tejdnech jsem skutečně pozorovala, že je mi bez háčka mnohem líp.

To Detlefa zlomilo. Řek: „Víš co, já toho taky nechám. Když jsi to dokázala ty, tak já to zvládnu levou zadní.“ Píchnul si svou dávku a já si šňupla. Byli jsme děsně šťastný a povídali si o tom, jak nám bude spolu bez háčka senzačně.

Příští den v poledne jsem šla na stanici ZOO a sešla se zase s Detlefem. Znovu jsem dostala trochu na šňupání. Skoro každý odpoledne jsem se s Detlefem scházela na stanici. Připadalo mi, že jsem nikdy neodjela z Berlína a ty dva měsíce bez háčka vůbec nebyly. Skoro každej den jsme mluvili o tom, že přestaneme, a já jsem Detlefovi vyprávěla, jak je to lehký. Často jsem jezdila k ZOO rovnou ze školy. V tašce jsem měla svý

nádobíčko na píchání a velikej balík se svačinou. Matka se asi divila, že si beru do školy tak velký svačiny, a přitom jsem pořád hubenější. Detlef a jeho kamarádi vždycky čekali, až přinesu oběd. Ze začátku se Detlef vztekal, že za ním chodím na stanici. Nechtěl, abych byla při tom, když se prodává. Řek mi: „Nechci, aby se moje přítelkyně potulovala po stanici, kde je to nejhorší svinstvo. Můžeme se přece sejít někde jinde. Sem na stanici už nechoď.“

Ale já ho neposlouchala. Chtěla jsem bejt zkrátka s Detlefem a bylo mi jedno kde. Za čas jsem se v tý špinavý staniční hale cejtila

- 72 -

docela dobře. Připadala jsem si tam jako doma. Už jsem nevnímala zápach moči ani zápach dezinfekce. Prostituti, děvky, kanakové, fízlové, povaleči a vožralové, všechen ten hnus, to bylo teď moje docela normální prostředí od oběda do večera. Patřila jsem tam, protože tam byl Detlef.

Ze začátku mi šlo na nervy, jak si mě ostatní holky prohlížely. Od hlavy k patě, hůř než chlapi. Pak mi došlo, že ty prostitutky maj ze mě strach. Strach, že jim jako mladý čerstvý zboží na stanici vyfouknu nejlepší zákazníky. Jasně, vypadala jsem líp, byla jsem upravená, vlasy jsem

si myla skoro každej den. Nebylo na mně ještě vidět, že jsem heračka. Mohla jsem na ty holky koukat svrchu. To byl dobrej pocit. I proto na mě chlapi letěli. Ale já jsem se nemusela prodávat. Dělal to pro mě Detlef. Podle toho, jak na mě ty ostatní holky koukaly, byla jsem přesvědčená, že mi určitě záviděj, má drogu a nemusí se prodávat.

Ty chlapi na stanici mě taky štvali. Hlavně kanakové s tím jejich věčným „Ty šoustat?. Ty penzion jít?“ Většinou nabízeli dvacet marek. Brzo jsem je ale docela s chut í provokovala. Řekla jsem třeba: „Co mi to tu vykládáš. Takovej jako ty mě pod pět set marek nedostane.“ Nebo jsem se na něho jen tak cool podívala a řekla: „V

tom já nejedu, vodprejskni.“ Byl to senzační pocit, koukat se, jak odtáhli. Koukala jsem se na ně svrchu stejně jako na prostitutky. Když

byl některej moc drzej, nebo si dokonce začal dovolovat, hned byl u mě Detlef. A když šel Detlef pryč se zákazníkem, řek svejm kamarádům, aby na mě dávali pozor. Chovali se ke mně úplně jako bratři. Vyběhli s každým chlapem, kterej se ke mně přiblížil. Místo do Soundu jsem teď chodila na terasu u stanice. Neměla jsem vůbec žádný jiný přátele než naši malou zoopartu. Mimo mě a Detlefa k ní patřili ještě Bernd a Axel. Oběma bylo šestnáct, byli heráci a prodávali se. Všichni tři kluci bydleli v Axelově bytě. Axel byl proti těm druhejm dvěma děsně ošklivej. Nic v jeho obličeji se k sobě nehodilo. Ruce a nohy jako by nepatřily k jeho tělu. Takový se teplejm moc nelíběj. A přesto sehnal zákazníky a měl i některý stálý. Detlef moh na chlapy klidně řvát a urážet je, když mu to svinstvo přerostlo přes hlavu. S kňučením se vždycky zase vrátili zpátky. Axel se se svým vzhledem musel pořád ovládat a bejt děsně

milej. Mimoto musel umět v posteli něco mimořádnýho, něco, na co teplý letěj. Protože jinak by se v tý konkurenci na stanici neudržel. Ale mstil se teploušům, jak jen moh. Když narazil na nějakýho troubu, hned ho podved a okrad. Axel byl dobrej. Mohli ho urážet a ponižovat, nic na sobě nedal znát. Byl pořád milej. A kdykoli byl ochotnej pomoct, což je vlastnost, kterou jsem u jinýho heráka nikdy

- 73 -

nepoznala. Vlastně žádnej herák se mu nepodobal. Choval se, jako by už nežil v tomhle hnusným světě. O rok pozdějc byl mrtvej. Axel byl na tom podobně jako my. Jeho rodiče byli rozvedený. žil u matky, dokud se neodstěhovala ke svýmu příteli. Matka k němu byla velkorysá. Nechala mu dvoupokojovej byt s trochou nábytku, a dala mu tam dokonce televizor. Jednou tejdně ho navštěvovala a dávala mu peníze na jídlo. Věděla, že fetuje. A taky mu asi často říkala, že by s tím měl přestat. Byla přesvědčená, že pro něho dělá

víc než ostatní rodiče. Vždyť mu dokonce věnovala byt s televizorem. Jednou o víkendu jsem přespala v Axelově bytě. Matce jsem zase něco nakecala o nějaký kamarádce, takže s tím souhlasila. Axelův byt byl pravý herácký doupě. Už ve dveřích mě porazil strašnej smrad. Všude se povalovaly prázdný plechovky od ryb, v oleji, kečupu a hořčici plavaly cigaretový špačky. Mezi tím vším stály sklenice a hrnky, v každým něco bylo, voda, popel, tabák, cigaretovej papír. Když jsem chtěla položit na jedinej stůl pár jogurtů, sesypaly se na druhý straně na zem dvě plechovky s rybama. Šťáva se hned vsákla do koberce. Nikdo si toho nevšímal.

Nejodpornější smrad stoupal z koberce. Když jsem viděla, jak si Axel píchá, pochopila jsem proč. Vyndal zkrvavenou stříkačku z ruky, natáhnul do ní vodu a tu růžovou tekutinu jednoduše stříknul na koberec. Čistil si tak vždycky nádobíčko. Na ošoupanej perskej vzor tak při každým píchnutí spadlo dalších pár kapek krve. Zaschlá krev a rozpatlaný rybičky v rajský šťávě, to byl hlavní zdroj nasládle zatuchlýho smradu. Dokonce i záclony byly celý žlutý a smrděly. Uprostřed toho páchnoucího nepořádku stála zářivě bílá postel. Hned jsem se na ni vrhla. Tiskla jsem tvář do polštáře a čichala tu andělsky čistou vůni. Říkala jsem si, že v tak čistý posteli jsem ještě

nikdy neležela.

Axel řekl: „To jsem povlíknul pro tebe.“ Každou sobotu, když jsem přišla, byla postel čistě povlečená. Spala jsem v tom vždycky jenom jednou, oni si povlečení snad nikdy neměnili.

Kluci mi vždycky kupovali k jídlu a pití to, co jsem měla nejradši. Chtěli mi zkrátka udělat radost. Hlavně mi ale kupovali ten nejčistší

fet. Játra mi pořád ještě nedávaly pokoj. Když jsem si píchla špinavou drogu, bylo mi blbě. Měli o mě velikou starost, a tak mi kupovali to nejčistší háčko, i když bylo drahý. Ty tři se o mě skutečně starali. Měli vlastně jenom mě. A já měla hlavně Detlefa, pak Axela a Bernda a pak už nikoho.

- 74 -

Byla jsem šťastná tak jako málokdy. Cejíila jsem se v bezpečí. Cejtila jsem se doma. Odpoledne na stanici ZOO a o víkendu v páchnoucím heráckým brlohu.

Detlef byl nejsilnější a já nejslabší v partě. Připadala jsem si klukům podřízená, hlavně proto, že jsem holka. Ale poprvé jsem využívala toho, že jsem slabá. Detlef mi ten pocit poskytoval, jak jen to šlo. Všichni tři, Detlef, Axel i Bernd, byli vždycky po ruce, když jsem některýho z nich potřebovala.

Měla jsem kluka, kterej dělal to, co by jinej herák sotva dokázal: o každej balíček háčka se se mnou rozdělil. Kterej pro mě vydělával peníze tou nejhnusnější prací, jaká jen může bejt. Musel udělat denně o jednoho nebo dva zákazníky víc, abych měla taky já fet. U nás dvou to bylo jiný než mezi jinejma herákama. Přítel šel s teploušem pro svou přítelkyni. Byli jsme nejspíš jedinej pár na světě, kterej tak žil.

Myšlenka, abych se sama prodávala, mě tehdy v těch tejdnech na podzim roku 1976 nikdy vážně nenapadla. Někdy mi sice bleskla hlavou, to když jsem měla špatný svědomí kvůli Detlefovi, protože šel zrovna kvůli mně s nějakým hnusným chlapem. Ale bylo mi jasný, že by mi hned jednu vrazil, kdybych se jen o tom nápadu zmínila. Neměla jsem vlastně ani přesnou představu, o co při takový prostituci jde. Radši jsem o tom nepřemejšlela a ani si nic nechtěla představovat. Detlef o tom nemluvil.

Byla jsem přesvědčená, že se mnou a s Detlefem to nemá nic společnýho. Vlastně se mi ani nehnusilo, co Detlef dělal. Když sahal on na ně, to nebylo tak zlý. Já hlavně nechtěla, aby chlapi sahali na Detlefa. Protože on patřil jenom mně.

Některý teploušové byli docela dobrý. Kluci někdy říkali, ten nebo ten je dobrej. Některý byli ke mně skutečně milí, když mě s Detlefem potkali na stanici. Líbila jsem se jim. Byli teploušové, který po mně

vážně jeli. Stalo se třeba, že jeden z kluků mi dal dvacet marek, že přej mi je posílá jeden zákazník, kterýmu se líbím. Detlef mi neprozradil, že ho některý z nich ukecávali, aby jim to někdy udělal se mnou.

Sledovala jsem taky holky na stanici, všechny byly ještě napůl děti jako já. A viděla jsem na nich, jak jsou na tom mizerně. Hlavně

ty, co sjížděly háčko a musely si na to vydělávat prostitucí. Bylo jasný, že se jim ty chlapi hnusej, když je oslovujou, jenže se při tom musely mile usmívat. Pohrdala jsem těma chlapama. Co to muselo bejt za idioty nebo perverzní prasata, když se tak lačně a zbaběle loudali po stanici a po očku vyhlíželi mladý maso. Co z toho mohli

- 75 -

mít, když nakonec odtáhli s nějakou holkou, která se jich štítila a který ubohost koukala z očí. Postupně jsem začala nenávidět i teplouše. Pomalu jsem si uvědomovala, co s nima musí Detlef vydržet. Často musel sebrat všechny svoje síly, aby přemoh hnus a šel pracovat. Když nebyl sjetej, tak to vůbec nedokázal. Když měl absťák, teda když vůbec nejvíc potřeboval peníze,

tak před nima prchal. Pak to za něho museli udělat Bernd nebo Axel. S vypětím všech sil, s hnusem a odporem. Taky ty dva to mohli dělat, jen když si před tím píchli. Slo mi šíleně

na nervy, jak teplouši za Detlefem běhali. Slyšela jsem, jak mu koktaj všelijaký milostný vyznání a strkaj mu psaníčka. Byli vlastně

děsně ubohý a opuštěný. Ale já s nima nemohla mít soucit. Nejradši bych na takovýho chlapa zařvala: „Copak nechápeš, že Detlef patří

jenom mně, a žádnýmu buzerantovi?“ Jenomže jsme je potřebovali, protože měli prachy a protože se dali lehko voškubat. Došlo mi, že jsou na stanici chlapi, který znaj Detlefa naprosto intimně, mnohem víc než já. Byli mi odporný. A když jsem z rozhovorů kluků zaslechla, že některý zákazníci platěj napřed, když

bude mít kluk taky orgasmus, myslela jsem, že se z toho zblázním. Viděla jsem se s Detlefem čím dál míň, protože byl skoro pořád s nějakým zákazníkem. Měla jsem o něho strach. Někdo mi řek, že časem můžou bejt z kluků taky teplouši. Ale já nemohla Detlefovi nic vyčítat. Potřebovali jsme čím dál tím víc peněz. Půlka z toho, co vydělal, šla na můj fet. Dokud jsem byla v partě, chtěla jsem, i když

možná podvědomě, bejt správnej herák jako oni. Píchala jsem si každej den. A vždycky jsem si dávala pozor, aby mi něco zbylo na ráno.

Přesto jsme na tom nebyli ještě úplně závislí. Když si člověk nepíchá úplně pravidelně, trvá to na začátku poměrně dost dlouho, než

je na heroinu naprosto závislej. Vydrželi jsme ještě jeden dva dny bez píchnutí, a když jsme se trochu sjeli něčím jiným, docela to šlo. Pochvalovali jsme si, že jsme na tom líp než ty úplně vodepsaný heráci, a přesvědčovali se navzájem, že když budeme chtít, tak můžeme kdykoli přestat. Byla jsem často skoro šťastná. Jako třeba každou sobotu v Axelově bytě. Detlef za mnou chodil do čerstvě povlečený postele. Dal mi pusu na dobrou noc a pak jsme se k sobě otočili zády. Spali jsme zadkama přitištěný k sobě. Když jsem se probudila, dal mi Detlef pusu na dobrý ráno.

To byly jediný něžnosti za celej půlrok, co jsme spolu chodili. Když jsem poznala Detlefa, věděla jsem už, jak uměj bejt kluci bru-76 - tální. A hned jsem mu řekla: „Víš, já jsem panna. A chtěla bych tak ještě nějakou dobu zůstat. Chtěla bych na to bejt trochu starší.“

Hned mi rozuměl a nikdy se o nic nepokusil. Byla jsem pro něho nejen kamarádka, se kterou si moh o všem povídat a rozuměl si s ní, ale taky dítě, vždyť mi bylo teprve čtrnáct. Byl zkrátka neuvěřitelně citlivej. Poznal, co chci, co můžu a co ne. Někdy v říjnu jsem si matce řekla o anti–baby pilulky. Nechala mi je předepsat, protože už

věděla, že přespávám u Detlefa.

Vůbec nevěřila, že mezi náma ještě nic není. V tomhle mi nikdy nedůvěřovala.

Začala jsem teda brát prášky, ale Detlefovi jsem nic neřekla. Měla jsem ještě pořád strach. Když jsem jednou v neděli na konci října přišla do bytu ke klukům, byla čistě povlečená Axelova postel. Byla širší než ta, na který jsme s Detlefem obyčejně spali. Axel řekl, že je to blbost, aby se on sám roztahoval v tak velký posteli a my dva se mačkali na úzký. Přenechal nám svou postel.

Všichni jsme ten den měli dobrou náladu. Detlef najednou řek, že bysme taky jednou mohli uklidit. Hned jsme byli všichni pro. Ze všeho nejdřív jsem otevřela dokořán všechny okna v bytě. Teprve když

se dostalo dovnitř trochu čerstvýho vzduchu, uvědomila jsem si, v jakým smradu jsme žili. Každýho normálního člověka by ten děsnej puch zatuchlý krve, popela a plesnivejch rybích konzerv okamžitě

vyhnal ze dveří.

Celý dvě hodiny panoval v bytě totální zmatek. Všechny odpadky jsme nahrnuli na

hromadu a nacpali do pytlů. Nakonec jsem ještě

spustila vysavač a vyčistila ptačí klec, ze který na ten blázinec mžourala ospalá andulka. Tu v bytě nechala Axelova matka. Její přítel nechtěl doma žádný zvířata. Axel andulku taky nenáviděl. Když

někdy ve svý opuštěnosti začala pípat, praštil Axel pěstí do klece, až

to ubohý zvíře začalo vyděšeně poletovat. Ani jeden z kluků se o ptáka nestaral. Ale Axelova matka mu každej tejden nosila potravu. A já mu taky vždycky v sobotu nasypala dost zrní a koupila jsem skleněnou trubičku, ve který měl čistou vodu na celej tejden. Když jsme si šli ten večer lehnout, bylo to úplně jiný. Detlef mi nedal pusu na dobrou noc a neotočil se zády. Začal mi povídat. Hrozně hezky. Cejtila jsem jeho ruce, byly d ěsně něžný. Vůbec jsem neměla strach. Taky jsem ho začala hladit. Dlouho jsme se mazlili, a přitom jsme si neřekli jediný slovo. Bylo to moc krásný. Trvalo to dobrou hodinu, než Detlef promluvil. Zeptal se: „Chtěla bys se mnou příští sobotu spát?“

Řekla jsem: „Oukej.“ Vždycky jsem se tý otázky bála. Ale teď, když ji Detlef řek, byla jsem šťastná.

- 77 -

Po chvíli jsem dodala: „Pod jednou podmínkou. V sobotu si nic nepíchneme. Ani trochu háčka. Myslím, že by se mi to jinak nelíbilo. Anebo by se mi to líbilo, protože bych byla sjetá, a zas by se mi to nelíbilo, když bych byla střízlivá. Chtěla bych bejt prostě úplně normální. A taky bych chtěla, abys věděl, jaký to se mnou je, když nejsi sjetej.“ Detlef řek: „Oukej.“ A dal mi pusu na dobrou noc. Otočili jsme se a zase spali přitištěný k sobě zadkama.

Skutečně jsme si příští sobotu nic nepíchli. Byt už byl zase špinavěj a smradlavej. Ale naše postel znovu zářila čistým povlečením. Když jsme se svlíkli, dostala jsem přece jen strach. Nejdřív jsme úplně tiše leželi vedle sebe. Musela jsem myslet na holky z naší třídy, který vyprávěly, jak se na ně kluci hned napoprvé vrhli. Jak do nich tu věc vší silou vrazili a nepřestali, dokud nebyli hotoví. Holky povídaly, že to poprvé děsně bolí. Některý přestaly chodit s klukem, kterej je zbavil panenství.

Řekla jsem Detlefovi, že bych to chtěla jinak, než jak to vyprávěly holky z naší třídy.

Řek: „Oukej, malá.“

Dlouho jsme se mazlili. Trochu do mě vstoupil, sotva jsem si toho všimla. Když to začalo bolet, Detlef to poznal, i když jsem nic neřekla. Myslela jsem si: Má právo udělat ti trochu bolest. Vždyť na to čeká půl roku. Ale Detlef mi nechtěl ublížit. Byli jsme spolu. Měla jsem ho v tu chvíli děsně ráda. Ale ležela jsem úplně tuhá a bez hnutí. Detlef se taky nehejbal. Asi cejtil, co jsem si já sama v tu chvíli nebyla schopná uvědomit. že jsem štěstím a strachem úplně bez sebe. Detlef se stáhnul zpátky a pevně mě objal. V duchu jsem se ptala, jak jsem si vlastně takovýho kluka zasloužila? Kterej myslí jen na tebe, a vůbec ne na sebe. Kterej, když s tebou poprvé spí, nechce sám dosáhnout vyvrcholení, protože to všechno dělá jen pro tebe. Myslela jsem na Kathiho, jak mi tenkrát v kině klidně hned strčil ruku mezi nohy. Byla jsem ráda, že jsem počkala na Detlefa. Protože jsem skutečně patřila jenom Detlefovi. Milovala jsem ho tak moc, že jsem najednou dostala strach. Strach ze smrti. Myslela jsem pořád na jedno a to samý: „Nechci, aby Detlef zemřel.“

Zatímco mě hladil, řekla jsem: „Ty, Detlefe, musíme si přestat píchat.“

Řek: „Máš pravdu, z tebe nesmí bejt heračka.“

Políbil mě. Pak jsme se pomalu otočili. Zadky přitisknutý k sobě, tvrdě jsme usnuli.

- 78 -

Probudila jsem se, protože jsem ucejtila Detlefovy ruce. Bylo ještě dost brzo. Záclonama pronikalo do pokoje šedivý světlo. Mazlili jsme se a pak jsme spolu doopravdy spali. Všechno

jsem to ještě

cejtila jenom v hlavě, a ne tam dole. Ale už jsem věděla, že je to hrozně krásný, spát s Detlefem.

V pondělí jsem jela rovnou ze školy na stanici ZOO. Detlef tam stál. Dala jsem mu svou svačinu a jablko. Měl hlad. Už jsem tři dny nic nesjížděla, takže jsem měla strašnou chuť na háčko. Zeptala jsem se Detlefa: „Máš pro mě píchnutí?“

Řek: „Ne. Ode mě už nikdy nic nedostaneš. Já to nechci. Na to tě

mám moc rád. Nechci, abys byla heračka.“

To mě vytočilo. Už jsem se nemohla háčka dočkat a zařvala jsem na něho: „Tak to je teda pěknej podraz. Ty máš zorničky jak špendlíkový hlavičky. Seš pěkně sjetej. A mně tady budeš vykládat, jak toho mám nechat. Začni nejdřív u sebe a já pak přestanu taky. Ale nevykládej mi žádný blbosti. Radši rovnou řekni, že si to chceš

všechno píchnout sám.“

Tím jsem ho umlčela. Nemoh na to nic říct, protože hned v neděli si pro sebe sehnal fet. Nakonec kejvnul a řek: „Oukej, malá, přestaneme spolu.“ Příštího zákazníka udělal pro mě. Když jsme spolu začali spát, všechno mi najednou připadalo jiný. Už jsem se na stanici necejtila tak dobře. Teď jsem najednou měla přesnější představu o tom, co je to prostituce. Teď jsem teprve skutečně věděla, co chtěli ty chlapi, co mě oslovovali. To, co jsem dělala s Detlefem. Už dřív jsem samozřejmě věděla, o co jde, ale byla to úplně abstraktní představa. Teď to bylo to nejhezčí a nejintimnější

mezi mnou a Detlefem. Zákazníci se mi hnusili. To, co se odehrávalo tady na stanici, bylo pro mě najednou úplně nepochopitelný, jít do postele s nějakým hnusným smradlavým kanakem, s vožralou nebo s tlustým upoceným plešounem. Už jsem z toho neměla legraci, když mě ňákej takovej oslovil. Nezmohla jsem se na žádnou vtipnou odpověď jako dřív. Zhnuseně jsem se otočila a někdy jsem na ně byla pořádně sprostá. A začala jsem nenávidět teplouše. Nejradši bych ty ubohý sviňáky zavraždila. Musela jsem pořád potlačovat představu, jak k nim musí bejt Detlef něžnej.

Přesto jsem každý poledne chodila ze školy na stanici, protože tam byl Detlef. Když udělal nějakýho zákazníka, šli jsme spolu na terasu u stanice a já si tam dala kakao. Někdy šel kšeft na stanici špatně. Bejvaly tak mizerný dny, že i Detlef dal stěží dohromady fet pro nás pro oba.

Na terase jsem se seznámila i s jinejma prostitutama, od kterejch mě Detlef dřív držel stranou. Byli na tom o hodně hůř než my a dalo

- 79 -

jim mnohem víc práce než klukům z naší party sehnat zákazníka. Byli to starý heráci, kterejm jsem se dřív tak obdivovala. Detlef řek, že to všechno jsou jeho kamarádi. Nařídil mi, abych si na ně dávala pozor, protože ty starý heráci jsou děsně zákeřný. Věčně potřebujou háčko, a nikdy nemaj peníze. Těmhle kamarádům člověk nikdy nesměl prozradit nebo ukázat, že má peníze a fet. Jinak riskoval, že mu daj hned jednu do zubů. Vokrádali nejen zákazníky, ale i jeden druhýho. Začala jsem chápat, jak to asi mezi herákama skutečně vypadá. A já byla už pomalu taky jedna z nich.

Detlefovi kamarádi mi často říkali: „Holka, nech toho, jsi na to ještě moc mladá. Tobě se to ještě podaří. Ale musíš se vykašlat na Detlefa. Ten už se tak jako tak nesebere. Vybodni se na něj, nech ho plavat.“

Zbytečně se namáhali. Nechat Detlefa, to bych nedokázala. Kdyby chtěl umřít, já taky. Ale to jsem jim nevykládala. Říkala jsem jen:

„Nechtě si ty kecy. My dva na tom nejsme závislí. Až budeme chtít, tak toho necháme.“

Ty listopadový dny v roce 1976 uběhly hrozně rychle. Od dvou do osmi jsem byla na nádraží. Pak jsme šli k Treibhausu, do jedny diskotéky nahoře na Kurfürstendammu. Byla tam vždycky večer feťácká scéna, Detlef tam chodil nakupovat. Bylo tam víc starejch heráků

než u Soundu. Tam jsem většinou zůstávala až do posledního autobusu, kterej mi jel dvacet minut po dvanáctý. žila jsem vlastně jen pro soboty, kdy jsem přespávala u Detlefa. Milování s ním bylo každou sobotu hezčí, když jsme si moc nepíchali. Přišel prosinec. Bylo čím dál chladnějc. A mně byla zima. Dřív jsem nebyla tak zimomřivá. Teď jsem se pořád klepala zimou. Uvědomila jsem si, že jsem na tom fyzicky dost špatně. Došlo mi to jednou v neděli, když jsem se probudila ráno vedle Detlefa v Axelově

bytě. Byla mi děsná zima. Koukala jsem se na jednu krabici. Najednou mi písmena na krabici začaly poskakovat a před očima se mi objevily barvy, který strašně prudce zářily, až mě z nich rozbolely oči. Hlavně ta červená mě vyděsila. Z tý jsem měla na tripu vždycky strach. Po háčku byla červená úplně jiná, taková jemná, překrytá

stejně jako ostatní barvy jakoby závojem.

Ale teď se na tý prokletý krabici objevila ostrá, pronikavá červená. Pusu jsem měla plnou slin. Spolkla jsem je, ale hned tu byly znova, jako by stoupaly vzhůru. Najednou zmizely a měla jsem v puse naopak sucho, až se mi lepil jazyk na patro. Snažila jsem se něčeho napít. Ale nešlo to. Třásla jsem se zimou, ale za chvíli mi bylo tak

- 80 -

horko, že jsem se úplně zpotila. Probudila jsem Detlefa a řekla mu:

„Poslyš, mně něco je.“

Detlef se mi podíval do očí a pak řek: „Máš panenky jako talíře.“

Pak dlouho mlčel, až nakonec zašeptal: „Tak, holka, a už v tom taky jedeš.“

Znovu jsem se rozklepala a řekla: „Jak to, co se děje?“

Detlef řek: „Absťák.“

Pomyslela jsem si: Aha, tak to je teda absťák. Máš skutečnej absťák, už je z tebe stará heračka. Ale není to tak strašný, ten absťák. Ty z toho nadělaj. Neměla jsem vlastně žádný bolesti. Jen jsem se třásla, trochu mi bláznily barvy a v puse jsem měla sliny. Detlef už neřek ani slovo. Vytáhnul z džin balíček s fetem a podal mi naplněnou stříkačku. Klepala jsem se tak, že jsem se nemohla strefit do žíly. Naštěstí se mi to podařilo dost brzo. Hned mi bylo zase dobře. Barvy se ztlumily a sliny zmizely. Všechno bylo zase v pořádku a já jsem hned znovu usnula vedle Detlefa, kterej si taky rovnou jednu píchnul. Když jsme v poledne vstali, zeptala jsem se Detlefa, kolik má ještě fetu.

Řek: „To víš, než večer půjdeš, tak ti ještě jednu dám.“ Já na to:

„Ale já potřebuju taky něco na ráno.“ Detlef: „Tolik toho nemám. A na stanici se mi teď nechce. Stejně je neděle, nikdo tam nebude.“

Propadla jsem panice a začala křičet: „Copak to nechápeš? Když

nebudu mít nic na ráno, tak dostanu absťák a nebudu moct jít do školy.“

Detlef: „Já jsem ti to pořád říkal. Už v tom jedeš.“ Odpoledne jsme šli na stanici. Měla jsem tam dost času na přemejšlení. První

absťák. Teď už jsem byla závislá na háčku i na Detlefovi. Má závislost na Detlefovi mě hrozně vyděsila. Co je to za lásku, když jsem na něm tak strašně závislá? Kam to může víst, když budu muset každej večer Detlefa prosit a škemrat o fet. Znala jsem to, jak uměj heráci žebrat, když maj absťák, jak se nechaj ponižovat a pokořovat. Jak se zhroutěj, až jsou z nich úplný chudinky. Já jsem neuměla o nic prosit. A už vůbec ne Detlefa. Když mě nechá žebrat, tak je mezi náma konec. Ještě nikdy jsem nemusela nikoho o nic prosit. Konečně Detlef sehnal ňákýho buzíka a já na něho musela nemožně dlouho čekat, než se vrátil. Tak to teď bude dennodenně,

pokaždý budu čekat, až mi dá fet na další den.

To odpoledne se mi honily hlavou samý pochmurný myšlenky. Polohlasem jsem k sobě mluvila. Pořád jsem si opakovala: „Tak, Christiano, teď už jsi dosáhla všeho, co jsi vlastně vždycky chtěla. Představovala sis to takhle? Ne, to teda ne. Ale přesto to chceš. Vždycky jsi je obdivovala, ty starý heráky. A teď jsi jedna z nich. Teď

- 81 -

už ti nikdo nic nenamluví. Teď už nemusíš na nikoho koukat s otevřenou pusou, když ti bude vyprávět o absťáku. Teď už ti nikdo nic nenakecá. Obrátily se karty, teď můžeš ty ohromovat ty druhý, který

to ještě nezažili.“

Ale nepodařilo se mi dodat si tím odvahy. Musela jsem pořád myslet na absťák. Vzpomněla jsem si, jak jsem herákům, když měli absťák, ubližovala. Nikdy jsem pořádně nechápala, co se s nima děje. Všimla jsem si jen, že jsou děsně citliví, lehce zranitelný a nedokážou se bránit. Herák, když má absťák, tak dokáže sotva odpovědět, tak je na tom bledě. Někdy jsem si na nich vybíjela svý silácký

nálady. Když se na to šlo šikovně, tak je člověk moh úplně zdeptat. Chtělo to jenom soustředit se na jejich slabý místa, pořádně se v nich povrtat a pak se zaručeně sesypali. Když měli absťák, byli schopný pochopit, jaký jsou ubožáci. Nebyli ani trochu cool, vznešený a povznesený nad všechno a nad všechny jako na tripu. Říkala jsem si: „Teď to budou dělat jiný tobě, až budeš mít absťák. Teď teprv poznaj, co jsi vlastně zač, mrňavej ubohej srab. Ale tos přece dávno všechno věděla. To je sranda, že tě to musí napadnout právě teď.“

Ty rozhovory se sebou nebyly k ničemu. Potřebovala jsem o tom mluvit s někým jiným. Mohla bych klidně jít za nějakým herákem tady na stanici. Místo toho jsem radši zalezla do jednoho rohu u pošty. Znala jsem ty řeči, který by mi řekli. Poslouchala jsem je přece tak často, jenže tak, jako by se mnou nikdy nemohly mít nic společnýho:

„Tak to tak nežer, klidně si píchej dál. Však to nějak dopadne. A když budeš jednou chtít, tak toho přece můžeš nechat. Dyť je na trhu valeron.“ Detlef taky takhle kecal, když šlo o háčko. Měla jsem jenom matku, s tou bych o tom mohla mluvit. Ale to taky nešlo. „To jí přece nemůžu udělat,“ myslela jsem si. „Má tě ráda a ty ji svým způsobem taky. Ranila by ji mrtvice, kdybys jí to vyprávěla. A stejně by ti nemohla pomoct. Akorát by tě strčila do děcáku. A to by k ničemu nebylo. Z přinucení se nikdo nepolepší. A ty už vůbec ne. Ty se hned postavíš na zadní, utečeš odtamtud a všechno bude ještě horší.“

Už jsem k sobě zase polohlasně mluvila: „Prostě s tím musíš

přestat. Trochu absťáku na začátku, to zvládneš levou rukou. Až se vrátí Detlef, tak mu řekneš: Já ten fet nechci, končím s tím. A ty s ním buď taky přestaň, nebo se rozejdeme. Máš v kapse ještě dvě

půlky? Oukej, tak si to dáme naposled, a od zejtřka konec.“ Při tom přesvědčování sama sebe jsem si uvědomovala, jakou už mám zase nesnesitelnou chuť na další šlehnutí. A pak jsem zašeptala, jako bych prozrazovala nějaký děsný tajemství: „Detlef toho stejně nene-82 - chá. A ty že by ses na něho vykašlala? Christiano, prosím tě, přestaň žvanit. Přestaň si něco nalhávat. Tohle je prostě konečná stanice. Se vším je konec. Moc sis toho života neužila. Ale sama jsi to tak chtěla.“

Vrátil se Detlef. Bez jedinýho slova jsme šli na Kurfürstenstrasse a našli našeho obvyklýho dýlera. Dostala jsem půlku půlky, jela podzemkou domů a zalezla do svýho pokoje. Přespříští neděli jsme byli s Detlefem sami v Axelově bytě. Bylo dopoledne. Oběma nám bylo mizerně. V sobotu jsme nenašli našeho dýlera a nechali se vojet nějakým jiným. Droga, kterou nám prodal, byla tak špatná, že jsme si museli ráno píchnout dvojitou dávku, všechno, co jsme

ještě měli, abysme se z toho dostali. A teď už se Detlef zase začal potit a já jsem taky pozorovala, že co nevidět dostanu absťák. Prolezli jsme celej byt a hledali něco, co by se dalo zpeněžit. Ale předem jsme věděli, že už tam nic není. Od kávomlejnku až po rádio už bylo všechno pryč, všechno se to změnilo na háčko. Jen lux tam ještě zůstal. Ale ten byl tak starej, že by nám za něj stejně nikdo nic nedal.

Detlef řek: „Holka, musíme co nejrychlejc sehnat peníze. Ani ne za dvě hodiny budeme mít oba pořádnej absťák, pak už se nám to nepodaří. Ale v neděli večer ty prachy sám nevydělám. Musíš mi pomoct. Nejlepší bude, když půjdeš k Soundu a něco vyžebráš. Musíme dát dohromady čtyřicet marek. Když seženu buzíka za čtyřicet nebo padesát marek, tak nám ještě něco zbyde na ráno. Dokážeš

to?“

Řekla jsem: „Jasně že to dokážu. Však víš, na žebrání jsem přeborník.“ Rozešli jsme se s tím, že se nejpozdějc za dvě hodiny zase sejdeme. Často jsem v Soundu žebrala. Většinou jen tak z hecu. Vždycky se mi podařilo dát dohromady slušný peníze. Ale toho večera to zkrátka nešlo. Musela jsem ty prachy sehnat moc rychle, jenže při žebrání člověk nesmí spěchat. Nejdřív si musí dobře vybírat, koho oslovit. A pak se jim musí člověk trochu přizpůsobit, pokecat s nima a vůbec, bejt cool. Zkrátka to musela bejt zábava, a ne nutnost.

Dostávala jsem absťák a žebrání mi nešlo. Po půlhodině jsem měla teprve šest marek osmdesát. Ne, to nedokážeš, říkala jsem si. Musela jsem myslet na Detlefa, kterýmu nezbylo než jít na stanici, kam choděj v neděli jen rodinky s dětičkama, když se vracej od babičky z nedělního kafe a bábovky. A ještě ke všemu má absťák. Stejně se mu nepodaří sehnat nějakýho buzíka. Propadla jsem panice.

- 83 -

Neměla jsem v úmyslu nic určitýho, když jsem vyšla na ulici. Snad jsem doufala, že mi to žebrání venku půjde líp. Před vchodem stál mercedes. Často tam takhle stály všelijaký bouráky nebo přejížděly pomalu kolem. Protože nikde nejsou holky tak laciný jako před Soundem. Někdy jsou to třeba takový, co nemaj na vstup, protože utratily kapesný. Dělaj to za vstupný a pár lahví koly. Chlap z mercedesu na mě kejvnul. Poznala jsem ho. Bejval před Soundem dost často a jednou už mě oslovil. Jestli bych si přej nechtěla vydělat stovku. Zeptala jsem se ho tenkrát, co by za to chtěl, a on řek, že nic moc. Vysmála jsem se mu.

Nevím, co jsem si teď myslela. Asi skoro nic. Nejspíš: Tak k němu běž a aspoň zjisti, co chce. Třeba u něho něco vyžebráš. V každým případě na mě mával jako blázen a najednou jsem stála vedle jeho auta. Řek, abych si nastoupila. že tu nesmí dlouho stát. A já si k němu sedla.

Ve skutečnosti jsem přesně věděla, co bude následovat. že nepůjde vo žádný žebrání. Znala jsem přece tyhle chlapy jako svý boty, znala jsem nazpaměť ten film, kterej právě začínal. Vždyť jsem je viděla každej den na stanici a kluci o nich v jednom kuse žvanili. Takže jsem taky věděla, že ne chlap, ale holka si diktuje podmínky. Snažila jsem se držet cool. Ani jsem se neklepala. Jen jsem se vždycky hodně nadechla a pokoušela se mluvit pokud možno nevzrušeně a klidně. Zeptala jsem se: „Vo co de?“

On řek: „Jakto, o co jde? Sto marek. Souhlasíš?“

„Ale s pícháním nebo s něčím takovým se mnou nepočítej.“

Zeptal se „proč“ a mě v rozčilení nenapadlo nic jinýho, než mu říct pravdu: „Tak poslouchej. Mám přítele. A to je jedinej kluk, se kterým jsem zatím spala. A tak to taky zůstane.“

On řek: „No dobře. Tak mi ho vyhulíš.“

Já řekla: „Ne, to taky ne. To bych se poblila.“ Teď jsem byla skutečně cool.

On se ale nenechal vyvést z míry. Řek: „Oukej, tak mi ho vyhoníš.“

Řekla jsem: „Dobře, to jo. Za stovku.“ V tý chvíli jsem to vůbec nemyslela vážně. Až

potom mi došlo, že po mně musel děsně jet. Protože sto marek za něco takovýho, a to mě sbalil na Kurfürstenstrasse, kde jsou nejlevnější holky z celýho Berlína. Asi se mu líbilo, že se ho bojím, nedokázala jsem to zakrejt. Poznal to z toho, jak jsem tam seděla přitisknutá ke dveřím s pravou rukou připravenou na klice.

Když se rozjel, dostala jsem šílenej strach. Říkala jsem si: Ten chce za tu stovku dostat víc a určitě si to taky násilím vezme. Anebo

- 84 -

vůbec nezaplatí. Zastavil blízko parku. Znala jsem to tam. Chodily tam děvky. Všude se válely prezervativy a papírový kapesníky. To už jsem se pořádně klepala a taky mi bylo trochu špatně. Ale ten chlap byl úplně klidnej. Dodala jsem si odvahy a řekla to, co musí říct každá správná prostitutka: „Nejdřív prachy.“ Dal mi stomarkovou bankovku. Pořád jsem ještě měla strach. Slyšela jsem už dost historek o chlapech, který si hned potom peníze zase násilím vzali zpátky. Ale taky jsem věděla, co musím udělat. Kluci v naší partě v poslední době nemluvili o ničem jiným než o zážitcích s buzíkama, o čem se koneckonců měli bavit.

Počkala jsem, až si začal rozpínat kalhoty a nedíval se na mě. V

tý chvíli jsem strčila stovku do boty. Byl připravenej. A já jsem pořád ještě seděla na druhý straně v koutě a snažila se, abych se nemusela ani pohnout. Vůbec jsem se na něj nepodívala a jen jsem k němu tápala levou rukou. Ale měla jsem ji moc krátkou, přece jen jsem si musela trochu přisednout. A taky jsem se musela na něho aspoň

jedním okem podívat, než jsem mu ho vzala do ruky.

Bylo mi na blití a třásla jsem se zimou. Dívala jsem se oknem ven a snažila se soustředit na něco jinýho. Na světla reflektorů, jak probleskovaly křovím, a na neónový reklamy, na který jsem odtamtud dohlídla. Šlo to docela rychle.

Pak ten chlap znovu vytáhnul peněženku. Držel ji tak, že jsem viděla dovnitř. Měl tam pětistovky a stovky. Buď na mě chtěl udělat dojem, nebo mě navnadit na příště. Dal mi ještě dvacet marek. Tuzér.

Když jsem se konečně dostala ven z auta, byla jsem úplně klidná. Myslela jsem si: Tak to byl teda tvůj druhej mužskej. A to je ti čtrnáct. Ani ne před čtyřma nedělama jsi přišla o panenství. A teď už je z tebe prostitutka.

Pak jsem ale všechno pustila z hlavy, toho chlapa i to, co jsem udělala. Byla jsem prostě štěstím bez sebe. Z těch sto dvaceti marek v botě. Ještě nikdy jsem neměla tolik peněz najednou. Nemyslela jsem na Detlefa a na to, co tomu řekne. Měla jsem už pořadnej absťák a potřebovala jsem si šlehnout. Myslela jsem jen na to. Měla jsem štěstí. Hned jsem našla našeho dýlera. Když uviděl peníze, zeptal se: „Kdes to sebrala? Bylas s chlapem?“ Odpověděla jsem:

„Blázníš? Copak jsem děvka? Než bych dělala něco takovýho, tak to se radši vykašlu na háčko. Fakt. Ale ne, tatínek si zase jednou vzpomněl, že má taky dceru, a dal mi kapesný.“

Koupila jsem dvě půlky půlek za osmdesát marek. Půlka půlky byla novinka na trhu. V jednom balíčku byla asi čtvrtina gramu. Dřív nám čtvrtka stačila pro tři. Teď jsme s tím tak akorát vyšli my dva.

- 85 -

Šla jsem na záchod na Kurfürstenstrasse a píchla jsem si. Droga byla úplně čistá. Zbytek háčka spolu se čtyřiceti markamajsem strčila za obal žákovskýho průkazu. Prostituci a obstarání drogy jsem zvládla přesně za čtvrt hodiny. Rozešli jsme se teda teprve před třičtvrtěhodinou. Byla jsem si jistá, že Detlef ještě stojí před stanicí, a jela jsem za ním. Stál tam. Úplná

hromádka neštěstí. Samozřejmě se mu nepodařilo sehnat zákazníka, v neděli a ještě k tomu s absťákem. Řekla jsem mu: „Pojď, já už

něco mám.“

Neptal se odkud. Neřek vůbec nic. Jen spěchal domů. Hned jsme šli do koupelny. Vytáhla jsem z kapsy průkaz. Rozbalil papír s háčkem. Když to vařil, všimnul si mýho průkazu, zbytku háčka a dvou dvacetimarek, zastrčenejch za obalem. Konečně se zeptal: „Kdes ty prachy sebrala?“

Řekla jsem: „žebráním mi to nešlo. Ani trochu. Ale byl tam chlap, děsně prachatej a chtěl ho jenom vyhonit. Fakt, nic víc. Tak co jsem měla dělat. Udělala jsem to kvůli tobě.“

Detlef se rozzuřil, vůbec mě nenechal domluvit. Obličej se mu zkřivil vztekem a zařval: „Lžeš! Za to by ti nikdo nedal stovku. Lžeš

mi. To bych chtěl vidět, co jsi s ním dělala!“ Už byl vyřízenej. Absťák ho úplně sebral. Třas se po celým těle, košili měl propocenou a dostával křeče do nohou. Podvázal si ruku. Seděla jsem na kraji vany a brečela. Měl plný

právo naštvat se na mě. Brečela jsem a čekala, až na něj zabere háčko. Byla jsem si jistá, že mi pak dá pár facek. Nebránila bych se. Detlef vytáhnul stříkačku a mlčel. Vstal a šel z koupelny. Já za ním. Konečně řek: „Doprovodím tě k autobusu.“ Odsypala jsem mu z tý půlky a dala mu to. Strčil to do kapsy u džin, zase bez jedinýho slova. Šli jsme na stanici autobusu. Pořád nic neříkal. Chtěla jsem, aby na mě řval, aby mě třeba uhodil, aby udělal aspoň něco. Řekla jsem: „Tak už konečně něco řekni.“ Ale on nic, nic, nic. Stáli jsme na stanici, přijel autobus, ale já jsem do něho nenastoupila. Když odjel, řekla jsem: „Poslyš, to, co jsem ti povídala, byla fakt pravda. A vůbec to nebylo tak strašný. Musíš mi to věřit. Copak mi už nevěříš?“

Detlef řek: „Oukej, věřím ti.“

Řekla jsem: „Ale já jsem to skutečně udělala jenom kvůli tobě.“

Detlef řek trochu víc nahlas: „Nevykládej! Udělalas to kvůli sobě. Mělas absťák a takhle jsi dopadla. To je teda paráda. Udělala bys to, i kdybych vůbec neexistoval. Už to konečně pochop! Teď jsi heračka. Fyzicky závislá na fetu. Všechno, co děláš, děláš jen kvůli sobě. Jen a jen pro sebe.“

- 86 -

Řekla jsem: „Máš pravdu. Ale poslyš, musíme to teď začít dělat jako dneska. Nemůžeš to už zvládnout sám. Potřebujeme moc fetu. A já nechci, abys chodil s chlapama sám. Obrátíme to teď. Určitě se mi ze začátku podaří vydělat spoustu prachů. A bez píchání. Slibuju ti, že s nima nikdy nebudu píchat.“

Detlef na to nic neřek. Vzal mě okolo ramen. Začalo pršet a já

jsem nepoznala, jestli kapky na jeho tváři jsou slzy, nebo déšť. Znovu přijel autobus. Řekla jsem: „Je to všechno úplně beznadějný. Vzpomínáš, když jsme ještě sjížděli prášky a haš, to jsme přece byli úplně svobodný. Nebyli jsme na tom vůbec závislý. Nikoho a nic jsme nepotřebovali. Bylo nám dobře. A teď už bez toho nemůžeme bejt.“

Nechala jsem ujet ještě tři nebo čtyři autobusy. Vedli jsme smutný

řečičky. Brečela jsem a Detlef mě držel v náručí. Nakonec řek: „Musí

to bejt zase jako dřív. Zkrátka si musíme odvyknout. Spolu to dokážeme. Seženu valeron. Hned zejtra. Spolu se nám to povede.“

Znovu přijel autobus a Detlef mě vystrčil na schůdky. Doma jsem se chovala úplně automaticky jako každej večer. Šla jsem do kuchyně a vzala si z ledničky jogurt. Brala jsem si ho vždycky do postele, aby nebylo nápadný, že mám v pokoji lžíci. Potřebovala jsem ji na ráno na převaření háčka. Z koupelny jsem přinesla sklenici vody na vyčištění stříkačky.

I příští ráno bylo stejný jako ostatní. Matka mě probudila ve třičtvrtě na sedm. Zůstala jsem v posteli a dělala, že ji neslyším. Nedala mi pokoj a každejch pět minut mě znovu budila. Nakonec jsem se ozvala: „No jo, však už vstávám.“ Přišla znovu a pořád votravovala, počítala

jsem minuty, až bude konečně čtvrt na osm. To odcházela do práce, aby stihla podzemku. Ještě nikdy se nestalo, že by jí ujela. Vlastně jsem měla taky odcházet ve čtvrt na osm, abych přišla včas do školy.

Když za sebou konečně zabouchla dveře, zase jsem dělala všechno automaticky. Džíny ležely na zemi u postele, stačilo vytáhnout z kapsy staniol s háčkem. Hned vedle se válela igelitová taška s líčidlama a balíčkem cigaret Roth–Händle a stříkačkou zabalenou v toaletním papíře. Byla jako obvykle úplně ucpaná. Ten proklatej tabák z cigaret se vždycky rozsypal po celý tašce a dostal se do stříkačky. Vyčistila jsem ji ve sklenici s vodou, vysypala fet na lžíci od jogurtu, stříkla k tomu trochu citrónový šťávy, převařila to, podvázala si ruku a tak dál. Bylo to pro mě něco tak samozřejmýho jako pro jinýho třeba cigareta po ránu v posteli. Potom jsem většinou ještě

usnula a do školy jsem chodívala až na druhou nebo na třetí hodinu. Když jsem si píchla doma, přišla jsem vždycky pozdě.

- 87 -

Někdy se ale matce podařilo vytáhnout mě z postele včas a musela jsem s ní jít na podzemku. Pak mi nezbylo nic jinýho, než si píchnout na záchodě na stanici Moritzplatz. Bylo to dost nepříjemný, protože tam byly tmavý a smradlavý záchody. Všude ve stěnách byly díry. Povaleči a ožralové byli celý bez sebe, když se mohli podívat, jak holka čurá. Měla jsem vždycky strach, aby samým zklamáním, že si jenom píchám, nezavolali fízly. Brala jsem si s sebou do školy vždycky celý nádobíčko. Pro všechny případy. Kdybych z nejrůznějších důvodů musela zůstat dýl ve škole, třeba když bylo nějaký shromáždění anebo když jsem nešla v poledne hned domů. Někdy jsem si musela píchnout i ve škole. Ani jedny dveře u školních záchodů nešly zavřít. Renata, moje kamarádka, mi proto musela držet dveře, zatímco jsem si píchala. Renata věděla, jak to se mnou je. Myslím, že to ve třídě

věděli skoro všichni. Ale bylo jim to jedno. V Gropiusstadtu bylo takovejch jako já víc, dávno to nebyla žádná senzace. Při vyučování, když jsem vůbec přišla, jsem většinou napůl spala. A někdy docela hluboce, s hlavou na lavici. Když jsem si ráno píchla trochu víc, sotva jsem ze sebe dostala slovo. Učitelé si museli všimnout, co se se mnou děje. Ale jen jeden z nich si se mnou tehdy promluvil o škodlivosti drog, a dokonce se mě zeptal, jaký mám problémy. Ty ostatní se ke mně chovali jako k líný a nepořádný žákyni a dávali mi pětky. Beztak jsme většinou měli učitele, který se sotva naučili naše jména. Neměli k nám žádnej osobní vztah, a my k nim taky ne. Brzo si zvykli, že nenosím domácí úkoly, a nic na to neříkali. Jen vždycky vytáhli notes se známkama, stejně jako když jsem místo písemky napsala do sešitu jen „Nevím“, hned jsem ho odevzdala a pak si zbytek hodiny kreslila nějaký nesmysly. Myslím, že většinu učitelů škola nezajímala stejně jako mě. Úplně rezignovali a byli jen šťastný tak jako já, když přežili hodinu bez úhony a měli ji konečně

za sebou.

Po tom večeru, kdy jsem byla poprvé s chlapem, bylo pořád všechno při starým.

Každej večer jsem do Detlefa hučela, že musím vydělávat víc peněz než těch pár marek, co vyžebrám. Ale Detlef žárlil a nechtěl o tom ani slyšet. Jenže mu bylo jasný, že už to sám neutáhne. A tak mi navrhnul, abysme se prodávali společně.

Už se mezi buzíkama docela dobře vyznal a věděl, že jsou mezi nima některý bisexuálové a taky teplouši, který by to někdy rádi zkusili s holkou, hlavně když by při tom byl taky kluk. Detlef řek, že vybere takový zákazníky, který by si na mě moc nedovolovali a který

- 88 -

by hlavně nechtěli šoustat. Zkrátka zákazníky, který jen chtěj, aby se s nima něco dělalo.

Ty byli Detlefovi tak jako tak nejmilejší. Říkal, že spolu bysme mohli vydělat sto marek i

víc. První zákazník, kterýho pro nás Detlef vybral, byl Koktavej Max. Říkali jsme mu tak. Byl to Detlefův stálej zákazník, kterýho jsem už taky dost dobře znala. Detlef řek, že chce jenom bičovat. Ale budu se přej muset při tom nahoře svlíknout. To mi vyhovovalo. Bičování se mi dokonce docela líbilo, protože jsem si myslela, že si aspoň budu moc vybít vztek na Detlefovy teplouše. Koktávej Max byl hned s nadšením pro, když mu Detlef nabídnul, že mě vezme s sebou. Samozřejmě za dvojnásobnou cenu. Domluvili jsme se na pondělí na tři odpoledne u stanice ZOO.

Přišla jsem jako vždycky pozdě. Koktávej Max už tam byl. Detlef ale samozřejmě ne. Jako všichni heráci byl děsně nespolehlivej. Napadlo mě, že šel asi udělat nějakýho zákazníka, kterej sice dobře platí, ale o to dýl to s ním trvá. Čekali jsme s Koktavým Maxem skoro půl hodiny. Detlef nepřišel. Měla jsem hroznej strach. Ale Koktávej Max byl ještě vyděšenější než já. Snažil se mi pořád vysvětlit, že už aspoň deset let neměl nic s holkou. Jediný slovo se mu nepodařilo dokoktat do konce. Nemohla jsem už vydržet jen tak tam stát. Chtěla jsem to mít co nejrychlejc za sebou. Mimoto už mi došel fet a pořád jsem trnula strachy, že bych mohla dostat absťák dřív, než to zvládnu s Koktavým Maxem. Čím větší měl strach, tím jsem byla sebejistější. Uvědomila jsem si, že mám nad ním v tyhle situaci převahu. Nakonec jsem mu docela cool řekla: „Budeš se muset spokojit jen se mnou. Ale zůstaneme při tom, co domluvil Detlef. Sto padesát marek.“

Podařilo se mu vykokat „tak jo“ a pak jsme vyrazili. Nebyl schopnej se bránit. Zavěsila jsem se do něho a doslova jsem ho musela odtáhnout.

Znala jsem od Detlefa jeho smutnou historii. Byl pomocnej dělník, okolo třicítky, a pocházel z Hamburku. Jeho matka byla prostitutka. V dětství byl hrozně bit. Od matky i jejích chlapů a taky v domovech, kam ho pořád strkala. Ze všeho toho bití a věčnýho strachu se nikdy nenaučil pořádně mluvit a teď potřeboval rány, aby se sexuálně ukojil. Šli jsme spolu do jeho bytu. Řekla jsem si nejdřív o peníze, i když

to byl stálej zákazník, před kterým jsem se nemusela mít tak na pozoru. Skutečně mi dal sto padesát marek a já byla trochu pyšná, že jsem si klidně od něho vzala takovejch peněz.

Svlíkla jsem si tričko a on mi dal bič. Bylo to úplně jak v kině. Jako kdybych byla někdo docela jinej. Ze začátku jsem ho nedokázala

- 89 -

pořádně uhodit. Ale on kňoural, že ho to musí bolet. Začala jsem víc mlátit. Křičel „mami“ a nevím co ještě. Neposlouchala jsem ho. A snažila jsem se moc se na něho nekoukat. Ale přesto jsem viděla, jak mu naskakujou pruhy na zádech a na některejch místech mu praská kůže. Bylo to odporný a trvalo to skoro hodinu. Když byl konečně hotovej, natáhla jsem si tričko a utíkala pryč. Vylítla jsem ze dveří, seběhla ze schodů a jen taktak jsem to stihla. Před domem mi žaludek definitivně kapituloval. Jen jsem se vyzvracela, jako by všechno zmizelo. Nebrečela jsem, ani trochu jsem se nelitovala. Jasně jsem si uvědomovala, kam až jsem klesla, když

jsem něco takovýho dokázala. Šla jsem na stanici. Detlef tam stál. Nic moc jsem mu nevyprávěla. Ukázala jsem mu sto padesát marek. Vytáhnul z kapsy stomarkovku, kterou právě vydělal. Ruku v ruce jsme šli na trh a koupili si spoustu fetu. To nejčistší háčko od našeho dýlera. Byl to naprosto senzační den.

Od tý doby jsem si na svůj fet vydělávala většinou sama. Měla jsem u chlapů na stanici ohromnej úspěch a mohla jsem si vybírat, s kým půjdu, mohla jsem si klást podmínky. Ze zásady jsem nechodila s kanakama, teda s gastarbeiterama. Ty byli pro všechny holky na stanici to poslední. Kanakové, říkaly, to jsou ty nejhorší sviňáci, nemaj peníze, většinou dávaj jen dvacet nebo třicet marek, a chtěj to se vším všudy.

To pro mě nepřipadalo v úvahu, abych s chlapama šoustala. Bylo to to poslední intimní,

co jsem dávala jen Detlefovi. Dělala jsem to rukou a pak taky francouzsky. Nebylo to tak nejhorší, když jsem dělala něco já s chlapem, a on se mě při tom nedotknul. A když se o to některej pokusil, hned jsem vyletěla.

Snažila jsem se domluvit si podmínky hned na stanici. S těma, který se mi na první pohled nezdáli, jsem vůbec nemluvila. Můj poslední zbytek hrdosti mě ale stál spoustu času. Často mi trvalo skoro celý odpoledne, než jsem našla zákazníka, kterej byl oukej. Tolik peněz jako tenkrát, když jsem byla poprvé s Koktavým Maxem, jsme mívali málokdy.

Koktávej Max byl teď náš společnej stálej zákazník, můj a Detlefův. Chodívali jsme k němu buď oba, anebo taky jen jeden z nás. Koktávej Max byl docela dobrej. Měl nás oba dva stejně rád. Ze svýho platu pomocnýho dělníka nám samozřejmě nemoh pořád platit sto padesát marek, ale čtyřicet, právě na jedno píchnutí, dal vždycky nějak dohromady. Jednou dokonce rozbil prasátko a vysázel mi přesně čtyřicet marek v mincích. Když jsem měla naspěch, mohla jsem k němu jen tak narychlo zaběhnout a vzít si dvacet ma-90 - rek zálohy s tím, že zejtra přijdu znova a udělám mu to za další

dvacku. Když na to měl, tak souhlasil.

Koktavej Max se na nás vždycky těšil. Pro mě míval připravenou mou oblíbenou broskvovou šťávu. Na Detlefa zas čekal v ledničce krupicovej pudink. Koktavej Max ho sám vařil. Mimoto mi vždycky nabídnul velkej výběr jogurtů a čokolády, protože věděl, že si po práci vždycky ráda něco takovýho dám. Bičovala jsem už s naprostou rutinou a vždycky jsem potom něco snědla, vypila a pokecala s Koktavým Maxem.

Max byl čím dál hubenější. Dával nám skutečně všechny svý peníze a neměl už pomalu pro sebe na jídlo. Zvyknul si na nás a byl s náma tak šťastnej, že už skoro nekoktal. Každý ráno si kupoval několikerý noviny jen proto, aby se podíval, jestli jsou tam nějaký zprávy o obětech heroinu. Když jsem k němu jednou přišla pro obvyklejch dvacet marek, děsně koktal a byl úplně bílej. V novinách ten den stálo, že Detlef W. se stal tolikátou a tolikátou obětí heroinu v tomto roce. Málem se rozbrečel radostí, když jsem mu řekla, že jsem svýho Detlefa právě viděla živýho. Tak jako už několikrát mi začal vykládat, že bysme měli dát od heroinu ruce pryč, nebo taky zemřeme. S ledovým klidem jsem mu řekla, že jestli přestaneme s háčkem, tak k němu taky přestaneme chodit. Takže ztichnul. Detlef a já jsme měli ke Koktavýmu Maxovi dost zvláštní vztah. Nenáviděli jsme všechny buzíky. Takže jsme nenáviděli i Koktavýho Maxe. Ale jinak se nám zdál docela dobrej. Asi proto, že jsme si u něho vždycky bez problémů přišli na jistejch čtyřicet marek. Navíc jsme k němu asi cejtili něco jako soucit. Byl to buzík, kterej na tom byl ještě hůř než my. V každým případě byl úplně opuštěnej a měl jenom nás. Kvůli nám se úplně zruinoval. Ale o tom jsme moc nepřemejšleli. Zruinovali jsme jich pak ještě víc. Někdy jsme u Koktavýho Maxe strávili příjemnej večer u televize a pak u něho přespali. Nechal nám svou postel a sám spal na zemi. Jednou v noci jsme se dostali do bezvadný nálady. Koktávej Max pustil nějakou bláznivou muziku, natáhnul si paruku s dlouhejma vlasama a oblíknul srandovní kožich. Tancoval v tom jako blázen a my se mohli úplně uchechtat. Najednou zakopnul, upadnul na zem a praštil se hlavou o šicí stroj. Na chvíli omdlel. Měli jsme o něho šílenej strach a hned jsme volali doktora. Koktavej Max měl otřes mozku a musel zůstat čtrnáct dní v posteli.

Brzo potom se vybodnul na svý zaměstnání. Byl úplně na dně, už

mu jen zbejvalo zkusit fet. Odrovnali ho heráci. My. Prosil, abysme se na něho aspoň někdy přišli podívat. Jenomže takový přátelský

návštěvy si žádnej herák nemůže dovolit. Za prvé proto, že není

- 91 -

schopnej mít moc velkej soucit s druhým. Ale hlavně má celej den co dělat, aby sehnal peníze na fet, a na něco takovýho mu prostě

nezbejvá čas. Detlef to Koktavýmu Maxovi nemilosrdně vysvětlil, když nám sliboval, že nám dá prachy, jen co nějaký sežene. „Herák je především obchodník. Musí se každej den starat, aby naplnil pokladnu. A nemůže si dovolit z přátelství nebo ze sympatií dávat na dluh.“

Krátce nato, co jsem se začala taky prodávat, došlo k jednomu šťastnýmu shledání. Bylo to na stanici. Čekala jsem na zákazníka a najednou vedle mě stála Babsi. Babsi, ta malá holka, co se na mě

před pár měsícema naštvala v Soundu proto, že jsem jí nechtěla dát háčko. Babsi, tenkrát dvanáctiletá, na útěku ze školy, která stačila zkusit pár šňupnutí háčka, než ji chytili a dovedli zpátky k babičce a dědečkovi.

Podívaly jsem se na sebe. Hned jsme jedna o druhý věděly, jak na tom jsme, padly jsme si do náruče a daly si pusu. Měla děsnou radost a já taky. Šíleně zhubla. Neměla vůbec žádný prsa ani zadek. Ale byla ještě hezčí než dřív. Měla krásně upravený dlouhý světlý

vlasy a celá byla jako ze škatulky. Na první pohled jsem poznala, že je závislá na háčku. Nemusela jsem se jí ani podívat do špendlíkovejch zorniček. Ale řekla bych, že toho, kdo neví nic o fetování, by ve snu nenapadlo, že takový hezký dítě je heračka.

Babsi byla děsně klidná. Vůbec se nepodobala těm nervózním herákům, který se celej den honěj jen za prachama a fetem. Taky mi hned řekla, že nemusím čekat na žádnýho zákazníka, že mi dá dávku a taky něco k jídlu. Šly jsme nahoru na terasu. O tom, že jsme obě závislý na háčku a že se kvůli tomu musíme prodávat, jsme se bavit nemusely. Ale Babsi mi nejdřív neřekla, odkud má tolik fetu a peněz. Vyprávěla mi, že na ni doma byli děsně přísný, když ji tenkrát chytli a dovedli zpátky. Musela bejt každej večer mezi sedmou a osmou doma a taky musela každej den chodit do školy. Babička ji hrozně hlídala. Nakonec jsem se jí rovnou zeptala, jak to, že je tak bohatá, a ona řekla: „Mám stálýho zákazníka. Už staršího, aleje docela dobrej, cool. Jezdím k němu vždycky odpoledne taxíkem. Nedává mi prachy, ale fet. Každej den dostávám tři půlky půlek. Choděj k němu i jiný

holky, taky dostávaj rovnou fet. Ale teď chce jenom mě. Za hodinu jsem hotová. A samozřejmě bez píchání. Jen se svlíknu, nechám se fotografovat, trochu s ním pokecám, no a pak mu to udělám francouzsky.“

Ten její stálej se jmenoval Heinz. Měl papírnictví. Už jsem o něm taky slyšela. že je cool, dává rovnou háčko a moc při tom neotravu-92 - je. To jsem teda Babsi záviděla, že může bejt do osmi večer doma, pořádně se vyspat a nemusí žít v tom věčným nerváku. Babsi měla všechno. Dokonce i dost nádobíčka. Stříkačky, který

byly vlastně určený jen na jedno použití, byly tehdy hrozně špatně k dostání. Moje jehla už byla skoro tupá, musela jsem ji pokaždý

brousit o krabičku zápalek, abych ji vůbec mohla vrazit do žíly. Babsi měla stříkaček, kolik chtěla. Hned mi tři slíbila.

Za pár dní jsem na stanici potkala taky Stellu, Babsinu kamarádku, která s ní tenkrát utekla z domova a ještě dřív než Babsi zkusila háčko. Objetí, polibky, šílená radost. Stella už taky jela v háčku a byla na něm závislá. Ale tak dobře jako Babsi se neměla. Její otec před dvěma lety zahynul při požáru, matka si spolu s italským přítelem otevřela hospodu a dala se na pití. Stella si brala na fet rovnou z pokladny. Ale když jednou šlohla matčinýmu příteli padesát marek rovnou z peněženky, tak to prasklo. Měla strach vrátit se domů a toulala se jako tenkrát, když jsme se poznaly. Na terase stanice jsme se začaly docela automaticky bavit o zákaznících. Stella hned začala pomlouvat svou nejlepší kamarádku Babsi. Přej už je docela na dně. Ten její Heinz je totiž úplně hnusnej. Hnusnej, starej, tlustej, upocenej chlap, se kterým normálně spí. Stella řekla: „To by pro mě bylo to poslední. S někým takovým šoustat. A vůbec s jakýmkoli chlapem. To už bych mohla jít rovnou s kanakem. Jo eště takhle francouzsky, prosím. Ale chrápat s někým, to teda

ne.“

Úplně jsem, se zhrozila, jak hluboko Babsi klesla. Vůbec mi tenkrát nedošlo, proč mi to vlastně Stella vykládá. Pak jsem se od Babsi dověděla, že Heinz byl dřív Stellin stálej zákazník. Proto Stella přesně věděla, za co dává tři půlky půlky. Poznala jsem to pozdějc i na vlastní kůži.

Stella mi taky na terase řekla, že by se nikdy neprodávala na stanici: „Tady jsou ty vůbec nejhorší holky. A taky kanakové. Nemám náladu nechat se votravovat těma hnusnejma kanakama.“

Stella chodila na stop, na babystop na Kurfürstenstrasse. Byly tam skoro samý heračky, hlavně třináctky a čtrnáctky. Měla jsem ze stopu děsnej strach, protože člověk nikdy nevěděl, ke komu si sedá

do auta. Řekla jsem: „Stop je vůbec to nejhorší. Děláte to za dvacet marek. Dva zákazníky na jedno píchnutí, to bych se na to vykašlala.“

Skoro hodinu jsme se hádaly, kdo je na tom hůř, jestli holky na stanici ZOO, nebo ty na stopu. Nakonec jsme se sjednotily na tom, že Babsi klesla úplně nejníž, když s tím svým chlapem šoustá. Takže nový shledání začalo hádkou o naše „ctnosti“ prostitutek. V příštích měsících jsme se kvůli tomu, Babsi, Stella a já, hádaly

- 93 -

skoro každej den. Šlo vždycky o to, která z nás do toho bahna klesla nejhloub. Každá se snažila ostatním dvěma dokázat, že právě ona na tom ještě není úplně nejhůř. Když jsme se sešly ve dvou, pomluvily jsme vždycky tu třetí. Nejlepší by samozřejmě bylo obstarat si peníze bez zákazníků. Hned první den mýho setkání se Stellou jsme mluvily o tom, že bysme to mohly zkusit. Chtěly jsme sehnat prachy žebráním a taky krádežema. Stella znala pár dobrejch triků.

Hned jsme šly do Kadewe, obchodního domu, abysme vyzkoušely jeden bezvadnej trik na dámskejch toaletách. Nejdřív se muselo počkat, až se pár bab zavře na záchodě. Většinou si věšely kabelky na kliku. Než se stačily vysoukat z těch svejch korzetů a sednout si na prkýnko, zmáčkla se zvenčí rychle klika. Kabelky spadly na zem a širokou mezerou pod dveřma se daly bezvadně vytáhnout. Báby se samozřejmě neodvážily vylízt ven s holejma zadkama. A než se zase stihly oblíct, byly jejich kabelky v háji. Vlezly jsme teda na záchod v Kadewe. Ale vždycky, když Stella řekla teď, dostala jsem strach. A sama to udělat nechtěla. Jsou na to potřeba aspoň čtyři ruce, aby se stihly vybrat všechny kabelky. Takže z velkejch peněz na dámským záchodku nebylo nic. Neměla jsem na zlodějnu dost dobrý nervy.

Po několika dalších neúspěších se somrováním jsme se se Stellou rozhodly, že se budeme prodávat společně. Trvala jsem na tom, abysme to zkusily nejdřív na stanici. Začaly jsme chodit jenom ve dvojici. Mělo to řadu výhod. Za prvé jsme měly jedna druhou pod kontrolou, jak daleko jsme až zašly. Ale hlavně jsme se cejtily jistější. Ve dvou nás mohli hůř okrást a taky jsme se mohly líp bránit, když se zákazník nechtěl držet dohodnutýho. Navíc to šlo ve dvou rychlejc. Jedna ho obstarávala nahoře, druhá dole a bylo to hotový

raz dva.

Na druhý straně bylo těžší najít zákazníka, kterej by chtěl platit dvě holky. Některý zkušenější měli taky ze dvou holek strach. Ve dvou ho mohly spíš okrást. Když ho jedna pořádně zaměstná, druhá

mu zatím může vlízt do peněženky. Hlavně Stella chtěla chodit ve dvou, protože měla větší potíže se sháněním zákazníků, nevypadala už tak dětsky jako my.

Nejlehčí to měla Babsi. Vydělávala, i když měla svýho Heinze, jen aby mohla dát fet taky nám. Nikdy si ten svůj nevinnej obličejík nemalovala. Hubeňoučká, třináctka, to bylo přesně to, co chlapi hledali. Klidně dokázala za hodinu stihnout pět zákazníků a vydělat dvě

stě marek.

- 94 -

Babsi a Stellu jsme přibrali do naší party s Detlefem, Axelem a Berndem. Byli jsme teď tři kluci a tři holky. Když jsme někdy šli společně, zavěsila jsem se do Detlefa a ostatní kluci do holek. Nic mezi nima nebylo. Ale byli jsme zkrátka cool parta. Každej se moh se svejma starostma obrátit na druhýho. Přes všechny hádky a neshody, který jsou jinak u heráků na denním pořádku. V tý době nás ještě

háčko a problémy kolem něj spojovaly. Nejsem si jistá, jestli mezi lidma, který nejsou závislý na drogách, existuje takový přátelství jako tenkrát v naší partě. Právě tohle bezvadný přátelství, který mezi feťákama ze začátku vzniká, láká i jiný lidi.

Vztah mezi mnou a Detlefem se ale začal trochu kazit, když přišly do party druhý dvě holky. Měli jsme se pořád stejně rádi, ale častějc jsme se hádali. Detlef byl teď děsně

podrážděnej. Často jsem bejvala s Babsi a Stellou, a to se mu moc nelíbilo. Nejvíc ho ale štvalo, že už nemoh kontrolovat, s jakejma chodím zákazníkama. Detlef mě

začal podezřívat, že s chlapama šoustám. Byl pěkně žárlívej. To já jsem nebyla tak posedlá jako on. Milovala jsem ho, no jasně, vždycky bych ho milovala. Na druhý straně jsem teď nebyla na něm závislá. Už jsem nepotřebovala jeho fet a jeho stálou ochranu. Vlastně to bylo mezi náma jako v moderním manželství, po kterým mladý lidi tak toužej. Nebyli jsme vůbec závislý jeden na druhým. A když měl někdo z nás víc fetu, tak jsme si to rozdělily mezi holkama a kluci se zase postarali o sebe.

Ale naše přátelství bylo koneckonců feťácký přátelství. Byli jsme čím dál agresivnější. Fet a věčnej nervák, každodenní boj o prachy a háčko, neustálej stres doma, zatajování a výmysly, kterejma jsme obelhávali rodiče, nám úplně ničily nervy. Nebyli jsme schopný

ovládnout agresivitu, která se v nás hromadila, ani když jsme byli spolu.

Nejlíp jsem si rozuměla s Babsi. Byla z nás nejklidnější. Často jsme se spolu prodávaly. Koupily jsme si stejný úzký černý sukně s rozparkem až po zadek. Pod tím jsme nosily černý pásy s podvazkama, chlapi po tom úplně šíleli. Černý podvazky a k tomu ty naše dětský postavy a dětský obličeje.

Krátce před Vánocema v roce 1976 jel můj otec na dovolenou a souhlasil s tím, že můžu s Babsi bydlet u sestry. Hned první večer v otcově bytě jsme se děsně pohádaly. Byly jsme na sebe s Babsi tak sprostý, že se moje o rok mladší sestra rozbrečela. Používaly jsme mezi sebou výrazy prostitutek, když jsme měly vztek. Sestra neměla samozřejmě o našem dvojím životě ani tušení.

Druhej den jsme byly zase s Babsi nejlepší kamarádky. Tak to bylo vždycky: když se člověk vyspal a pomalu doznívalo háčko, při-95 - šla taková poměrně smířlivá nálada. Dělaly jsme to s Babsi tak, že jsme si nepíchly hned ráno, ale snažily jsme se to odsunout co nejdál. Párkrát jsme to už zkusily. Byl to docela správnej sport, vydržet co nejdýl bez šlehnutí. Ale celou tu dobu čekání jsme nemluvily o ničem jiným než o pořádný ráně tím nejčistším háčkem, jaký jsme kdy měly. Byly jsme úplně jako dvě děti na Štědrej večer těsně před nadílkou. Moje sestra nakonec pochopila, o co jde. Došlo jí, že máme nějakou drogu. Ale neměla pochopitelně ani tušení, že jsme na tom závislý. Myslela si, že chcem jenom něco vyzkoušet. A svatosvatě slíbila, že nic neřekne matce ani otci a dá si taky bacha na pusu, kdyby se tu snad náhodou objevil někdo z Babsiny rodiny. Byli na Babsi šíleně přísný a babička s dědečkem ani její rodiče neměli nejmenší

tušení, že je prostitutka a heračka.

Babsi vytáhla z tašky tvaroh a jahodovou marmeládu. Měla to děsně ráda, byla vlastně živa jen z tvarohu. Já jsem nejedla o moc víc, mimo tvaroh ještě jogurt a vídeňský preclíky, který prodávali na stanici podzemky Kurfürstendamm. Nic jinýho už můj žaludek nesnes. Babsi teda dělala v kuchyni ten svůj tvaroh. Byla to přímo posvátná činnost. Moje sestra a já jsme

nábožně seděly u stolu a všechny tři jsme se děsně těšily, až se nacpeme tou báječnou tvarohovou snídaní. Ovšem ta mohla začít teprve po našem ranním šlehnutí.

Když Babsi tvaroh dost našlehala, už jsme to nevydržely. Řekly jsme sestře, aby prostřela stůl, a zamkly jsme se v koupelně. Jen jsme byly za dveřma, začalo jako obvykle drama, protože už jsme pomalu dostávaly absťák.

Měly jsme jen jedno slušný nádobíčko a já řekla, že si chci honem první píchnout. Babsi hned vyletěla. „Proč vždycky ty. Dneska jsem první já. A navíc jsem ten fet sehnala já.“

Šla mi na nervy. Nesnášela jsem, když mi předhazovala, že má

víc fetu. Řekla jsem: „Přestaň, tobě to přece vždycky trvá celou věčnost. Nezdržuj.“ To byla pravda. Tyhle holce to vždycky trvalo aspoň

půl hodiny, než byla hotová. Neměla skoro žádný žíly. Když poprvé

napíchla, natáhla a nešla jí žádná krev, tak se děsně rozzuřila. Vztekle se píchala do ruky a úplně hysterčila. Pak už jí pomohla jenom náhodná trefa. Mně to šlo tenkrát ještě poměrně dobře. Když mi nepíchal Detlef–tomu jedinýmu jsem to dovolila, tak jsem se v tý době píchala do jednoho místa na levý ruce. Šlo to dobře, dokud se mi tam neudělala trombóza. Pozdějc už jsem taky nevěděla, kam to vrazit.

- 96 -

Toho rána jsem si to teda vybojovala. Babsi byla naštvaná. Já

popadla stříkačku a ve dvou minutách jsem byla hotová. Byla to pořádná pecka. Jen mi to zahučelo v krvi. Bylo mi hrozný horko. Šla jsem k umyvadlu, nechala si týct vodu přes obličej a blaženě se tam cákala.

Babsi seděla na kraji vany, píchla se do ruky a hned vyletěla. Zařvala: „Kruci, tady není vůbec žádnej vzduch. Votevři ty pitomý vokna!“

Řekla jsem: „Budeš se muset smířit s tím, že tu není vzduch. A dej mi pokoj.“ Bylo mi absolutně jedno, co s ní je. Měla jsem svý

píchnutí a všechno bylo oukej.

Babsi se v jednom kuse píchala vedle a nemohla se strefit do žíly. Byla čím dál tím vzteklejší. Zařvala: „Tady v tý blbý koupelně není

vůbec žádný světlo. Přines mi světlo! Lampu z dětskýho pokoje.“

Byla jsem na to moc líná, neměla jsem vůbec náladu jít kvůli Babsi do pokoje pro lampu. Pak jsem se tam ale přece jen vydala, protože nepřestávala řvát a já dostala strach, že si toho všimne sestra. Nakonec se jí to nějak podařilo. Hned byla úplně klidná. Pečlivě vyčistila stříkačku, umyla krev z vany a setřela ji z podlahy. Už neřekla ani slovo.

Šly jsme do kuchyně. Děsně jsem se těšila na tvaroh. Babsi si k sobě přitáhla talíř, objala ho levou rukou, vzala si lžíci a začala jíst. Úplně všechno to do sebe nacpala sama. Řekla jenom: „Ty víš

proč.“

Obe jsme se na to společný bydlení v otcově bytě děsně těšily, a hned první ráno začalo hádkou století. Kvůli ničemu. Jenom proto, že jsme obě byly feťačky. Takoví jsou všichni heráci. Fet ničí vztahy k ostatním lidem. My jsme na tom byly stejně. Přesto jsme zatím v naší partě drželi při sobě, všichni jsme totiž byli dost mladý a já si pořád myslela, že nad naši partu není.

Taky moje hádky s Detlefem byly čím dál horší. Byli jsme už oba fyzicky úplně na dně. Já jsem při sto šedesáti devíti centimetrech vážila čtyřicet tři kila a Detlef měřil sto sedmdesát šest a vážil padesát čtyři kila. Bylo nám pořád špatně, všechno nás rozčilovalo a šli jsme si navzájem na nervy. Úplně záměrně, se sadistickým potěšením, jsme se snažili vyřídit toho druhýho. Soustředili jsme se vždycky na jeho nejslabší místo. A tím byla samozřejmě prostituce, i když

jsme jinak dělali, že se nás to nijak netýká, že je to jen rutina, nic víc. Detlef třeba řek: „Jak je to možný, že se mi ještě chce spát s holkou, která chodí s těma nejodpornějšíma chlapama z ulice,“

A já na to: „Taky se mi hnusí, že si vyděláváš tím svým zadkem.“

A tak podobně.

- 97 -

Nakonec jsem se většinou rozbrečela nebo se složil Detlef, anebo jsme brečeli oba dva. Když měl jeden z nás absťák, tak ho moh ten druhej úplně vyřídit. Bylo to ale asi lepší, než kdybysme si pořád leželi v náručí jako dvě děti. Nejen my holky mezi sebou, ale taky já

s Detlefem jsme jeden na druhým viděli, co se z nás stalo. Hnusili jsme se sami sobě a mluvili jsme o tom, jak jsou ty druhý odporný, jako bysme si chtěli dokazovat, že my na tom nejsme ještě tak špatně. Tahle nesnášenlivost se samozřejmě projevovala i ve vztahu k cizím lidem. Stačilo mi, když jsem viděla v podzemce báby s těma jejich nákupníma taškama. Schválně jsem nastupovala se zapálenou cigaretou do nekuřáckýho vagónu. Když začaly něco kecat, tak jsem jim řekla, ať si sednou jinam, když se jim to nelíbí. Největší radost jsem měla, když se mi podařilo vyfouknout nějaký takový bábě

místo před nosem. Tyhle moje vtípky proti mně často poštvaly celej vagón a někdy mě taky násilím vyhodili ven. Šlo mi samotný na nervy, jak se chovám. Taky mi vadilo, když něco takovýho prováděla Babsi nebo Stella. Nevím, proč jsem musela pořád ty báby tak provokovat, vždyť mi na nich vůbec nezáleželo. Bylo mi úplně fuk, co si o mně kdo myslí. Když mě chytlo to hnusný herácký svěděni, ať už pod šatama nebo pod líčidlem na obličeji, začala jsem se drbat a bylo mi jedno, kde zrovna jsem. Klidně

jsem si třeba na stanici podzemky sundala botu nebo vyhrnula sukni, jen když jsem se mohla podrbat. Záleželo mi jenom na tom, co si o mně myslej lidi z party.

Všichni heráci jsou v tomhle stejný. Některý už třeba ani nepatřej k žádný partě. Znala jsem pár těch starejch heráků, který si už píchali třeba pět let i víc, a ještě pořád byli naživu. Měli jsme k nim dost podivnej vztah, tak trochu jsme si jich vážili. Vypadalo to dobře, když jsme mohli před ostatníma vyprávět, že známe toho a toho z těch starejch. Na druhý straně jsem jima opovrhovala, protože klesli tak hrozně hluboko. Ale především jsme my mladý z nich měli děsnej strach. Nezbylo jim už ani trochu morálky, svědomí nebo soucitu. Byli schopný rozbít druhýmu herákovi hlavu šutrem, když si potřebovali šlehnout. Nejhroznějšímu z nich se říkalo Křivák. Nikdo mu jinak neřek, protože to byl skutečně nejkřivější herák široko daleko. Když

ho zahlídli dýleři, zdrhali jako při policejní razii. Ten když nějakýho dýlera chyt, tak mu prostě všechen fet sebral. Nikdo se mu neodvážil bránit. Natožpak něj akej mladej herák. Zažila jsem jednou Křiváka v akci. Zrovna jsem se zavřela na dámským záchodě, abych si píchla, když na mě někdo seshora skočil přes přepážku. Křivák. Věděla jsem už z vyprávění, že to tak dě-98 - lává, čeká na dámským záchodě, až přijde nějaká heračka s háčkem. A taky jsem věděla, jak umí bejt surovej. Takže jsem mu hned dala svý nádobíčko a fet. Šel ven a postavil se před zrcadlo. Ničeho se nebál. Vrazil si jehlu do žíly na krku. Bylo to poslední místo na celým těle, kam si moh ještě píchnout. Krvácel jako při porážce. Myslela jsem, že se píchnul do tepny. Jeho to ale vůbec nevzrušilo. Rek

„uctivé díky“ a vypadnul.

Jedním jsem si byla jistá, tak daleko jako Křivák se určitě nedostanu. Na to, abych vydržela tak dlouho jako on, jsem byla moc slabá. A taky jsem nechtěla krást babkám na záchodě kabelky, abych měla na fet.

V naší partě jsme mluvili už jenom o zákaznících a prostituci. Kluci měli stejný problémy jako my holky. Jen v tom se naše zájmy scházely, v tom jsme si ještě mohli pomoct. My holky

jsme si vyměňovaly zkušenosti s chlapama. Okruh zákazníků, se kterejma jsme chodily, nebyl zas tak velkej. Když jsem objevila nějakýho novýho, už ho určitě Stella nebo Babsi měly. Takže bylo výhodný, že mi mohly říct svý zkušenosti.

Rozdělovaly jsme je na vyhovující, méně vyhovující a absolutně

nevyhovující zákazníky. Při tomhle oceňování nešlo samozřejmě

vůbec o osobní sympatie. Taky nás naprosto nezajímalo, jaký má

zákazník povolání, jestli je ženatej a tak. Ty soukromý žvásty, kterejma nás některý chlapi krmili, nám byly lhostejný. Při hodnocení

zákazníků jsme posuzovaly přednosti, který byly pro nás důležitý. Jedna taková přednost byl panickej strach z pohlavních nemocí, takže takoví dělali všechno jen s prezervativem. Těch bylo ale bohužel málo, ačkoli většina holek nakonec nějakou tu nemoc chytla a hlavně heračky neměly právě chuť jít s tím k doktorovi. Pak jsme taky oceňovaly, když chlap předem řek, že to chce francouzsky. Takže se s ním člověk nemusel bůhvíjak dlouho dohadovat o podmínkách. Lepší byl taky ten, kterej byl ještě poměrně mladej, nebyl tak hnusně

tlustej a nechoval se k holce jen jako ke zboží, byl aspoň trochu přátelskej a třeba jí i nabíd něco k jídlu. Nejdůležitějším kritériem kvality zákazníka bylo, kolik peněz dával za jakej výkon. Člověk si musel hlavně dávat bacha na takový chlapy, který se nedrželi dohody a na pokoji pak s výhružkama nebo přemlouváním chtěli něco navíc.

Ovšem nejpřesnějc jsme si vždycky popsaly ty křiváky, který –

když bylo po všem, chtěli vrátit prachy, protože přej nebyli spokojený, a taky si je násilím vzali. S takovejma hajzlama měli ještě horší

zkušenosti kluci.

- 99 -

Začal se rok 1977, ale j á jsem to ani nezaregistrovala. Skoro jsem nevn ímala čas, ať byla zima nebo léto, slavily se Vánoce nebo Silvestr, pro m ě byl jeden den jako druhej. V ánoce mě zajímaly jen proto, že jsem dostala nějaký peníze, a mohla tak ud ělat o dva nebo tři chlapy míň. Sehnat nějakýho o svátcích bylo beztak nemožný. Byla jsem v tý době úplně otupělá. Nepřemejšlela jsem. O ničem. Všechno mi bylo jedno. Byla jsem soustředěná jen a jen na sebe. A přitom jsem se už nepoznávala. Často jsem ani nevěděla, jestli jsem ještě naživu.

Špatně se mi vzpomíná na nějaký detaily z tý doby. Stejně se nedělo nic, co by stálo za to, aby zůstávalo v paměti. Až na jednu neděli koncem ledna 1977. Vrátila jsem se domů někdy k ránu. Byla jsem na docela příjemným tripu. Ležela jsem v posteli a představovala si, že jsem mladá dívka, která se právě vrátila z tanečních, kde poznala moc hezkýho a milýho chlapce a zamilovala se do něho. Bylo mi dobře, jen když jsem si představovala, že jsem někdo jinej. Nejradši jsem snila o tom, že jsem veselá a bezstarostná holka, jako ta z reklamy na kokakolu.

V poledne mě matka probudila a přinesla mi oběd do postele. Vždycky když jsem v neděli zůstala doma a nešla za Detlefem, nosila mi jídlo do postele. Stěží jsem spolkla pár soust. Nebyla jsem schopná strávit nic jinýho než jogurt, tvaroh a pudink. Pak jsem popadla svou igelitovou tašku. Byla už úplně rozervaná, nosila jsem v ní někdy s nádobíčkem, stříkačkou a cigaretama taky svetr. Bylo mi všecko tak jedno, že mě ani nenapadlo pořídit si novou. Dokonce jsem si ani neuvědomila, co si pomyslí matka, když jsem kolem ní

přecházela s tou taškou do koupelny a zavřela se tam. U nás doma se jakživo v koupelně nikdo nezamykal. Dívala jsem se na sebe jako každej den do zrcadla. Viděla jsem úplně jinej, propadlej cizí obličej. Už dlouho jsem se v zrcadle nepoznávala. Ten obličej nebyl můj. Stejně jako úplně vyzáblý tělo. To už jsem vůbec necejtila. Nehlásilo se, ani když jsem byla nemocná. Heroin ho znecitlivěl proti všem bolestem, a dokonce i proti vysoký horečce. Tělo už registrovalo jen absťák.

Stála jsem před zrcadlem a připravovala si stříkačku. Tentokrát jsem se víc než jindy nemohla dočkat, protože jsem měla M prášek. To je na rozdíl od bílýho nebo hnědýho háčku, který je běžně na trhu, šedozelenej kropenatej prášek. Je to hrozně na srdce a člověk si musí dát bacha při dávkování. Trochu M prášku navíc, a je konec. Ale já už jsem byla na tu ránu celá žhavá.

Napíchla jsem si žílu a vtáhla trochu krve. Několikrát jsem ten fet přefiltrovala, jenže to moc nepomohlo. A pak se to stalo. Jehla se

- 100 -

ucpala. To je snad vůbec to nejhorší, co se může při píchání stát, když vyteče krev, která se vtahuje do stříkačky, tak je všechno v háji. Pak už nezbejvá nic jinýho, než všechen fet vyhodit. Proto jsem za žádnou cenu nechtěla jehlu z žíly vytáhnout. Zmáčkla jsem stříkačku vší silou, abych tu špínu protlačila ven. Měla jsem štěstí. Podařilo se mi to. Natáhla jsem ještě jednou, chtěla jsem si píchnout i ten poslední zbytek ze stříkačky. Ale jehla se znovu ucpala. Dostala jsem vztek. Do rány už mi zbejvalo jen asi osm nebo deset vteřin. Znovu jsem se do toho vší silou opřela. Píst vyskočil a krev se rozstříkla všude kolem. Rána to byla děsná. Oběma rukama jsem se chytila za hlavu. U

srdce jsem cejtila příšernou křeč. V hlavě mi hučelo, jako by mě přes ni někdo vzal kladivem, a kůže na hlavě mě svědila, píchalo mě v ní

milión jehliček. A pak mi úplně ochrnula levá ruka.

Když jsem se konečně zase mohla pohnout, vzala jsem houbu, abych utřela krev. Byla všude. Na umyvadle, na zrcadle, na stěnách. Naštěstí byly natřený olejovou barvou, takže to šlo dolů. Najednou se na mě začala dobejvat matka. Hned spustila: „Okamžitě otevři!

Pusť mě dovnitř. Proč se vlastně zamykáš? Co je to za nápady?“

Odsekla jsem: „Drž hubu. Hned to bude.“ Rozzuřilo mě, že mi zrovna teď nemůže dát pokoj. Vztekle jsem se oháněla houbou. Ve spěchu jsem pár stříkanců přehlídla a nakonec jsem hodila zakrvácenou houbu do umyvadla. Konečně jsem otevřela dveře a matka se vřítila do koupelny. Vůbec nic mě nenapadlo, myslela jsem, že chce jenom honem na záchod. Vrátila jsem se i s taškou do svýho pokoje, lehla si do postele a zapálila si cigaretu.

Ještě mi ani pořádně nehořela, když ke mně vpadla matka. Zařvala: „Ty fetuješ!“ Já na to: „To je blbost. Jak tě to napadlo?“

Doslova se na mě vrhla a násilím mi ohnula ruce. Ani jsem se nestihla bránit. Hned si všimla čerstvýho vpichu. Popadla igelitovou tašku a vysypala ji na postel. Vypadla z ní stříkačka, spousta tabáku z cigaret a celá hromada staniolovejch papírků. V některejch bylo ještě trochu háčka. Když jsem byla na suchu, tak jsem si vždycky ty zbytečky vyškrábla a udělala si z nich jednu dávku.

To, co z tašky vypadlo, matce úplně stačilo jako důkaz my narkomanie. Nejspíš jí to došlo už v koupelně. Nenašla tam jen zakrvácenou houbu a stříkance na stěnách, ale taky opálenou lžíci, na který jsem převařovala fet. Přečetla si toho o heroinu v novinách dost, aby si to uměla dát dohromady.

Hned jsem přestala zapírat. Přestože jsem měla za sebou právě

pořádnou ránu, podařilo se mi trochu se vzpamatovat. Rozbrečela jsem se a nezmohla se na jediný slovo. Matka taky nic neříkala.

- 101 -

Třásla se. Byla úplně v šoku. Pak vstala a šla za Klausem, slyšela jsem, jak s ním mluví. Znovu se vrátila. Vypadala už trochu klidnější

a zeptala se mě: „Copak se proti tomu nedá nic dělat? Nechtěla bys s tím přestat?“

Řekla jsem: „Mami, strašně bych chtěla. Vážně, věř mi. Fakt bych toho svinstva chtěla

nechat.“ Ona řekla: „Dobře, tak to spolu zkusíme. Vezmu si dovolenou, abych mohla bejt celou dobu s tebou. A začneme s tím hned.“

Já jsem řekla: „To je bezvadný. Ale ještě něco. Bez Detlefa se mi to nepodaří. Už jsme o tom několikrát mluvili. Tak jako tak bysme toho co nejdřív nechali. Spolu.“

To jí znovu vyrazilo dech. Zeptala se: „Copak Detlef taky?“ Detlef se jí vždycky moc líbil, byla ráda, že mám tak slušnýho přítele. Odpověděla jsem: „No jistě. Detlef taky. Copak si myslíš, že bych to dělala sama? To by Detlef nikdy nedovolil. Ale taky by nechtěl, abych přestala bez něho.“

Najednou se mi ulevilo. Pomyšlení na to, že budu odvykat spolu s Detlefem, mě úplně rozveselilo. Skutečně jsme na to už dlouho mysleli. Ale matka se naopak zhroutila. Byla úplně zelená. Bála jsem se, že dostane nervovej záchvat. Otřáslo s ní, když se dověděla, že Detlef taky fetuje. A navíc se asi vyděsila, že celý dva roky netušila, co se se mnou děje. Hned začala o všem, co jsem jí kdy řekla, pochybovat. Chtěla vědět, jak jsem si obstarávala peníze na heroin. Samozřejmě ji hned napadla prostituce. Nikdy bych nedokázala říct jí pravdu. Lhala jsem: „Ale, pokaždý

jsem na to nějak vyžebrala. Vždycky jsem někoho poprosila, aby mi dal pár marek. Většinou se mi to podařilo. A taky jsem chodila uklízet, pokaždý jinam.“

Už se mě na nic neptala. Byla asi ráda, že jsem jí nepotvrdila nejhorší obavy. To, co se ten den dozvěděla, na jedno zhroucení

úplně stačilo. Bylo mi jí vážně líto a měla jsem kvůli ní špatný svědomí. Hned jsme se vydaly hledat Detlefa. Ale na stanici ZOO nebyl. Ani u Axela a Bernda.

Večer jsme jely k jeho otci. Detlefovi rodiče byli rozvedený. Otec byl úředník. Už delší dobu věděl, co je s Detlefem. Moje matka mu vyčítala, že jí o tom nic neřek. Div se nerozbrečel. Strašně se styděl, že jeho syn je feťák a chodí s chlapama. Byl hrozně rád, že to moje matka vzala do rukou.

Pořád jen opakoval: „Ano, musíme s tím něco udělat.“

Detlefův otec měl v psacím stole úplnou sbírku prášků na spaní a na uklidnění. Když jsem řekla, že nemáme valeron, bez kterýho je

- 102 -

odvykání k nevydržení, všechny mi je dal. Dostala jsem čtyři nebo pět mandraxů, celý jedno balení gemetrinu a padesát tablet vália. Už

cestou domů jsem do sebe hodila plnou hrst tablet, protože jsem pomalu dostávala absťák. Docela mi to pomohlo a spala jsem celou noc.

Ráno se objevil ve dveřích Detlef. Otec ho někde našel. Už měl pořádnej absťák. To jsem u něho ocenila. že si honem ještě jednu nepíchnul, než k nám šel. Myslel si, že už taky nic nemám. Řek, že na tom chtěl bejt stejně, až s tím odvykáním spolu začneme. Byl skutečně senzační.

Detlef toho teda chtěl nechat tak jako já. I on byl rád, že to tak dopadlo. Oba jsme netušili, stejně jako naši rodiče, že je to upínej nesmysl, aby se dva heráci snažili spolu odvykat. Protože jeden vždycky nějak nahlodá vůli toho druhýho, až si nakonec začnou znovu píchat. Spolu jsou vlastně slabší než každej sám. Určitě jsme to už tenkrát znali z vyprávění. Ale my si o sobě mysleli, že jsme jiný

než ostatní. A hlavně jsme si nedovedli představit, že bysme něco dokázali jeden bez druhýho.

Dopoledne jsme to jakž takž vydrželi s práškama od Detlefova otce. Ještě jsme se spolu bavili. Malovali jsme si náš život bez háčka v růžovejch barvách a slíbili jsme si, že budeme děsně statečný. Přestože se už začaly hlásit bolesti, byli jsme úplně šťastný. Odpoledne už to bylo

horší. Polykali jsme čím dál víc prášku a zapíjeli je spoustou vína. Ale už to vůbec nepomáhalo. Přestaly mě

poslouchat nohy. V kolenou jsem cejtila děsnej tlak. Lehla jsem si na podlahu a natáhla se. Zkoušela jsem napínat a zase povolovat svaly na nohou. Nešlo to. Napjala jsem je proti skříni. Ztuhly mi v tý poloze a už jsem s nima nemohla vůbec pohnout. Chtěla jsem se odkutálet, ale ani to se mi nepodařilo, jako bych měla ty nohy přilepený ke skříni.

Úplně jsem se splavila studeným potem. Třásla jsem se zimou a ten ledověj pot mi stejkal do očí. Strašně smrděl. Říkala jsem si, to z tebe vychází ten hnusnej smradlavej jed. Připadalo mi to jako vyhánění ďábla.

Detlefovi bylo ještě hůř než mně. Choval se úplně jako blázen. Třas se zimou a najednou si sundal svetr. Sed si na židli u okna. Nohy se mu nepřestávaly pohybovat. Utíkal vsedě. Nohy hubený jako tyčky sebou v jednom kuse škubaly. Utíral si pot z obličeje a celej se třas. Najednou se začal kroutit a křičet bolestí. Dostal žaludeční

křeče.

Detlef smrděl ještě víc než já. Ten můj mrňavej pokoj byl plnej našeho smradu. Vzpomněla jsem si, že jsem slyšela vyprávět, jak se

- 103 -

většinou přátelství po společným odvykání rozpadne. A říkala jsem si, že mám Detlefa ráda i teď, když tak děsně smrdí. Detlef vstal, podařilo se mu dojít k zrcadlu a řek: „Já to nevydržím, nedokážu to.“ Nemohla jsem mu na to nic říct. Neměla jsem dost síly, abych mu dodala odvahu. Snažila jsem se myslet na něco jinýho. Pokoušela jsem se číst nějakej pitoměj strašidelnej román v časopise, rychle a křečovitě jsem v něm listovala, až jsem ho skoro roztrhala.

Měla jsem úplně vyschlo v krku. A přitom jsem měla plnou pusu slin. Nemohla jsem je spolknout a začala jsem kašlat. Čím křečovitějc jsem se snažila je spolknout, tím víc jsem kašlala. Dostala jsem záchvat kašle a zdálo se, že nikdy neskončí. Pak jsem začala zvracet rovnou na koberec. Takovou divnou bílou pěnu. Napadlo mě, že tak zvracela moje doga, když se nažrala trávy. Kašel a zvracení ne a ne přestat.

Matka byla celou dobu vedle v obýváku. Když za náma přišla, byla úplně bezmocná. Běhala v jednom kuse dolů do samoobsluhy a nosila nám věci, který jsme stejně nemohli vůbec polknout. Když

jsem ale dostala ten kašel, přinesla mi sladový bonbóny a ty mi skutečně pomohly. Přestala jsem kašlat. Pak po mně uklidila koberec. Byla neuvěřitelně hodná. A já jsem jí ani nedokázala říct „děkuju“. Nakonec začaly prášky a víno přece jen účinkovat. Spolkla jsem pět tablet vália, dva mandraxy a zapila to skoro celým litrem vína. Normálního člověka by to porazilo na několik dní. Můj organismus byl ale tak otrávenej, že na ty jedy sotva reagoval. Ale přece jen jsem se potom trochu uklidnila a lehla si na postel. Vedle mý postele jsme rozestlali lůžko pro Detlefa. Vůbec jsme se nedotknuli jeden druhýho. Každej jsme měli co dělat sám se sebou. Usnula jsem jen tak napůl. Spala jsem a přitom si uvědomovala, že spím a cejtím ty hnusný bolesti. Snila jsem a přemejšlela zároveň. Říkala jsem si, že každej, hlavně matka, teď ví, jak jsem odporná. Nenáviděla jsem svý

tělo, nechtěla jsem ho, byla bych nejradši, kdyby mi odumřelo. Večer jsem spolkla ještě pár tablet. Normální člověk by se už z takový dávky neprobral. Usnula jsem pevně jen na několik hodin. Probudila jsem se zrovna, když se mi zdálo, že jsem pes, se kterým lidi vždycky dobře zacházeli, a pak ho najednou zavřeli do ohrady, kde se nakonec utrápil k smrti. Detlef se okolo sebe oháněl rukama a přitom mě uhodil. Světlo bylo rozsvícený. Vedle mý postele stála miska s vodou a žínkou. Postavila ji tam matka. Otřela jsem si pot z obličeje.

Detlefovo tělo bylo celý v pohybu, i když se zdálo, že tvrdě spí. Škubal sebou, kopal nohama a mával okolo sebe rukama.

- 104 -

Mně už nebylo tak špatně. Dokonce jsem měla sílu omejt mu čelo vlhkou žínkou. Vůbec si toho nevšimnul. Věděla jsem, že ho pořád ještě děsně miluju. Když jsem zas usínala, cejtila jsem v polospánku, že mě Detlef hladí po vlasech. Příští den nám už bylo mnohem líp. Podle starýho heráckýho pravidla to má bejt nejhorší právě druhej den, ale pro nás to asi neplatilo. Bylo to naše první odvykání, a to není nikdy tak hrozný jako ty další. V poledne jsme se spolu začali dokonce bavit. Nejdřív jen o takovejch hloupostech a pak jsme začali o naší budoucnosti. Už

jsme neplánovali tak měšťáckej život jako předtím. Přísahali jsme si, že už nikdy nebudeme sjíždět háčko, LSD ani žádný prášky. Ale chtěli jsme žít uprostřed milejch a přátelskejch lidí. Shodli jsme se na tom, že bysme nejradši zase kouřili hašiš tak jako za našich nejkrásnějších časů. Tenkrát jsme měli nejlepší přátele. S alkáčema ani s těma otravnejma měšťákama jsme nechtěli mít nic společnýho. Rozhodli jsme se, že se vrátíme od heroinu zase zpátky k hašiši. Detlef si chtěl znovu najít práci. Řek: „Půjdu prostě za svým bejvalým šéfem a řeknu mu, že jsem udělal blbost, ale že jsem přišel k rozumu. Můj šéf měl pro mě vždycky pochopení. Začnu to svý učení

znovu od začátku.“

Já jsem řekla, že se teď budu snažit ve škole, možná že se mi povede dostat se na reálku, a třeba dokonce udělat maturitu. Pak k nám přišla matka a přinesla obrovský překvapení, který

nám udělalo děsnou radost. Šla za svým doktorem a ten jí dal pro nás láhev valeronu. Každej si vzal dvacet kapek, tak jak to předepsal. Šetřili jsme s tím, protože nám to muselo vystačit na celej tejden. Pomohlo nám to. Odvykání bylo rázem mnohem snesitelnější. Matka nám vařila pudink, nosila zmrzlinu, splnila nám každý přání. Taky přinesla spoustu čtení, celou hromadu komiksů. Dřív mě ty obrázkový sešity moc nebavily. Teď jsem si je ale prohlížela spolu s Detlefem. Nečetli jsme to tak povrchně jako dřív. Každej obrázek jsme si pořádně prohlídli a chechtali se přitom jako blázni. Třetí den už nám bylo úplně dobře. Byli jsme ovšem pořád trochu sjetý. Nejen po valeronu. Celej den jsme ještě polykali spoustu vália a zalejvali to vínem. Měli jsme báječnou náladu, i když naše otrávený těla se ještě tu a tam bránily nedostatku heroinu. Třetího dne večer jsme spolu zase po dlouhý době spali. Na tripu jsme na to totiž

neměli skoro chuť. Bylo to poprvé od tý doby, co jsem přišla o panenství, kdy jsme spolu spali bez heroinu. Bylo to děsně hezký. Už

dlouho jsme se tak hezky nemilovali. Celý hodiny jsme se spolu mazlili, i když jsme se pořád ještě potili. Vlastně bysme mohli vstát už čtvrtej den, ale my jsme zůstali ještě tři dny v posteli, milovali se,

- 105 -

nechali jsme se obskakovat mou matkou a polykali válium s vínem. Říkali jsme si, že to odvykání vlastně není tak strašný, a byli jsme šťastný, že jsme se zbavili háčka.

Sedmej den jsme konečně vstali. Matka byla štěstím bez sebe, že je to za námi. Dlouho nás oba líbala. Můj vztah k ní se za ten tejden úplně změnil. Ale hlavně jsem byla strašně šťastná, že mám Detlefa. Pořád jsem si opakovala, že je to ten nejsenzačnější kluk na světě. Už proto, že se ke mně hned, bez dlouhýho přemejšlení, přidal s odvykáním. A úžasný bylo, že naše láska po tom, co jsme prodělali, nejenže nezmizela, ale naopak zesílila. Řekli jsme matce, že bysme se chtěli po tejdnu stráveným v tom mrňavým pokoji trochu provětrat na čerstvým vzduchu. Souhlasila s tím. Detlef se zeptal: „Kam vlastně půjdeme?“ Bezradně jsem se na něho podívala. Nic mě nenapadlo. Teprve teď jsme si uvědomili, že vlastně nemáme kam jít. Všichni naši kamarádi byli heráci. A všude, kam jsme chodili, kde jsme až do tý doby byli doma, tam všude

byli heráci a dýleři. Neznali jsme už nikoho z hašišáků, se kterejma jsme teď chtěli kamarádit.

Ve chvíli, kdy se Detlef zeptal, kam půjdeme, jsem si uvědomila, že už mi není tak dobře jako před chvílí. Už nám došel valeron, a to byl možná jeden z důvodů, proč jsme začali bejt neklidný a chtěli vypadnout ven. Když nám došlo, že nemáme kam jít, byli jsme ještě

neklidnější. Připadala jsem si najednou jako vypumpovaná, úplně

prázdná. Utekli jsme heroinu, a nevěděli jsme, kam se dát teď. Vydali jsme se úplně automaticky k podzemce. Nějaká neviditelná nit nás neomylně přitahovala zpátky. Najednou jsme stáli na stanici ZOO. Konečně Detlef promluvil: „Musíme jít aspoň pozdravit Axela a Bernda. Určitě si už myslej, že jsme v lapáku nebo na hřbitově.“

S úlevou jsem řekla: „No jasně. Musíme jim vyprávět o tom, jak jsme odvykali. Možná že je přemluvíme, aby to taky zkusili.“ A skutečně jsme je hned potkali. Měli u sebe spoustu fetu. Šly jim zrovna ten den výborně kšefty. Detlef jim vyprávěl o našem odvykání. Oba nás obdivovali, že jsme to dokázali. Nakonec Axel s Berndem řekli, že musej jít domů, aby si šlehli.

Detlef se na mě podíval, já na něho. Chvíli jsme na sebe koukali a pak jsme se začali smát. V duchu jsem si říkala: „To by byl nesmysl, hned první den.“ Detlef řek: „Víš, tu a tam nějaký to šlehnutí

bysme si mohli dovolit. Je to dobrý, dokud na tom člověk není závislej. Ale musíme si dát bacha, aby se nám to nestalo. Podruhy bych takhle odvykat nedokázal.“

- 106 -

Já jsem řekla: „No jasně, tu a tam si šlehnout, to nic není. A teď

už víme, že to prostě nesmíme přehnat.“ Jako bych najednou přišla o rozum, vůbec jsem nepřemejšlela o tom, co povídám. Měla jsem jen děsnou chuť na ránu.

Detlef řek Axelovi: „Nech nám toho trochu. Neboj se, brzo ti to vrátíme, můžeš se spolehnout.“ Axel a Bernd nás nejdřív trochu přemlouvali, abysme si to ještě rozmysleli. Pak řekli, že by to chtěli příští tejden taky zkusit s odvykáním. Ale nejdřív si musej obstarat valeron. Zdálo se jim to bezvadn ý, že by zase mohli chodit do pr áce a jen tu a tam si p íchnout.

Dvě hodiny po tom, co jsme odešli z domu, jsme byli zase úplně

sjetý háčkem a úplně šťastný. Zavěšený do sebe jsme se courali po Kurfürstenstrasse. Bylo to fantastický bejt na tripu, nikam nespěchat a jen tak se procházet. Nemuseli jsme si dělat starosti se sháněním fetu na příští den. Detlef řek úplně bezstarostně: „Tak, a zejtra stačí

pár dřepů po ránu a den začne docela bezvadně i bez háčka.“

Mysleli jsme to úplně vážně. Jak jen jsme mohli věřit, že ten tejden u matky s bolestma a zvracením bylo skutečný odvykání. To byl náš hlavní omyl. Jistě, zbavili jsme se jedu v těle, teda heroinovýho jedu. Ale místo toho jsme se nacpali valeronem, váliem a spoustou jinejch věcí, a vůbec jsme nepřemejšleli o tom, co přijde pak. Co budeme dělat, až nebudeme fetovat. Moje matka byla stejně naivní jako my. Vážně doufala, že jsme to dokázali. Ale odkud měla vědět, že to tak není?

Mně a Detlefovi to ale mělo bejt jasný, protože jsme už slyšeli spoustu podobnejch historek o těch, který se snažili toho nechat. Jenže my jsme si to nepřipouštěli, nechtěli jsme to vědět. Byli jsme vlastně ještě strašně naivní děti. A nezměnila to ani naše vlastní

zkušenost.

Skoro čtyři neděle jsme to skutečně dokázali tak, jak jsme si předsevzali. Ani jeden jsme se neprodávali. Píchli jsme si, jen když

nám to někdo nabíd nebo když jsme nějak jinak přišli k penězům. Jen jsme se čím dál častějc povohlíželi po někom, kdo by nám dal trochu fetu nebo peněz. Samozřejmě jsme si to nepřiznali. Pamatuju si, že těch několik tejdnů to bylo naprosto senzační. Nemusela jsem ještě chodit do školy, protože matka chtěla, abych tu první dobu bez heroinu měla co nejhezčí. Detlefa

nechala bydlet u nás. Poznala jsem Detlefa z úplně jiný stránky a milovala ho zas o něco víc, jestli to vůbec ještě šlo. Byl bezstarostnej a veselej a měl spoustu bezvadnejch nápadů. Byli jsme zkrátka dvě veselý děti, nebo jsme se tak alespoň tvářili.

- 107 -

Jezdili jsme do Grunewaldu na dlouhý procházky. Brávali jsme s sebou mý dvě kočky a nechávali je lízt na stromy. Skoro každou noc jsme spolu spali. Všechno bylo báječně cool. Někdy jsme zůstali několik dní čistý, někdy jsme byli třeba i tři dny na háčku. Když jsme dostali fet, hned jsme zase honem zmizeli z toho hnusnýho feťáckýho prostředí. Nejradši jsme chodili na Kurfürstendamm a procházeli se mezi ostatníma měšťákama. Chtěli jsme bejt skoro jako oni, ale trochu jinak. V každým případě jsme jim i sobě chtěli ukázat, že nejsme žádný starý heráci, i když jsme si píchali.

Sjížděli jsme se háčkem v diskotékách, jako byla Flashpoint nebo Big Eden. Seděli jsme tam úplně sjetý a mysleli si, že jsme jako ty okolo nás, teda žádný starý heráci. Někdy jsme zůstali třeba celej den doma. Vydrželi jsme se celý hodiny koukat z okna a vyprávět si při tom. Zkoušeli jsme utrhnout listy z usychajících stromů, který

rostly před naším domem v Kreuzbergu. Vysunula jsem se daleko z okna, Detlef mě držel za nohy a já skutečně dosáhla až na listy. Mazlili jsme se, blbnuli, četli a vůbec se chovali jako šťastný blázni. Ani jednou jsme vážně nemluvili o naší budoucnosti. Jen někdy se mi udělalo špatně. Vždycky když se objevil nějakej problém. Třeba když jsem se s Detlefem pohádala kvůli nějaký úplný blbosti. Nedokázala jsem se s tím problémem vyrovnat. Odsouvala jsem to a bála se vyřešit i úplně bezvýznamnej problém. V takovejch chvílích mě

chytala děsná chuť na háčko, protože by stačilo jedno šlehnutí a problém by zmizel.

Ale pak přišel skutečnej problém. Klaus chtěl, aby se Detlef odstěhoval. že přej je byt už takhle dost malej, abysme v něm měli ještě někoho cizího. Matka mu nedokázala vzdorovat. A já byla taky úplně bezmocná. Připadalo mi to jako ten den, kdy Klaus rozkázal, že moje doga musí z domu. A tím skončil náš báječnej život. Po třech tejdnech jsem musela zase do školy a Detlef už u mě nesměl spát.

Ve škole mi ani nepřišlo, že jsem tři tejdny chyběla. Stejně jsem už dávno ztratila ponětí o tom, co se právě probírá. Měla jsem jen novej problém: kouření. Teď, když jsem nebrala háčko, kouřila jsem čtyřicet i padesát cigaret denně. Zapalovala jsem si jednu vod druhý. Nevydržela jsem ani jednu hodinu do přestávky bez cigarety. Musela jsem jít na záchod a pár jich tam vytáhnout. Celý dopoledne jsem bez přestání kouřila, až mi bylo na blití. Vyzvracela jsem se do koše na papír. Moc jsem toho ve třídě nenaseděla.

Detlefa jsem ten první den po společnejch třech tejdnech neviděla. Příští odpoledne, jako bych něco tušila, jsem jela na stanici ZOO. Stál tam můj Detlefa čekal na zákazníka.

- 108 -

Bylo mi odporný, že už zase stojí na tý hnusný stanici a čeká na hnusnýho zákazníka. Ale Detlef řek, že už nemá ani vindru. Stejně

nevěděl, co by měl dělat. Zase přespával u Axela a Bernda, každej den byl na stanici a každej den si píchal. A já musela taky na stanici, když jsem ho chtěla vidět. Detlef byl jedinej člověk, kterýho jsem měla. Nedokázala jsem si představit život bez něho. A tak jsem zase začala chodit každej den na stanici.

Christianina matka

V tu neděli, kdy jsem spatřila krev v koupelně a prohlédla Christianiny ruce, spadly mi klapky z očí. Byla to těžká rána. Christiana bylatakříkajíc potvrzením mé výchovy, na kterou jsem byla tolik pyšná.Teď jsem viděla, že jsem všechno dělala špatně, a to jenom proto,že jsem

nechtěla opakovat chyby svého otce.

Když například začala Christiana chodit do diskotéky Sound, takjsem tím sice nebyla právě nadšená, ale její kamarádka Kessi a jiní

mladí lidé z Domu středu také chodili do Soundu. Řekla jsem si, nodobře, proč by tam Christiana nemohla také chodit? Všichni byli tímSoundem úplně nadšení. Musela jsem myslet na všechny ty nevinné

zábavy, které mi otec jako děvčeti zakazoval.

Když mi Christiana představila svého přítele Detlefa, se kterýmse seznámila v Soundu, pokračovala jsem v této velkorysé výchově.Detlef na mě udělal velmi dobrý dojem. Uměl se chovat, měl hezké

vystupování a otevřenou povahu. Byl mi sympatický. A zdálo se miúplně normální, že se Christiana ve svém věku poprvé zamilovala.Hlavní věc, říkala jsem si, že je to slušný chlapec. Viděla jsem, žemá Christianu skutečně rád.

Kdyby mi někdo tenkrát řekl, že oba berou heroin, myslela bychsi, že se zbláznil. Protože až na tu zamilovanost do Detlefa jsem naChristiane nic zvláštního nepozorovala. Naopak, zdála se mi klidněj-ší a vyrovnanější, zatímco dřív byla mnohem vzdorovitější. Dokoncei ve škole to vypadalo lépe.

Po vyučování jsme si vždycky telefonovaly a ona mi vyprávěla,co právě dělá. že půjde za kamarádkami ze školy nebo pro Detlefa kjeho dílně. Nic jsem proti tomu nenamítala. Ve všední dny chodilavčas k večeři. A když se někdy opozdila, zavolala mi a za hodinu by-la doma. Někdy pak ještě chodila do Domu středu nebo se scházelas kamarády, aspoň tak mi to říkala.

- 109 -

Začala mi znovu pomáhat v domácnosti, což jsem často oceňo-vala maličkostmi, nějakou deskou nebo markou kapesného navíc.Můj přítel Klaus říkal, že to není správné. Zdálo se mu, že bych mělavíc myslet na sebe. Ze mě Christiana jen využívá. Po pravdě řeče-no, měl asi pravdu. Měla jsem totiž pocit, že se jí musím stále za ně-co omlouvat. Ale tak přesně jsem si to tenkrát ještě neuvědomovala.Můj přítel byl také proti tomu, aby Christiana přespávala u

svýchkamarádek. Nevěřil jí, že tam skutečně spí. Jenomže špehovat ji, tojsem nedokázala. To dělal vždycky můj otec, ačkoli jsem se ničehošpatného nedopustila.

Jednoho dne se mi Christiana svěřila, že spala s Detlefem. „Maminko,“ řekla, „byl ke mně tak milej, to si vůbec nedovedeš představit.“ Teď už jsem věděla, proč chtěla vždycky o víkendu přespávat upřítelkyně.

Ale to se přece muselo jednou stát. Neviděla jsem v tom nicšpatného. Od té doby jsem jí tu a tam dovolovala, aby u Detlefapřespala.

Jak bych jí také mohla zabránit, aby spolu nespali? V televizi i vnovinách psychologové neustále zdůrazňují, že dnešní mládež dřívedospívá a sexuální stránka osobnosti se nemá potlačovat. Já jsemtaké toho názoru.

Christiana měla stálého přítele. Jiné dívky ze sousedství šlydneska s jedním, a zítra s jiným. Proto mě Christianin pevný vztah kDetlefovi uklidňoval.

Ale po pravdě řečeno, někdy jsem si nebyla tak úplně jistá, že jevšechno v pořádku. Nelíbili se mi noví kamarádi Christiany, se kte-rými se seznámila v Soundu. Vyprávěla mi, že někdy zkoušejí všeli-jaké drogy. O heroinu nikdy nemluvila. Ze prý kouří hašiš a polykají

všelijaké prášky. Také mi vyprávěla hroznou věc, že její přítelkyně

Babsi je narkomanka. Ale mluvila o tom s takovým nesouhlasem –

nikdy by mě nenapadlo, že je na tom také tak.

Když jsem se jí zeptala: „Proč se vůbec stýkáš s takovými lidmi?“,řekla: „Ach maminko, mně je jich tak líto. Jsou hrozně rádi, když snima někdo promluví. Potřebují přece pomoc.“ A

Christiana bylavždycky ochotná pomoci. Dneska vím, že tenkrát mluvila o sobě.Jednou večer uprostřed týdne, když přišla až o půl jedenácté

domů, řekla: „Maminko, prosím tě, nezlob se na mě. Byla jsem skamarádama v odvykacím středisku.“ A já se zeptala: „Co to vlastně

je?“ „No, mluvíme tam o všem možném, hlavně se je snažíme pře-svědčit, aby přestali fetovat.“ A pak ještě dodala: „Kdybych já bylanarkomanka.“ Vyděšeně jsem na ni zůstala koukat. Dokud neřekla:

„Ale ne, to já říkám jen tak. Já jsem v pořádku.“ „A Detlef.”„ zeptala

- 110 -

jsem se. To ji pobouřilo: „ U Detlefa to nepřipadá v úvahu. To by bylkonec!“

To bylo v zimě roku 1976. Od té doby jsem měla zlé tušení, alepotlačovala jsem ho. Svého přítele jsem také neposlouchala. Bylochoten se vsadit, že Christiana bere drogy. Ale já si takovou myš-lenku odmítala připustit. Tvrdila jsem, že narkomanie musí mít přecesvé důvody, že je to hlavně vina matky, která selhala. Moje dcera tonedělá, na tom jsem trvala.

Pokusila jsem se držet Christianu trochu víc zkrátka. Jenže když

jsem řekla „Buď doma včas k večeři“, tak stejně nebyla. Byla jsembezmocná. Kde jsem ji v tom městě měla hledat? Nikdy by mě nenapadlo jít na stanici ZOO, i kdybych uvěřila, že je narkomanka. By-la jsem ráda, když o půl deváté zavolala a řekla: „Maminko, hnedpřijdu, neměj starost.“ Prostě jsem na Christianu nestačila.Stávalo se také, že se někdy snažila dodržet mé zákazy. Řeklatřeba svým kamarádům do telefonu skoro pyšně: „Ne, dneska ne-můžu. Zůstanu doma.“ Zdálo se, že jí to vůbec nevadí. To byly ty její

rozpory. Na jedné straně se bouřila proti přísnosti, byla drzá a nenechala si vůbec nic říct. A na druhé straně se zdálo, že to v ní vzbu-zuje respekt, když se jí dá jasně najevo, co se od ní očekává. Jenžeto už bylo na všechno pozdě.

Na konci ledna 1977, jednou v neděli, konečně přišla moje hodi-na pravdy. Bylo to strašné. Chtěla jsem jít do koupelny. Dveře bylyzavřené. To u nás nebylo zvykem. Christiana byla uvnitř a neotvíra-la. V tu chvíli jsem si už byla jistá. A hned jsem si uvědomila, jakjsem si celou dobu něco namlouvala. Jinak bych se tak nedobývalado koupelny, abych se dověděla, co se tam děje.

Začala jsem tlouct na dveře. Ale ona pořád neotvírala. Div žejsem nedostala hysterický záchvat. Nadávala jsem, prosila, jen abyuž otevřela. Konečně dveře povolily a Christiana proběhla kolemmě. V koupelně jsem uviděla černou lžíci a střikance krve na stě-nách. Ty mi to všechno potvrdily. Znala jsem to z novin. Můj příteljenom řekl: „ Už mi konečně věříš?“

Běžela jsem za ní do pokoje. Řekla jsem: „ Christiano, co jsi toudělala?“ Byla jsem úplně zničená. Třásla jsem se na celém těle.Nevěděla jsem, jestli mám brečet nebo řvát. Konečně jsem si s ní

musela promluvit. Srdceryvně brečela a nechtěla se na mě podívat.Zeptala jsem se: „Píchla sis heroin?“

Nedostala jsem odpověď. Násilím jsem jí ohnula ruce a hnedjsem to uviděla. Měla už na obou rukách vpichy. Ale nevypadaly takhrozně. Vůbec ne. Neměla podlitiny, bylo vidět jen dva tři vpichy amezi nimi jeden čerstvý.

- 111 -

A pak se přiznala. Říkala jsem si v duchu: „ To není možný, teďkaumřu.“ Myslím, že bych v tě chvíli skutečně nejradši umřela. Bylajsem tak zoufalá, že jsem vůbec nebyla schopná přemýšlet. Nevědě-la jsem, co mám dělat. Pak jsem řekla: „Co budeme dělat?“ Skuteč-ně jsem se tak Christiany zeptala. Byla jsem úplně bezradná.To byla tedy ta rána, které jsem se chtěla vyhnout. To bylo to, cojsem si stále odmítala připustit. Ale já vlastně nevěděla, jaké

jsousymptomy narkomanie. Až do té chvíle jsem si nikdy nevšimla, že byChristiana byla v nějakém stavu opojení. Většinou byla veselá abezstarostná. Jediné, co mi v těch týdnech připadalo divné, že když

přišla trochu později, hrozně rychle zmizela ve svém pokoji. Myslelajsem si, že má špatné svědomí kvůli tomu zpoždění.Když jsem se trochu uklidnila, začaly jsme přemýšlet, co budemedělat. Pak ještě Christiana dodala, že Detlef je také narkoman. Řek-la, že kdyby měla odvykat, tak jedině s ním. Jinak by se navzájemzase sváděli k heroinu. To mi bylo jasné. Rozhodly jsme se, že obadva u nás hned začnou s odvykáním.

Připadalo mi, že to Christiana myslí naprosto vážně. Také sehned přiznala, že Detlef si vydělává peníze na heroin prostitucí shomosexuály na stanici ZOO. Zhrozila jsem se. že se také ona zestejného důvodu nabízí mužům, o tom vůbec nebyla řeč. Ani jsem jiz toho nepodezřívala. Vždyť přece milovala Detlefa. A ten, jak řekla,měl vždycky dost peněz pro oba.

Christiana mě stále ujišťovala: „Maminko, věř mi, chci se tohozbavit. Vážně.“ Večer jsme se vydaly hledat Detlefa. Tehdy jsempoprvé spatřila ty vyzáblé, politováníhodné postavy, které se pro-cházely po stanici. A Christiana řekla: „ Tak bych nechtěla skončit.Podívej se, jak jsou hnusný!“ Ona proti nim vypadala ještě dostdobře. To mě také trochu uklidnilo.

Detlefa jsme nenašly, a jely jsme proto k jeho otci. Věděl o Detlefově narkomanii, ale netušil, že Christiana s tím také začala. Vyčítalajsem mu: „Proč jste mi nic neřekl?“ Odpověděl, že se styděl.Bylo vidět, že se mu ulevilo. Chtěl mi dát alespoň peníze. Sámsvému synovi nedokázal pomoci. Musela jsem mu připadat jako an-děl spásy. A já se skutečně cítila dost silná, abych to všechno zvlád-la. Neměla jsem ani tušení o tom, co mě čeká.

Druhý den jsem začala shánět pomoc. Nejdřív jsem šla na úřadpro mládež a řekla: „Moje čtrnáctiletá dcera je narkomanka. Co mámdělat?“ Neuměli mi poradit. „Pošlete ji do dětského domova,“ řekli.Odpověděla jsem, že to nepřipadá v úvahu. Christiana by si připadala odstrčená. Mimoto stejně nevěděli o žádném volném místě v do-mově. Museli by ho nejprve hledat, a to by trvalo dost dlouho. Míst

- 112 -

pro těžko vychovatelné děti je prý vždycky nedostatek. Řekla jsem:

„Ale vy mi nerozumíte. Ona není těžko vychovatelná, ona je narkomanka.“ Jen se na mě podívali a pokrčili rameny. Nakonec mi poradili, abych šla s Christianou do psychologické poradny.Když jsem to Christiane navrhla, řekla jen: „Co je to za blbost, tyvůbec nevěděj, o co jde. Co potřebuju, to je terapie.“ Ale v tom námúřady také neměli co nabídnout. Obešla jsem několik poraden pronarkomany, byla jsem na technické univerzitě, u Caritas a nevímkde všude ještě. Já jsem přece nemohla vědět, co si s tím mám po-čít.

Poradci si od odvykání doma moc neslibovali. Bez terapie prý

nemá odvykání skoro žádný smysl. Ale protože je Christiana ještě

tak mladá, mohu prý zkusit, zda se to povede. Stejně neměli na terapii žádné volné místo, snad až ve druhém čtvrtletí. Poradili mi ješ-tě, co jí mám dávat jíst, abych předešla trávicím poruchám.Celé odvykání zvládli vlastně za jediný týden. Oba dva se sku-tečně snažili. Nepokoušeli se nějak si to ulehčit. Vrátila se mi znovunaděje. Po osmi dnech jsem si už byla jistá: Díky bohu, dokázali to.Christiana začala zase brzo chodit do školy a prý se i zapojovala dovýuky.

Ale pak se začala znovu toulat. Vždycky mi sice řekla, kde byla.Podávala přesné a nenapadnutelné zprávy. Když večer v osm zavolala, řekla: „Maminko, jsem v té a té kavárně. Potkala jsem toho atoho. Hned přijdu!“

Teď už jsem věděla, co by se mohlo stát. Kontrolovala jsem jí ru-ce, nezjistila jsem ale žádné nové vpichy. Už jsem jí nedovolovalapřespávat o víkendech u Detlefa. Na druhou stranu jsem ji chtěla dátnajevo, že jí věřím. Proto jsem jí dovolovala zůstávat v sobotu délevenku. Měla

jsem o ni strach, ale zkrátka jsem nevěděla, jak se k ní

mám chovat. Ať jsem si s tím lámala hlavu, jak chtěla.

Měla jsem hroznej strach, abych nebyla znovu závislá na háčku. Jenomže když byl Detlef sjetej a já střízlivá, neměli jsme jeden na druhýho náladu. Byli jsme jako dva cizí lidi. A tak jsem si ten fet, co mi Detlef zase dával, brala. Než jsme si vrazili jehlu do žíly, tak jsme si vždycky říkali, že na tom nesmíme bejt závislý. Ujišťovali jsme se, že můžeme kdykoli zase přestat, a přitom jsme si dávali děsnýho bacha, aby nám zůstal fet taky na druhej den.

A celý to svinstvo začalo zase od začátku. Jenom jsme si to ještě

neuvědomovali, kam jsme to zase spadli, namlouvali jsme si, že to máme všechno pod kontrolou.

- 113 -

Nejdřív se Detlef prodával i za mě. Brzo nám ale jeho peníze nestačily, a tak jsem s tím musela začít taky. Ale hned od začátku jsem měla báječnou kliku na dobrý stálý zákazníky, a tak mi prostituce tentokrát nepřipadala tak odporná.

Hned první den, kdy jsem si musela začít vydělávat sama, mě

Detlef vzal k Jürgenovi. Tenhle Jürgen byl poměrně známej berlínskej obchodník. Měl děsně peněz a obědval se senátorama. Bylo mu už sice přes třicet, ale vypadal docela mladě. Mluvil slengem mladejch lidí a rozuměl taky jejich problémům. Určitě to nebyl jeden z těch nechutnejch manažerů, který si nahrabali.

Šla jsem teda poprvé k Jürgenovi do bytu. Sedělo tam asi deset mladejch lidí okolo obrovskýho stolu. Na stole stály stříbrný svícny s hořícíma svíčkama a láhve drahýho vína. Všichni se mezi sebou nenucené bavili. Hned jsem si všimla, že ty holky i kluci u stolu maj něco v hlavě. Hlavní slovo měl Jürgen. A tomu to skutečně myslelo. Taky mi imponoval jeho senzační byt, kterej musel stát příšerný prachy. A přitom se choval úplně normálně, vůbec se nevytahoval a byl příjemnej.

On i ostatní se k nám hned měli jako starý přátelé, i když mezi nima nebyl ani jeden herák. Po nějaký chvíli, co jsme si jen tak povídali, se jeden pár zeptal, jestli by se mohli vysprchovat. Jürgen řek:

„No jasně, na co jsou tu ty sprchy.“

Sprchy byly přímo v obýváku. Ty dva šli dovnitř a po nich ještě

několik jinejch lidí. A pak vyšli ven nahý a ptali se po ručnících. Říkala jsem si, že je to cool společnost, ve který se musej mít všichni rádi. A bylo mi senzačně, protože jsem si představovala, jak budeme mít s Detlefem jednou taky takovej bezvadnej byt a budeme si tam zvát přátele.

Pár lidí už chodilo jen tak nebo s ručníkem kolem pasu a začali se spolu mazlit. Jeden pár šel do ložnice, ve který stála obrovská

postel, taková, co se dá všelijak nastavovat. Mezi ložnicí a pokojem byl jen širokej průchod, takže tam bylo vidět. Ty dva se nahý objímali a pak ještě s jinejma vlezli na postel. Milovali se kluci s holkama i kluk s klukem. Některý to dělali rovnou na stole.

Bylo mi jasný, že tady jde o opravdový orgie. Detlefa a mě do toho chtěli taky zatáhnout. Ale já jsem to nedokázala. Nechtěla jsem to dělat s někým jiným. Ne že by se mi hnusilo, co se kolem děje. Dokonce mě trochu vzrušovalo, jak nenucené se všichni chovaj. Ale právě proto jsem chtěla bejt s Detlefem sama.

Šli jsme do vedlejší místnosti. Mazlili jsme se a pak jsme se svlíkli. Najednou vedle nás seděl Jürgen a díval se na nás. Ani mi to moc nevadilo, protože v tomhle bytě bylo všechno tak samozřejmý a pro-114 - tože jsem si uvědomovala, že za něco přece musíme od Jürgena dostat

peníze. Jen jsem doufala, že nás teď nechá na pokoji. Jürgen se na nás díval. Zatímco jsem se milovala s Detlefem, vyhonil si ho. Když jsme odcházeli, protože jsem už musela domů, strčil Detlefovi jen tak mimochodem do ruky stomarkovku. Z Jürgena se stal náš stálej zákazník. Byl bisexuální. Většinou jsme k němu chodili společně. Já ho obstarávala nahoře a Detlef dole. Vždycky jsme za to dostali sto marek. Někdy k němu šel jen jeden z nás. Za šedesát. Jasně, Jürgen byl taky zákazník, ale nebyl tak nepříjemnej jako ostatní. A byl jedinej ze všech chlapů, ke kterýmu jsem cejtila něco skoro jako přátelství. V každým případě jsem si ho vážila. Ráda jsem se s ním bavila, protože mu to myslelo a všemu rozuměl. Uměl se v tyhle společnosti otáčet.

Hlavně jsem ho obdivovala, jak uměl zacházet s penězma. To mě

na něm zajímalo snad nejvíc. Když třeba vyprávěl, jak uložil peníze a vydělal na tom. Přitom byl úžasně velkorysej. Ostatní, který se účastnili orgií, nedostávali pokaždý zaplaceno. Ale byla jsem taky při tom, když si mu jeden kluk řek o pár tisíc marek na mini cooper. Jürgen se moc nevyptával, napsal mu šek a řek: „Tady máš svůj mini cooper.“ Jürgen byl jedinej zákazník, ke kterýmu jsem chodila, i když

jsem od něho nic nechtěla a on ode mě. Někdy jsem u něho koukala na televizi a svět se mi zdál docela oukej.

Detlef a já jsme zase úplně zapadli mezi heráky. Ty normalní diskotéky nás už nezajímaly. Když jsem nebyla na stanici ZOO, courala jsem se na stanici podzemky

Kurfürstendamm. Na docela malým nástupišti bylo často až sto heráků. Prodával se tam fet. Chodili tam i zákazníci, který se specializovali na feťáky. Především se ale všichni na stanici Kurfürstendamm scházeli.

Chodila jsem od jednoho hloučku ke druhýmu a s každým dala trochu řeč. Jak jsem se tak mezi nima courala, připadala jsem si docela bezvadně. Procházela jsem se po tom nástupišti pod Kurfürstendammem jako nějaká hvězda mezi ostatníma hvězdárna. Koukala jsem se na báby s těma jejich rancema igelitovejch tašek, jak se vracej od Wertheima nebo Bilky, který na nás pohoršené a taky s hrůzou civěly, a říkala jsem si: „Kde jsou tyhle chudinky proti nám, herákům.“ Jasně, vedli jsme tvrdej život, mohli jsme každej den umřít a taky jsme umírali. Ale jinak jsme to ani nechtěli. Mně se to tak v každým případě líbilo. Myslela jsem na peníze, který jsem vydělávala. Sto marek jsem denně potřebovala na fet. S trochou peněz na jídlo to dělalo čtyři tisíce za měsíc, který jsem musela vydělat. Říkala jsem si: „Na čtyři tisíce čistýho si přijde tak jedině

ňákej ředitel podniku.“ A já ty čtyři tisíce vydělávala ve čtrnácti.

- 115 -

Prostituce byla skutečně odporný zaměstnání. Ale když jsem byla sjetá, tak mi to ani moc nevadilo. A v podstatě jsem z těch chlapů

jen pumpovala prachy. Moje práce neměla vůbec žádnej vztah k tomu, co oni museli dát mně. Pořád ještě jsem si diktovala podmínky. Byly mezi náma ještě větší hvězdy než já. Byli takoví, který vyprávěli, že potřebujou čtyři gramy háčka na den. Tenkrát je to stálo pět set až osm set marek denně. A skoro vždycky se jim podařilo dát ty prachy dohromady. Takže ty vydělávali víc než generální ředitel. A poldové je při tom nikdy nechytli. Byly to hvězdy, ke kterejm jsem mohla na stanici Kurfürstendamm kdykoli přijít a pokecat s nima. To byly teda mý pocity a myšlenky v tý době, únoru, březnu 1977, když jsem byla dobře sjetá. Fyzicky jsem na tom sice nebyla právě

nejlíp, ale nepřipadala jsem si ještě tak úplně vyřízená. Dokázala jsem ještě sama sobě něco namluvit. Dokonale jsem se vžila do svý

herácký role. Připadala jsem si děsně cool. Ničeho jsem se nebála. Dokud jsem nebrala

háčko, měla jsem ze všeho strach. Z otce, z přítele mý matky, taky z tý pitomý školy a z učitelů, z domovníků, z dopravních policistů, kontrolorů v podzemce. Teď jsem si připadala nedotknutelná. Ani z civilistů jsem neměla strach, když jsem je zahlídla courat se po stanici. Z každý razie jsem vždycky s ledovým klidem vyklouzla.

Stýkala jsem se v tý době taky s herákama, o kterejch jsem byla přesvědčená, že uměj s fetem cool zacházet. Jako třeba Atze nebo Lufo. Atze byl můj první přítel. Jedinej kluk, se kterým jsem před Detlefem chodila, do kterýho jsem byla doopravdy zblázněná. Lufo, tak jako Atze a Detlef, patřil v roce 1976 k naší hašišový partě v Soundu. Atze a Lufo přešli krátce přede mnou na háčko. Bydleli teďka v jednom senzačním bytě s francouzskou postelí, sedací soupravou a kobercem. Lufo měl dokonce opravdový zaměstnání jako pomocnej dělník u Schwarzkopfa. Oba říkali, že ještě nebyli fyzicky závislý na háčku a že někdy můžou bejt klidně měsíc dva bez šlehnutí. Věřila jsem jim to, i když vždycky, když jsem je potkala, tak byli sjetý.

Atze a Lufo mi byli příkladem. Už nikdy jsem nechtěla dojít tak daleko jako před mým odvykáním. A věřila jsem, že bych si mohla taky s Detlefem pořídit takovej byt s francouzskou postelí a sedací

soupravou a kobercema, když budeme s fetem zacházet tak cool jako Atze a Lufo. Ty dva taky nebyli tak agresivní jako jiný heráci. A Atze měl bezvadnou přítelkyni, Simonu, která si vůbec nepíchala. Připadalo mi

- 116 -

báječný, že si přesto rozuměj. Ráda jsem k nim chodila a někdy jsem přespala u Lufa na gauči, když jsem se pohádala s Detlefem. Když jsem jednou večer přišla domů a šla si ještě sednout k matce do pokoje, protože jsem byla na docela příjemným tripu, podala mi beze slova noviny. Tušila jsem už, co přijde. Často mi takhle mlčky dávala přečíst noviny, když tam byly zprávy o mrtvejch narkomanech. Šlo mi to na nervy. Nechtěla jsem to číst. Vzala jsem si je od ní, i když mě to štvalo. Četla jsem: „Sklářský

učeň Andreas W. (17 let) se chtěl zbavit své závislosti na drogách. Jeho šestnáctiletá přítelkyně, studentka zdravotnické školy, mu chtěla pomoci: marně. V bytě ve čtvrti Tiergarten, který zařídil pro mladou dvojici za několik tisíc marek otec chlapce, si Andreas W. píchl

,zlatou ránu’.“

Koukala jsem se na ty řádky úplně nechápavě, nemohla jsem tomu uvěřit. Ale zapadalo to do sebe úplně přesně: byt, sklář, přítelkyně, Andreas W., Andreas Wiczorek, kterýmu jsme říkali Atze. Do prdele, to bylo to první, co jsem si v duchu řekla. V krku mi vyschlo a začalo mi bejt špatně. To snad není pravda, že by si Atze dal zlatou ránu, říkala jsem si. Zrovna Atze, kterej byl vždycky tak cool a tvrdil, že on na tom nikdy nebude závislej. Snažila jsem se, aby si matka nevšimla, jak mě ta zpráva v novinách sebrala. Vůbec netušila, že už zase jedu v háčku. Vzala jsem noviny a šla do svýho pokoje.

Pár dní jsem Atzeho neviděla. A teď jsem četla v novinách, co se s ním v poslední době dělo. Už minulej tejden si píchnul moc silnou dávku a skončil v nemocnici. Jeho přítelkyně Simona si prořízla tepny. Oba je zachránili. Den před svou smrtí šel Atze na policii a prásknul tam všechny dýlery, který znal, taky dvě holky, kterejm se říkalo dvojčata a který měly vždycky nejčistší fet. Pak ještě napsal dopis na rozloučenou, v novinách ho otiskli: „Skončím teď svůj život, protože herák jako já způsobuje svým příbuzným a přátelům jen neštěstí, starosti, hořkost a zoufalství. Neničí jen sám sebe, ale taky všechny okolo. Děkuji svým milým rodičům a své malé babičce. Fyzicky už neexistuju. Herák, to je to nejhorší, čím se člověk může stát. Ale kdo žene lidi, kteří přicházejí na svět mladí a plní chuti do života, do neštěstí? Tento dopis chce být varováním pro všechny, kteří budou někdy stát před rozhodnutím: Co kdybych to taky vyzkoušel? Hlupáci, podívejte se na mě. Teď už budeš mít po starostech, Simono, měj se dobře.“

Ležela jsem ve svý posteli a myslela si: Tak to byl tv ůj první kluk, kterýho jsi měla ráda. A teď je v rakvi. Nemohla jsem ani bre čet. Jako by ve mn ě všechno vyschlo.

- 117 -

Příští den na Kudammu Atzeho nikdo neoplak ával. Heráci nebrečej. Některý na něho byli dokonce pěkně naštvaný, protože spoustě

lidí dlužil prachy a protože prásknul dobrý dýlery, který měli vždycky čistej fet. Teď je zašili.

Nejšílenější na tom všem bylo, že jeho přítelkyně Simona, která

si v životě nevzala háčko a vždycky se snažila Atzeho přemluvit, aby toho nechal, si tejden po jeho smrti začala píchat. Po několika tejdnech se vykašlala na svý povolání zdravotní sestry a začala s prostitucí. Lufo zemřel přesně za rok, v lednu 1978, na předávkování háčkem. S Atzeho smrtí jsem ztratila svou krásnou představu o herácký

hvězdě, která umí zacházet s háčkem. V naší partě, ke který Atze taky patřil, se najednou objevil strach a nejistota. Když jsme si dřív společně píchali a půjčovali si stříkačku, chtěl bejt každej první na řadě. Teď radši jeden dával přednost druhýmu. Nikdo nemluvil o tom, že má strach, ale všichni byli hrůzou bez sebe, že by moh bejt fet moc čistej nebo smíchanej se strychninem nebo jiným jedem. Protože pak by člověk nemusel umřít jen na předávkování, ale taky na moc čistej nebo naopak špinavěj fet.

Bylo to zkrátka zase všechno v prdeli. Bylo to skutečně tak, jak to napsal Atze v dopise na rozloučenou. Já už jsem svou matku taky úplně vyřídila. Zase jsem chodila domů, kdy mě napadlo. A matka na mě čekala. Když už jsem byla konečně v posteli, musela spolknout nejdřív pár tablet vália, aby se jí vůbec podařilo usnout. Myslím, že to všechno vydržela jen díky tomu váliu.

Byla jsem čím dál víc přesvědčená, že to se mnou skončí jako s Atzem. Hledala jsem alespoň nějakou naději, který bych se mohla chytit. Dokonce i ve škole. Byl tam jeden učitel, kterýho jsem měla docela ráda, pan Mücke. Přehrávali jsme si s ním situace, do kterejch se dostávaj mladý lidi. Například když se člověk uchází o místo a jde se představit šéfovi. Jeden hrál šéfa a ostatní zájemce o zaměstnání. Já si v tyhle hře nikdy nenechala od šéfa nic líbit. Vždycky jsem se tak prosadila, že kluk, co hrál šéfa, byl přede mnou úplně

maličkej. Věřila jsem, že se v životě taky takhle lehko prosadím. S panem Mückem jsme taky chodili do poradny pro volbu povolání. Nejdřív jsme se byli podívat na přehlídku Spojenců. Kluky to zajímalo, mohli se zbláznit z tanků a vůbec celý tý techniky. Mně to šlo na nervy, všechno to dělalo děsnej randál a bylo to určený k ničení lidí.

V poradně se mi to hrozně líbilo. Přečetla jsem si všechno, co tam měli o povolání ošetřovatele zvířat. Hned druhej den odpoledne

- 118 -

jsem tam šla ještě jednou s Detlefem a nechala si od všeho, co tam měli o tomhle povolání, udělat fotokopie. Detlef si taky našel některý

zaměstnání, který ho zajímaly. Tak jako já hledal něco se zvířatama a zemědělstvím. Tak nás to chytlo, až jsme skoro zapomněli, že si musíme ještě vydělat prachy na příští šlehnutí. Když jsme pak stáli na stanici a čekali na zákazníky, fotokopie z poradny v tašce, připadalo mi to zase všechno úplně neskutečný. Když budu takhle pokračovat, neudělám ve škole ani závěrečný zkoušky, říkala jsem si. Druhej den ráno jsem si po cestě do školy na stanici Moritzplatz koupila Playboy. Brala jsem ho vždycky pro Detlefa, měl ho rád a já

si ho taky přečetla. Nevím vlastně, proč nás zajímal právě Playboy. Ani dneska to nechápu. Ale tenkrát Playboy, to byl pro nás čistej svět. Čistej sex. Krásný dívky, který neměly vůbec žádný problémy, žádný teplouše, žádný zákazníky. Mužský kouřili lulku, řídili sporťáky a

měli dost peněz. A ty dívky s nima spaly, jen když na to měly chuť. Detlef jednou řek, že je to všechno stejně podvod, ale přesto chtěl vždycky příští číslo.

Já si toho rána přečetla v podzemce jednu povídku. Obsah jsem moc přesně nevnímala, protože jsem byla sjetá po ranním šlehnutí. Ale nálada tý povídky se mi líbila. Odehrávalo se to někde daleko pod modrou oblohou a žhavým sluncem a tak. Když jsem došla na místo, kde krásná divka netrpělivě čeká na svýho milýho, až se vrátí

z práce domů, doslova jsem se rozbrečela. Až na stanici Wutzkyallee jsem nemohla přestat. Ve škole jsem celou dobu snila o tom, jak jsem s Detlefem n ěkde hodně daleko. Když jsem ho odpoledne potkala na stanici, vyprávěla jsem mu to. Řek, že má v Kanadě strejdu a tetu. Bydlej u obrovskýho jezera a okolo jsou jen iesy a pole, přej by nás k sobě určitě vzali. Řek, že by ale bylo lepší, kdybych nejdřív dokončila školu. On by jel napřed, aby si našel místo, to by nebyl žádnej problém, a až bych za ním přijela, už by měl pro nás koupenej srub, nebo aspoň pronajatej. Řekla jsem, že chci v každým případě dokončit školu. Teď jsem mnohem líp vycházela s učitelama. Přestanu votravovat s těma svejma blbejma poznámkama při vyučování a budu se snažit při hodině soustředit, abych dostala dobrý závěrečný vysvědčení. Detlef odešel se zákazníkem a já ještě čekala. Najednou se za mnou objevili dva chlapi a zeptali se: „Copak tady děláš?“ Hned mi to bylo jasný, tajný. Neměla jsem z nich strach, zatím mě vždycky nechali na pokoji. Chodila jsem se prodávat na stanici už několik měsíců tak jako ostatní holky v mým věku. Denně docházelo ke kontrolám. Ale šli hlavně po kanacích, který si vozili z východního Berlína flašku kořalky nebo krabici cigaret. Pořádali na ně vyložený hony.

- 119 -

Řekla jsem jim docela cool: „Čekám na svýho přítele.“

Jeden z nich se zeptal: „Prodáváš se?“

Já řekla: „Ne, jak jste na to přišel? Copak na to vypadám?“

Zeptali se, kolik je mi let, a já řekla: čtrnáct. Chtěli vidět můj průkaz, i když ten se dostává až v šestnácti. Tak jsem jim to hned vysvětlila. Ten, co měl hlavní slovo, pak řek: „Dej mi tu igelitku.“ Nejdřív vytáhnul lžíci a zeptal se, na co ji mám. Řekla jsem: „Jím s ní jogurt.“

Ale pak vytáhnul ještě toaletní papír, ve kterým jsem měla zabalený nádobíčko, a musela jsem jít s nima. Odvedli mě na revír u ZOO. Neměla jsem strach. Věděla jsem, že čtrnáctiletou nemůžou strčit za mříže. Jen jsem na ty tajný měla děsnej vztek. Strčili mě do cely hned vedle psacího stolu jejich šéfa. Chovala jsem se tak suverénně, že jsem se ani nepokusila nějak zbavit háčka, zastrčenýho v malý kapse džin. Prostě jsem nedokázala jen tak zahodit fet. Pak přišla nějaká policistka. Musela jsem se celá svlíknout, taky košilku a kalhotky, a pak mi všude koukala, až konečně

našla to háčko v džínách.

Jeden polda to psal děsně podrobně na papír. Jednu kopii protokolu zařadili do tlustejch akt. Od tý chvíle jsem byla registrovaná

narkomanka, žádnej černej pasažér. Ty poldové byli ale docela milý. Jen vedli takový ty kecy: „Člověče, děvče, co to děláš? Je ti teprve čtrnáct, tak mladá, hezká, a už skoro mrtvá.“

Musela jsem jim dát telefon na matku do práce a jeden jí šel zavolat. Matka přišla o půl šestý, po práci, úplně vynervovaná. Vedla s poldama zase takový ty zbytečný kecy. Řekla: „To víte, ty dnešní děti. Já už vůbec nevím, co si s ní mám počít. Vůbec mě neposlouchá.“

To bylo bezvadný, tak já přej nechci poslouchat. Matka vůbec neměla ponětí, co to je sjíždět háčko. Samozřejmě jsem chtěla poslouchat. Ale jak, to mi neporadila. Venku se mě začala vyptávat, kde jsem byla. Řekla jsem: „Na stanici.“

Ona: „Zakázala jsem ti tam chodit.“

Já: „Čekala jsem na Detlefa, to snad můžu.“

Řekla, že se nemám s tím „nezaměstnaným, asociálním flákačem“ scházet. A pak se ještě zeptala: „Snad se tam nechodíš

prodávat?“

Křikla jsem na ni: „Zbláznila ses? Co je to za blbost. Jak si to vůbec představuješ, nechceš mi říct? Copak si myslíš, že jsem děvka nebo co?“

- 120 -

Ztichla. Ale já jsem se začala bát, že mě teď nebude pouštět ven. A taky mi trochu nahánělo hrůzu, že je ke mně taková studená. Teď

se na mě vykašle, už mi nebude pomáhat, bála jsem se. Ale pak jsem si řekla: Copak ti vlastně může pomoct s těma svejma kecama jako „Nechoď na stanici“, „Nescházej se s tím flákačem Detlefem“?

Musela jsem jít s matkou domů a neměla jsem fet na příští den. Ráno mě matka vytáhla z postele. Podívala se mi do obličeje: „Co to máš za oči, dítě? Úplně bez výrazu. Vidím v nich jen zoufalství a strach.“

Když matka odešla do práce, podívala jsem se do zrcadla. Poprvé jsem viděla svý oči při absťáku. Byly to jenom zorničky. Úplně

černý a prázdný. Skutečně docela bez výrazu. Začalo mi bejt horko. Umyla jsem si obličej. Rozklepala jsem se zimou a ponořila se do horký vany. Neodvážila jsem se z ní vylízt, venku bylo moc zima. Připouštěla jsem si pořád horkou vodu. Musela jsem to nějak vydržet do oběda. Protože dopoledne bych nenašla na stanici ani zákazníka, ani někoho, kdo by se nade mnou slitoval a dal mi trochu fetu. Dopoledne nikdo nic neměl. I tak bylo strašně těžký najít někoho, kdo by byl ochotnej přenechat mi trochu háčka. I Bernd s Axelem si šetřili každou čtvrtku pro sebe, protože už nešli u teploušů tak na odbyt, jak by potřebovali. Dokonce i Detlef byl teď děsně lakoměj. A ty ostatní by radši hodili fet do kanálu, než by člověku něco nechali. Když byl absťák čím dál horší, přinutila jsem se vylízt z vany a začala jsem po bytě hledat peníze. Obývák už byl zase zamčenej. To dělal Klaus, protože tvrdil, že mu ničím desky. Ale já si uměla otevřít zámek háčkem. V obýváku jsem nenašla ani groš. Pak jsem si vzpomněla na plechovku od piva v kuchyni na skříni. Matka si tam střádala pětimarkovky.

Držela jsem těžkou plechovku v ruce, třásla se, protože jsem měla absťák, a taky trochu proto, že jsem se chystala okrást matku. To jsem vážně ještě nikdy neudělala. Připadalo mi to hrozný. V tom jsem ještě byla daleko za ostatníma herákama. Například Bernd odnosil z bytu svejch rodičů postupně úplně všechno. Televizor, kávovar, elektrickej kráječ chleba, prostě všechno, co moh vyměnit za prachy na fet. To já jsem střelila jenom svůj jedinej šperk a skoro všechny svý desky.

Teď jsem teda vysypávala pětimarkovky z plechovky svý matky. Čtvrtka v tý době zrovna klesla ze čtyřiceti na pětatřicet marek. Potřebovala jsem teda sedm pětimarkovek. Počítala jsem: protože od zákazníků většinou dostávám čtyřicet, zbyde mi vždycky pět marek. Takže můžu klidně každej den vrátit do plechovky jednu pětimarkov-121 - ku. Už za tejden bych měla dluh vrácenej, toho by si snad matka nevšimla. A tak jsem jela s těma sedmi pětimarkovkama na flek, kterej bejval ráno u menzy technický univerzity, obstarala si fet a už při pořádným absťáku si na záchodě konečně šlehla. Matka mi teď každej den kontrolovala ruce, jestli tam nemám čerstvý vpichy. Píchala jsem se do ruky, pořád do stejnýho místa. Měla jsem tam už strup. Matce jsem nakecala, že je to poranění, který se mi špatně hojí. Jednou si přece jen všimla, že tam mám čerstvej vpich. Řekla jsem: „No jo, jasně. Jenom dneska. Dělám to jenom někdy, to vůbec neškodí.“

Děsně mě seřezala. Nebránila jsem se. Vlastně mi to ani nevadilo. Stejně se mnou jednala, jako by se mě štítila, a při každý příležitosti se mě snažila ponížit. Podvědomě to dělala dobře.

Protože teprve když si feťák uvědomí, v jakým hnusu žije, vyburcuje ho to, aby se pokusil něco udělat. Pak buď spáchá sebevraždu, nebo se chopí slabý naděje, že si odvykne. Jenomže tehdy jsem do toho neviděla tak jako teď. Matka si dělala jiný naděje. Od začátku jarních prázdnin jsem měla jet na čtyři neděle k babičce ke svejm bratrancům a sestřenicím na vesnici do Hesenska. Měla jsem tam možná zůstat i dýl. Ani jsem nevěděla, jestli mám mít radost, nebo naopak strach, že opustím Detlefa a budu muset zase odvykat. Nechala jsem je, aby se mnou dělali, co chtěj. Jen jsem si prosadila, aby u mě moh Detlef poslední noc spát. Tu poslední noc v Berlíně jsem přece jen začala trochu doufat. Když jsme se s Detlefem pomilovali, řekla jsem mu: „Měli bysme to zas udělat společně. Chtěla bych si v příštích čtyřech tejdnech skutečně odvyknout. Už nikdy nebudu mít takovou příležitost. A chtěla bych, abys toho taky nechal. Až se vrátím, budeme oba čistý a začneme novej život.“

Detlef řek, že jo, že si odvykne. Přej už mi to chtěl taky říct. Má

možnost dostat valeron. Taky si zatím sežene práci a hned zejtra nebo pozejtří se přestane prodávat.

Příští ráno jsem si ještě píchla pořádnou ránu, než jsem vystartovala do novýho života u babičky. Když jsem přijela, absťák se ještě nedostavil. Ale připadala jsem si v tý idyle selský kuchyně jako vetřelec. Všechno mi šlo na nervy. Rozčilovalo mě, že mi chtěl lízt na klín malej bratranec, se kterým jsem si hrála už jako s malým miminem. Rozčiloval mě starej padací záchod, kterej mi ještě minule připadal romantickej.

- 122 -

Příští ráno se už začal hlásit absťák. Odvlekla jsem se z domu do lesa. Rozčilovalo mě pípání ptáků a vyděsila mě kachna. Vylezla jsem na posed. Nemohla jsem už ani kouřit. Chtěla jsem tam nahoře umřít. Nějak se mi podařilo se dovlíct zpátky domů a šla jsem si lehnout. Babičce jsem řekla, že mám asi chřipku. Měla o mě starost, ale můj žalostnej stav ji moc neznepokojoval.

Nad postelí mi visel plakát. Byla na něm kostra ruky se stříkačkou. Pod tím bylo napsáno: „To je konec. Začíná to zvědavostí.“

Moje sestřenice tvrdila, že ten plakát jednou dostala ve škole. Neměla jsem ani tušení, že matka babičce řekla o mý narkomanii. Zírala jsem na tu stříkačku. Jen na stříkačku, písmena a kostru jsem vůbec nevnímala. Představovala jsem si, jak je v ní čtvrtka čistýho fetu. Stříkačka se ke mně přibližovala. Celý hodiny jsem zírala na ten blbej plakát a skoro jsem se z toho zbláznila. Sestřenice chodila často do mýho pokoje a dělala, že nevidí, co se mnou je. Přehrávala mi nějaký kazety a myslela si, že mě tím zabaví. Teprve pozdějc jsem si uvědomila, jak dojemně se o mě všichni u babičky starali.

První den odvykání se táhnul nekonečně dlouho. Když jsem začala usínat, zdálo se mi o jednom herákovi, kterej skutečně v Berlíně

existoval. Už byl tak voddělanej, že měl všude na těle otevřený rány. Hnil zaživa. Nohy měl skoro odumřelý a úplně černý. Sotva chodil. Smrděl tak, že se k němu vůbec nedalo přiblížit. Když mu někdo řek, že by měl jít do nemocnice, tak se jen ušklíbnul jako smrtka. Ten už

jenom čekal na smrt. Když jsem nezírala na stříkačku na plakátě

nebo napůl neomdlívala bolestí, myslela jsem na něj. Všechno bylo jako minule: pocení, smrad, zvracení.

Příští den jsem to už nemohla vydržet. Dovlekla jsem se k telefonní budce ve vesnici a zavolala matce. Brečela jsem jí do telefonu a prosila, abych se směla vrátit do Berlína.

Moji matku to vůbec nevzrušilo. Řekla: „Ale, ono je ti zase špatně? A já myslela, že si

pícháš jen občas. Tak to přece nemůže bejt tak hrozný.“

Nakonec jsem ji aspoň uprosila, aby mi poslala expres prášky na spaní. Věděla jsem, že v nejbližším městě je feťáckej plac. Všimla jsem si toho už při svý minulý návštěvě. Ale neměla jsem sílu dojít až tam. Stejně jsem tam nikoho neznala. Feťák odjinud je vždycky úplně bezradnej.

Absťák trval naštěstí zase jen čtyři dny. Když bylo konečně po všem, cejtila jsem se jenom úplně prázdná a vypumpovaná. Už jsem ani neměla radost, že jsem se zbavila fetu ve svým těle. Berlín se mi

- 123 -

zase hnusil, ale tady v tý vesnici jsem se taky necejtila doma. Připadala jsem si, že nikam nepatřím, a nechtěla jsem myslet na to, co bude.

Sjíždět jsem se už mohla jenom práškama na spaní, který mi matka samozřejmě poslala pozdě, a jablečným vínem, v babiččiným sklepě ho byly dostatečný zásoby. Šíleně jsem se tam rozežrala. Začínala jsem ráno čtyřma nebo pěti chlebama a odpoledne jsem snědla dvanáct až patnáct knackebrotů s marmeládou. V noci jsem chodila na lup do polic plnejch zavařenejch švestek, broskví a jahod. A navrch jsem si ještě dala šlehačku. Dřív než ve dvě nebo ve tři jsem stejně neusnula.

Brzo jsem přibrala deset kilo. Všichni příbuzný jásali nad mým břichem, který se nevešlo do kalhot, a zadek jsem měla taky čím dál širší. Jen ruce a nohy mi zůstaly tenký jako dřív. Bylo mi všechno jedno. Měla jsem pořád hlad. Brzy jsem se nedostala do svejch úzkejch džin. Sestřenice mi dala dvoje plandavý kostkovaný kalhoty, jaký jsem v Berlíně nosila naposled někdy v jedenácti. Vůbec mi to nevadilo. Skamarádila jsem se znovu s dětma na vesnici. Ale nebrala jsem to všechno vážně. Byl to jenom takovej vejlet, trip, docela pěknej film, kterej měl brzo skončit.

Nemluvila jsem s ostatníma o drogách a taky jsem na ně nemyslela. Nechtěla jsem si ten hezkej film zkazit. Jen krátce po absťáku jsem napsala dopis Detlefovi a strčila do něho dvacet marek, aby mi za ně poslal háčko. Přitom jsme se ale domluvili, že on bude taky odvykat. Stejně jsem ten dopis potom neposlala, věděla jsem, že by mi nic neposlal a fet za těch dvacet marek by si píchnul sám.

Byla jsem se se svou sestřenicí podívat na všelijaký hrady a zámky v okolí a zase jsem jezdila skoro každej den na koni. Chodili jsme s ostatníma dětma do lomu, kterej kdysi patřil dědečkovi. Ještě

než se uchlastal k smrti, stačil lom propít. Matka za sebou taky neměla lehký dětství. Babička nám vyprávěla, že někde v tom lomu musej bejt železný

dveře, za kterejma jsou uložený dokumenty celý rodiny. Skoro každej večer jsme ty dveře hledali. Někdy zapomněli dělníci vytáhnout klíče z bagru. Vlezli jsme do kabiny a projížděli se po lomu. Začala jsem si zase se svou sestřenicí, která byla stejně stará jako já, docela dobře rozumět. Vyprávěla jsem jí o svý lásce k Detlefovi, jako by to byl docela obyčejnej milostnej románek. Taky jsem jí řekla, že jsem už s Detlefem spala, a jí to připadalo normální.

- 124 -

Sestřenice mi zase vyprávěla, jak u nich v létě kempoval jeden kluk z Düsseldorfu, kterej se jí docela líbil. Ale pak se s ní chtěl vyspat a ona se bránila. Ptala se mě, jestli to od ní bylo hloupý. Řekla jsem jí, že ne, že udělala naprosto správně, když ho odmítla. Musí počkat na toho, se kterým bude chtít opravdu chodit. Sestřenice a taky její kamarádi za mnou chodili se svejma milostnejma problémama. Byla jsem úplná teta Miluše. Radila jsem jim, jak se to s klukem dělá a že se toho nemusej bát. Jejich problémy mi připadaly směšný. Ale ráda jsem je poslouchala a vždycky jsem měla po ruce nějakou radu. Když šlo o cizí problémy, to jsem byla suverén. Jen ty

svý jsem si neuměla vyřešit. Jednou večer zavolal Detlef. Měla jsem šílenou radost. Řek mi, že je právě u jednoho zákazníka, od kterýho může volat. Děsně

dlouho jsme si povídali, ten chlap byl zřejmě pracháč. Vyprávěla jsem Detlefovi o svým hrozným odvykání. že jsem se z toho tentokrát skoro zbláznila. On přej ještě neodvykal. To bylo v prdeli. Řekla jsem mu, že se na něho těším. A zeptala jsem se, jestli mi někdy napíše, jak sliboval. Detlef řek, že na to nemá náladu. Ale že mi zase někdy zavolá, když to půjde. Po tom telefonním rozhovoru jsem si uvědomila, jak moc Detlefa potřebuju. Patřili jsme k sobě, bylo mi fuk, jakej hnus dělá. Večer v posteli jsem vždycky několik minut myslela na Detlefa. Bylo to jako modlitbička. A počítala jsem dny, kdy budeme zase spolu. Dostávala jsem od babičky pravidelně kapesný. Tvrdě jsem šetřila. Vlastně jsem ani nevěděla proč. Nikdy dřív jsem nespořila. Až

když jsem měla čtyřicet marek, bylo mi to jasný. Celá pyšná na tu uspořenou sumu jsem si peníze schovala. Čtyřicítka bylo moje magický číslo. Čtyřicet marek stálo obvykle jedno šlehnutí. Čtyřicet marek jsem proto chtěla od svejch zákazníků. Když mi to konečně všechno došlo, řekla jsem si: „To snad není

možný, už tady zase šetříš na první ránu.“ Šla jsem a koupila si za dvacet marek tričko, jen abych se zbavila toho prokletýho čísla čtyřicet. Vždyť jsem přijela proto, abych na háčko zapomněla. Když se blížil konec čtvrtýho tejdne, zavolala mi matka a zeptala se, jestli tam nechci zůstat dýl. Řekla jsem bez rozmejšlení ne. Možná kdyby se mě zeptala, jestli tam nechci zůstat napořád, tak bych o tom začala přemejšlet. Ale takhle to byl od začátku jenom trip, kterej začal sice hrozně, ale pak byl moc hezkej. Už jsem byla připravená

na to, že je u konce. Chtěla jsem zpátky za Detlefem, nemohla jsem bez něho bejt.

V den odjezdu jsem se zase převlíkla. Zbytečně mě babička a sestřenice přemlouvaly, abych si nechala kostkovaný kalhoty, který

- 125 -

mi už v tý době byly akorát. Nacpala jsem se do svejch úzkejch džin. Švy praskaly a zip zaboha nešel zavřít. Natáhla jsem si svůj dlouhej pánskej kabát a kozačky s vysokejma podpatkama. Už jsem byla zase za heračku, ještě dřív, než jsem odjela. S rozepnutejma kalhotama jsem se vracela do Berlína. Hned příští odpoledne jsem šla na stanici ZOO. Detlef a Bernd tam stáli. Třetí z naší party, Axel, chyběl. Myslela jsem, že je právě

pryč s nějakým zákazníkem.

Shledání s klukama bylo bouřlivý. Viděla jsem, že maj skutečně

radost z mýho návratu. Hlavně samozřejmě Detlef. Řekla jsem mu:

„Tak co, už sis odvyk, už máš dobrý zaměstnání?“ Všichni tři jsme se rozesmáli.

Zeptala jsem se: „Jak se má Axel?“

Kluci se po sobě tak divně podívali a Detlef po chvíli řek: „Copak ty nevíš, že je Axel mrtvej?“

Úplně mě to porazilo. Ztratila jsem dech. Řekla jsem jen: „Kecáte.“ Ale to už mi bylo jasný, že je to pravda. Tak teď teda Axel. Axel, u kterýho jsem v bytě strávila za poslední měsíce většinu nocí o víkendech s Detlefem. Kterej mi ve svým smradlavým heráckým doupěti každej tejden čistě povlíkal postel. Ten, kterýmu jsem vždycky nosila toho jeho děsnýho tuňáka a kterej měl pro mě připravený jogurty. Ten jedinej, za kterým jsem mohla jít se svejma problémama, když jsem se pohádala s Detlefem. Byl na mě vždycky hodnej, nikdy nedokázal ublížit.

Zeptala jsem se: „Jakto?“

Detlef řek: „Našli ho na nějakým záchodě s jehlou v žíle.“ Pro oba kluky už byla Axelova smrt minulostí. Vypadalo to, že nemaj chuť se o tom bavit.

Musela jsem pořád myslet na toho blbýho tuňáka, kterýho jsem mu kupovala, a že už ho teď nikdy nebudu moct koupit. Najednou jsem si vzpomněla, že Detlef nebude mít kde spát.

Zeptala jsem se:

„Bydlíte ještě v Axelově bytě?“

Detlef odpověděl: „Jeho matka už byt vyklidila. Bydlím teď u jednoho zákazníka.“

„Do prdele,“ řekla jsem. Teď jsem Detlefa definitivně ztratila, pomyslela jsem si. že bydlí u zákazníka, to mě porazilo skoro jako Axelova smrt.

Detlef řek: „Ten zákazník je docela dobrej. Je ještě mladej, něco přes dvacet, žádnej špekoun. Už jsem ti o něm vyprávěl. Můžeš u něho taky spát.“

Jeli jsme na flek, protože Detlef si musel koupit fet. Potkali jsme pár známejch a já jsem pořád dokola opakovala: „To je v prdeli, co

- 126 -

se stalo s Axelem.“ Ale nikdo na to nereagoval. Řekla jsem si to teda aspoň ještě párkrát sama sobě: To je v prdeli, co se stalo s Axelem. Odtamtud jsme šli na záchody na Bülowbogen. Detlef si chtěl hned píchnout, Šla jsem s ním. Čekala jsem, že mi trochu fetu nabídne. Snad proto, abych mu pak mohla říct „ne“, abych mu ukázala, jak jsem silná a co všechno dokážu. Jenže Detlef mi nic nenabídnul. Byla jsem z toho Axela tak vodrovnaná, že jsem to nemohla vydržet. Když si Detlef převáni fet, dostala jsem šílenou chuť na šlehnutí. Říkala jsem si, že jedno mrňavý píchnutí mi nemůže uškodit a aspoň

mi vyžene z hlavy Axela a toho Detlefova zákazníka. Řekla jsem si mu o trochu.

Detlef řek: „Co blázníš, ty si chceš zase šlehnout? Já myslel, žes s tím přestala.“

Řekla jsem: „Jasně, taky si dám jen jednou. Ale právě ty víš moc dobře, jak šíleně lehký je přestat. Však jsi taky děsně odvykal, když

jsem byla pryč, já byla celou tu dobu čistá. Ne vážně, když slyším o všem tom svinstvu, potřebuju trochu fetu.“

Detlef řek: „Náhodou vůbec není tak těžký přestat. Moh jsem toho kdykoli nechat. Ale neměl jsem na to prostě náladu. Ale ty s tím už

nezačínej.“

Zatímco takhle kecal, píchnul si a nechal mi trochu ve stříkačce. Protože jsem byla tak dlouho čistá, stačilo mi jen málo, abych se trochu sjela a skoro zapomněla na Axela.

Tentokrát jsem najela na háčko mnohem rychlejc než dřív. Matka o tom neměla ani tušení. Radovala se, že jsem tak tlustá, a já zas pomalu shazovala kila.

Když jsem chtěla bejt s Detlefem, musela jsem chodit k tomu jeho st álýmu zákazníkovi Rolfovi. Neměli jsme tam ani společnou postel. Rolf mi byl protivnej už předem, dřív, než jsem ho vůbec viděla. Byl do Detlefa úplně zblázněnej. A samozřejmě na mě žárlil. Když jsem se s Detlefem pohádala, měl z toho radost a stavěl se na Detlefovu stranu. To mě vždycky děsně naštvalo. Detlef s Rolfem zacházel jako s nějakou méněcennou manželkou nebo přítelkyní. Posílal ho nakupovat, nechal ho vařit a mejt nádobí. Štvalo mě to, protože jsem pro Detlefa ráda nakupovala a vařila.

Řekla jsem Detlefovi: „Poslyš, my tři se k sobě vůbec nehodíme.“

Ale Detlef namítal, že nemá kde spát. A Rolf je přej docela v pořádku. V každým případě jde míň na nervy než jakejkoli jinej zákazník. Detlef si s Rolfem dělal, co chtěl. Řval na něho a pak mu řek:

„Můžeš bejt rád, že s tebou vůbec bydlím.“ Detlef s ním chodil do postele jen tehdy, když potřeboval nutně peníze. Moje a Detlefova postel byla ve stejným pokoji, kde spal Rolf. Když jsme se s Detlefem milovali, koukal se Rolf na televizi anebo se jen otočil. Byl

- 127 -

fem milovali, koukal se Rolf na televizi anebo se jen otočil. Byl úplně

teplej a nemoh se dívat, jak spím s Detlefem. Už jsme byli všichni tři úplně odporný.

Měla jsem ustavičně strach, aby Detlef taky nezteplal. Jednou v noci se mi zdálo, že se moje obavy potvrdily. Musel k Rolfovi do postele, protože už neměl peníze. Já ležela v druhý posteli. Detlef zhasnul světlo. Dělal to tak vždycky, když musel obstarávat Rolfa a já byla při tom. Trvalo to děsně dlouho. Pak se mi najednou zdálo, že slyším sténat Detlefa. Vstala jsem a rozsvítila. Oba byli pod dekou. Zdálo se mi, že to dělaj jeden druhýmu. To bylo proti mojí domluvě s Detlefem, nenechat na sebe sáhnout. Šíleně jsem se naštvala. Tak šíleně, že jsem nedokázala říct Detlefovi aby už šel ke mně. Řekla jsem jen: „To se ti jistě moc líbí.“

Detlef se vůbec neozval a Rolf se rozzuřil. Znovu zhasnul. Detlef zůstal celou noc u Rolfa v posteli. A já brečela do polštáře. Vzlykala jsem bez hlesu, protože jsem nechtěla, aby ty dva slyšeli, jak je mi to líto. Druhej den jsem byla smutná a naštvaná, že jsem vážně

myslela na to, jestli nemám Detlefa opustit. Nechtěli jsme si to sice připouštět, ale do naší lásky se čím dál víc mísilo háčko. V každým případě mi bylo jasný, že dokud budeme sjíždět háčko, Detlef nikdy nebude patřit jen mně. že se o něho musím dělit s jeho zákazníkama, hlavně s Rolfem. Ale já na tom byla stejně. Musela jsem zase chodit každej den na stanici ZOO, z nedostatku času jsem si nemohla moc dlouho vybírat zákazníky a prosazovat všechny svý podmínky. Abych nemusela bejt tak často u Rolfa, chodila jsem častějc s ostatníma z party, hlavně se Stellou a s Babsi. Ale i s nima bylo čím dál těžší vyjít. Každej chtěl celý hodiny mluvit jenom o sobě a nikdo nebyl ochotnej chvíli poslouchat toho druhýho. Zatímco Babsi něco žvanila o smyslu spojovacího znamínka na pouliční tabuli, Stella a já

jsme si chtěly vyprávět, jak nás jeden dýler okrad a dal nám místo fetu mouku. Zařvaly jsme na Babsi: „Drž hubu!“ Pak jsme se Stellou mluvily jedna přes druhou a řvaly na sebe, protože jsme chtěly každá vyprávět svůj zážitek. Takže každej pokus o rozhovor nakonec skončil tím „Drž hubu“. Každá jsme potřebovala někoho, kdo by poslouchal. Jenomže někdo takovej prostě v partě nebyl. Už jsme si vlastně vůbec navzájem nerozuměli. Jen když se povídalo o fízlech, to se ještě našli posluchači. V zážitcích s polišema jsem měla před ostatníma náskok. Na jaře 1977 mě sbalili už potřetí. Bylo to na stanici podzemky Kurfürstendamm. Šli jsme právě od jednoho chlapa. Předvedli jsme mu jedno číslo, za sto padesát marek. Vraceli jsme se v povznesený náladě, každej v kapse čtvrtku fetu, a to nám ještě

- 128 -

spousta prachů zbyla. Hned jsem si všimla, že se to na nástupišti hemží tajnejma. Právě přijížděl vlak a já se k němu jak splašená

rozběhla. Detlef, v tý chvíli úplně zblblej, za mnou. Když jsem na konci vlaku vlítla do jednoho vagónu, strčila jsem přitom do jednoho dědka. Řek: „No, no, ty stará heračko.“ Přesně tak mi to řek. V novinách teď v jednom kuse psali o tom, co se děje na Kurfürstendammu, takže všem v podzemce hned došlo, že je to razie na narkomany. Detlef šel ke mně a dva tajný samozřejmě hned za ním. Však jsme se taky chovali dost nápadně. Ani se za námi nemuseli moc hnát. Protože ještě než nás měli, už se na nás vrhli všichni ty dědci a báby ve vagóně a hystericky řvali: „Tady jsou! Policie!“ Připadala jsem si jako westernovej bandita, kterýho pověsej hned na nejbližším stromě. Pevně jsem se chytla Detlefa. Když se k nám poldové dostali, řekl jeden z nich: „Nehrajte si na Romea a Julii. Tak honem, jdeme.“

Naložili nás do policejního autobusu a odvezli na stanici. Chovali se ke mně sice dost nepříjemně, ale na nic se mě neptali. Řekli mi jen, že je to už potřetí, co mě načapali, a že už o mně maj záznam. Jeden z nich napsal protokol a já ho musela podepsat. Už se ani nenamáhali dát zprávu mý matce. Byla jsem pro ně jen jeden z mnoha beznadějnejch případů, o kterým naťukaj ještě pár protokolů, a pak budou moct konečně za mým jménem napsat křížek. Detlefa pustili přesně hodinu po mně. Protože nám sebrali fet, museli jsme hned zase zpátky na plac a koupit dvě nový čtvrtky. Ještě že jsme měli prachy.

Tajný na stanici ZOO mě vlastně všichni znali a většinou mě nechávali na pokoji. Jeden z nich byl dokonce docela milej. Takovej mladej, s jihoněmeckým přízvukem. Jednou se ke mně připlížil zezadu a zničehonic mi strčil pod nos svou policajtskou známku. Šíleně jsem se lekla. Ale on se začal smát a zeptal se mě, jestli sháním chlapy. Odpověděla jsem, tak jako vždycky na tuhle otázku, úplně

nevinně: „Ne, copak na to vypadám?“

Ale on dobře věděl, co dělám. Ani jednou nechtěl vidět, co mám ve svý igelitce. Řek jenom: „Ale drž se teď pár dní trochu stranou. Nebo tě budu muset sebrat.“ Možná že ani nebyl tak milej jako línej táhnout se se mnou na stanici. Tam by z toho stejně neměli radost, kdyby museli psát další protokol o jedny čtrnáctiletý vodepsaný heračce. Po našem zadržení na stanici Kurfürstendamm jsme si museli s Detlefem koupit fet od ciz ího dýlera, toho našeho jsme už nenašli.

- 129 -

Šli jsme na záchod na Winterfeldplatzu, abysme si píchli. Záchod byl úplně

zdemolovanej. Kohoutky s vodou vůbec nefungovaly. Vyčistila jsem si svou stříkačku vodou ze smradlavýho záchoda. Už jsem to tak dělala i dřív, protože často bylo na záchodech moc lidí, takže se stříkačka nedala čistit na chodbě u umyvadla. Ten fet od cizího dýlera mě úplně sťal. Po píchnutí jsem se okamžitě složila na zem do tý špíny. Sice jsem hned zase vstala, ale byla jsem úplně jak namazaná. Šli jsme zase po dlouhý době do Soundu. Detlef tancoval na parketu a já stála u automatu s pomerančovou šťávou. Měl nahoře díru. Opřela jsem se o automat, strčila do tý díry dvě do sebe zasunutý brčka a pila bez zaplacení jedinýho feniku, až se mi z toho udělalo blbě a musela jsem se jít na záchod vyzvracet.

Když jsem se vrátila, šel po mně jeden z podniku. Řek, že jsem hnusná heračka a abych šla s ním. Měla jsem strach. Popad mě za ruku a táhnul za sebou. Otevřel dveře a vlek mě do místnosti, kde maj uskladněný bedny s pitím. Všimla jsem si, že tam taky stojí barová stolička. Hned jsem věděla, o co jde. Často jsem o tom slyšela vyprávět. Svlíknou heráka nebo jiný lidi, který se jim nelíběj, do nahá a přivážou je na barovou stoličku. Pak je mlátěj bičem a vším možným. Slyšela jsem i o takovejch, který po návštěvě skladu v Soundu skončili v nemocnici s otřesem mozku nebo se zlámanejma kostma. A byli z toho tak vyděšený, že poldům vůbec nic nepráskli. Ty lidi ze Soundu to dělali ze sadismu, ale taky proto, aby z diskotéky vyštvali heráky, protože úřady jim neustále hrozily, že Sound zavřou. Ale heračky, který spaly se zaměstnancema, nechávali na pokoji. Ten Sound byla prostě odporná putyka. Kdyby rodiče věděli, co se skutečně v „nejmodernější diskotéce Evropy“ děje, nikdy by tam svý děti nepustili. Fetovalo se tam, pasáci tam sháněli holky a zaměstnanci to klidně nechávali bejt.

Stála jsem teda před otevřenejma dveřma skladu a děsně se bála. Vší silou, kterou jsem už vlastně ani neměla, jsem se tomu chlapovi vyškubla a zdrhala k východu. Chytil mě až na ulici. Popad mě a mrsknul se mnou o auto. Modřiny jsem ani necejtila. Jen jsem najednou dostala děsnej strach o Detlefa. Věděli přece, že jsme přišli spolu. A já neviděla Detlefa od tý doby, co tancoval úplně sjetej na parketu.

Hnala jsem k telefonní budce a zavolala policii. Řekla jsem jim, že právě teď mlátěj mýho přítele v Soundu. Poldové se dost divili, co jim to povídám. Za pár minut tam byli se vší parádou. Chtěli samozřejmě důkazy proti Soundu, aby ho mohli zavřít. Aspoň tucet poli-130 - cistů prolezlo Sound odshora dolů, aby našli Detlefa. Ale po tom nebylo ani stopy. Napadlo mě zavolat Rolfa. Detlef už ležel v posteli. Poldové řekli: „No dobře, ale příště si s náma nehraj.“ Jela jsem domů a vážně přemejšlela o tom, že se co nevidět z toho fetu zblázním. Jediným důsledkem mejch různejch zatčení bylo, že jsem dostala předvolání na kriminálku. Měla jsem se dostavit odpoledne ve tři hodiny na kriminální policii, Gothaer Strasse, místnost č. 314. To číslo si

pamatuju do dneška, protože jsem tam musela pozdějc ještě

mockrát.

Šla jsem hned ze školy domů, abych si píchla. Myslela jsem si, že když budu pořádně sjetá, poldové se mnou nic nesvedou. Už

jsem ale neměla citrón a fet nevypadal zrovna čistej. Vůbec byl poslední dobou čím dál špinavější. Šel z ruky do ruky, od velkejch přes střední až po malý dýlery, a každej tam vždycky něco přisypal, aby si zvýšil výdělek.

Musela jsem ten zasviněnej fet nějak rozpustit. Bez dlouhýho rozmejšlení jsem popadla vocet, to je přece taky kyselina. Nakapala jsem ho na lžíci s fetem. Cákla jsem ho tam ale trochu moc. Nezbylo mi nic jinýho než si to narvat do žíly, protože jinak bych fet musela vyhodit.

Jen jsem si to tam vrazila, hned to se mnou praštilo. Probrala jsem se až po hodině. Jehlu jsem měla ještě v ruce. Děsně mě bolela hlava. Vůbec jsem nemohla vstát. Tak to je konec, teď určitě

umřu, myslela jsem si. Ležela jsem na zemi a brečela. Doslova po čtyřech jsem dolezla k telefonu. Určitě mi to trvalo nejmíň deset minut, než se mi podařilo vytočit matčino číslo do práce. Řekla jsem jen: „Maminko, prosím tě, přijeď, já umřu.“

Když přišla matka, mohla jsem už vstát. Děsně jsem se snažila, ale hlava se mi mohla rozskočit bolestí. Řekla jsem: „Měla jsem šílenej záchvat, úplně mi selhal krevní tlak.“

Matka nejspíš tušila, že jsem si šlehla. Měla hrozně zoufalej výraz. Vůbec nic neřekla. Pořád se na mě dívala těma smutnejma, nešťastnejma očima. Nemohla jsem ten pohled snýst. Zavrtával se mi do hlavy, která se chystala rozskočit.

Konečně se mě matka zeptala, jestli nechci něco přinýst. Řekla jsem: „Ano, jahody.“ Šla a přinesla mi velkej koš jahod. Tenkrát odpoledne jsem si uvědomila, že už to jde se mnou skutečně z kopce. Nepíchla jsem si ani silnou dávku, ale dala jsem si tam moc octa. Můj organismus už prostě neměl žádný vobranný látky. Tělo už mi vůbec nefungovalo. Znala jsem to od těch, který byli v tý době mrtví. Ty se taky nejdřív párkrát složili po píchnutí. No a pak

- 131 -

už se jednou neprobrali a byl konec. Vlastně jsem ani nevěděla, proč bych se měla bát smrti. Osamělý smrti. Protože heráci vždycky umíraj sami. Většinou na smradlavým záchodě. A já skutečně chtěla umřít. Vlastně jsem ani nic jinýho nečekala. Nevěděla jsem, proč

jsem na světě. Ani dřív jsem to pořádně nevěděla. Ale proč je na světě herák? Jen proto, aby vyřídil taky všechny okolo sebe? Myslela jsem na dnešní odpoledne, že bych měla umřít už kvůli matce. Stejně jsem vůbec nevěděla, jestli jsem ještě naživu, nebo ne. Druhej den ráno mi bylo trochu líp. Říkala jsem si, že to snad ještě chvíli vydržím. Musela jsem na policii, aby si pro mě nepřijeli. Ale neměla jsem odvahu jít tam sama. Zavolala jsem Stelle a naštěstí ji chytla u jednoho našeho společnýho zákazníka. Zeptala jsem se jí, jestli by se mnou nešla na policii. Souhlasila. Její matka už ji zase ohlásila jako pohřešovanou. Ale Stella se ničeho nebála, tý bylo všechno jedno. Šla se mnou na policii, i když ji hledali. Seděla jsem se Stellou v dlouhý chodbě na lavici před místností

314 a poslušně čekala, až mě zavolaj. Když na mě přišla řada, vešla jsem tam tak pokorně, že jsem div neudělala pukrle. Paní Schipkeová mi docela přátelsky stiskla ruku a hned řekla, že má taky dceru, která je o rok starší než já, ale není narkomanka. Tahle policajtka na to šla po mateřsku. Zeptala se, jak se mi daří, a nabídla mi kakao, koláč a jablko.

Stejně mateřským tónem se se mnou bavila o ostatních feťácích a ptala se mě, jak se maj. Ukazovala mi fotky heráků a dýlerů a já jí

hned říkala, jo, toho a toho znám od vidění. Pak mi začala vykládat, že některý lidi o mně

mluvili hrozně ošklivě, a snažila se mě přimět k mluvení. Uvědomila jsem si, že je to bouda, ale stejně jsem jí toho řekla až dost. Pak jsem podepsala protokol se spoustou blbostí, který mi víceméně nadiktovala. Nakonec přišel ještě jeden polda, kterej se mě zeptal na Sound. A já jsem všechno řekla. Vyprávěla jsem mu o lidech, který znám a který tam normálně fetujou, a o těch brutálních nakládačkách. Nechala jsem zavolat ještě Stellu a ta všechno potvrdila a řekla, že to klidně dosvědčí i u soudu.

Paní Schipkeová přitom pořád listovala v aktech a brzo přišla na to, co je Stella zač. Pustila se do ní, ale Stella si to nenechala líbit a byla děsně drzá. Pomyslela jsem si, že teď Stellu určitě čapnou. Ale protože měla paní Schipkeová právě padla, řekla Stelle, aby přišla druhej den. Samozřejmě že nepřišla.

Paní Schipkeová mi na rozloučenou řekla: „Myslím, že se jistě

brzo uvidíme.“ Řekla to zase tím svým milým a přátelským tónem,

- 132 -

kterým se mnou celou dobu mluvila. Bylo to od ní vyloženě sprostý. Protože tím vlastně řekla, že jsem stejně beznadějnej případ.

Gerhard Ulber,

vrchní kriminální rada západoberlínské policie

a vedoucí oddělení pro potírání toxikomanie

Při boji proti toxikomanii se naše policie snaží omezit s vynaloženímvšech našich možností nabídku ilegálních narkotických látek, přede-vším heroinu, a podporovat pokusy příslušných míst o terapii.V roce 1976 jsme zajistili 2,9 kilogramu, v roce 1977 4,9 a v prv-ních osmi měsících roku 1978 téměř 8,4 kilogramu heroinu. V kaž-dém případě se však nedá říci, že bychom naše konfiskace zvyšo-vali úměrně k nabízenému, respektive ke

zkonzumovanémuheroinu. Já osobně jsem v tomto ohledu spíše pesimistický. Množ-ství heroinu, které je v oběhu, stále stoupá. Ještě před rokem by by-lo zatčení německého překupníka se sto gramy heroinu malou sen-zací. Dnes jsou takoví běžně registrováni.

Musíme vzít na vědomí, že vzhledem k zisku jsou do obchodu sheroinem stále více zapleteni Němci. Pašeráci a obchodníci ve vel-kém jsou sice téměř výlučně cizinci, stejně jako ti zprostředkovatelé,kteří k nim mají přímý přístup. Ale již další nižší sorta překupníků se-stává převážně z Němců. Ti prodávají heroin v množství až do stagramů dalším obchodníkům, kteří jsou už většinou sami závislí nadrogách, a přes ně se heroin dostává ke konečnému

spotřebiteli.Naše úspěchy při vyšetřování vedly přesně podle předpokladů ktomu, že se pašeráci a překupníci stali opatrnějšími, na což musímeodpovědět rostoucími náklady na vyšetřování. Ale čím častěji zasa-hujeme na místech, kde se na veřejnosti shromažďují narkomani ajejich dodavatelé, tím více je zaháníme do míst, kde se dají jen těž-ko vypátrat.

Policie je v podstatě bezmocná. Ať už se jedná o pouhé pozorování jejich veřejného obchodu, neustálé hlídkování atd. obchodsi vždycky najde svoji cestu. Heroin se stále častěji prodává v soukromých bytech, kam narkomani unikají před policejním dohledem.Z 84 obětí heroinu v Západním Berlíně jsme v roce 1977 napří-klad neznali 24 osoby a ty jistě nezemřely po první injekci. Pokročilý

konzument narkotických prostředků se dostane do policejních zá-znamů teprve tehdy, když je dopraven v bezvědomí do nemocnice as vynaložením veškeré lékařské péče v poslední chvíli zachráněn.

- 133 -

Jinak si každý může píchat heroin celá léta, aniž by se o tom policie dozvěděla. Krátce řečeno: policie nemůže problém narkotickýchprostředků vyřešit vlastními silami. Američané

udělali tuto zkušenosts prohibicí, my po roce 1945 s černým trhem, kde existuje silná po-ptávka, tam se také vytvoří odpovídající nabídka.Mohl bych přirozeně zaměstnat ještě dalších dvacet policistů amohli bychom tak pochytat ještě více malých překupníků heroinu.Problém by však dále existoval, pouze by se ještě výrazněji odsunuldo nápravných zařízení, kde ho už nyní silně pociťují. Uvěznění narkomani dělají všechno pro to, aby se dostali k droze, a s nimi uvěz-nění překupníci dělají všechno, aby je zásobili. Musíme si to říci ko-nečně zcela otevřeně, možnosti zisku enormně korumpují.Jestliže se nepodaří odsouzené narkomany koncentrovat do jednoho nápravného zařízení a izolovat je od ostatních vězňů, dojde –

alespoň v Západním Berlíně, buď k chaosu ve věznicích, nebo tobude znamenat konec moderního způsobu výkonu trestu u nás. Paktotiž nemůžeme dát žádnému vězni dovolenou, vycházku nebo vol-né návštěvy, jestliže chceme na druhé straně zabránit, aby se vevazbě pokračovalo v užívání drog a aby zde přibývali další narkomani. V praxi není možné každého návštěvníka či vězně po návratuz vycházky nebo z dovolené pravidelně podrobovat tělesné prohlíd-ce, což by bylo nutné, protože ženy pašují do věznic heroin v pre-zervativu ukrytém ve vagině a muži ho přenášejí v tzv. „bombě“ vkonečníku.

Stálé zatýkání, odsuzování a tresty odnětí svobody na tom nicnezmění. Narkomanovi nezáleží na ničem, jen na uspokojení jehonáruživosti. Preventivní osvěta je podle mého názoru jediný způsob,jak zabránit přibývání nových narkomanů.

Renata Schipkeová,

referentka oddělení pro potírání toxikomanie

Poznala jsem Christianujako referentka pro přečiny proti zákonu oomamných látkách. Poprvé byla pozvána na základě normálníhoudání a přišla ke mně v doprovodu své přítelkyně Stelly. Celkemjsem s ní jednala asi šestkrát nebo sedmkrát.

Mým úkolem v té době byly výslechy toxikomanů a jejich cílembylo zadržení lidí, od kterých odebírali ilegální omamné látky. Početudaných toxikomanů je skutečně obrovský a všechny je třeba vy-slechnout. Takže není možné o každém případě podrobně uvažovat.

- 134 -

Přesto se ve své činnosti snažím najít k předvolaným osobní přístupa navázat s nimi kontakt, protože jedině tak je výslech úspěšný.Christiana byla ze začátku velmi otevřena a ochotné podávala informace. Líbila se mi svou skromností a udělala na mě dobrý dojemjako slušně vychované dítě. Během prvních výslechů působila ještě

jako malé děvče. Také mluvila vždycky dobře o své matce a musímříci, že ta si oproti mnoha jiným rodičům dělala o dceru velké starosti. Často jsem s ní mluvila telefonicky.

Po několika výsleších začala být Christiana nepřiměřeně svémuvěku drzá a arogantní. Řekla jsem jí tvrdě do očí, že přes všechnysvé pokusy o odvykání zůstane heračkou. Bylo to ostré střetnutí.Přesto nemohu o Christiane říci nic negativního. Nebyla mstivá.Narkomanům prostě není pomoci. Připadají si stále podváděni,protože si neuvědomují, za co jsou trestáni. Podle mého názoru jsoutito mladí lidé zkrátka příliš lehkomyslní. Ze zvědavosti a nudy za-čnou s drogami a pak se diví, když musí nést důsledky. Považuji zažádoucí, aby byla Christiana potrestána co nejvyšším trestem, pro-tože šok z pobytu ve vězení by u tak mladého člověka mohl způsobitzlepšení. V každém případě v to doufám.

V podzemce jsem se pak div nerozbrečela vzteky, že jsem se nechala zblbnout kakaem a koláčem a podlou přívětivostí tý pitomý

policajtky.

Na stanici jsem udělala ještě dva zákazníky, koupila si na Kurfürstendammu fet a jela

domů. Můj kocour ležel v kuchyni a sotva se postavil na nohy. Byl už několik dní nemocnej. Vypadal přepadle a mňoukal tak žalostně, že jsem dostala strach, aby neumřel. O nemocného kocoura jsem se starala víc než o sebe. Zvěrolékař mi pro něho dal extrakt z hovězí krve. Ale kocour už vůbec nežral. Ležel před miskou s extraktem a ani nezdvihnul hlavu. Chtěla jsem si honem píchnout. Vytáhla jsem nádobíčko a v tu chvíli mě něco napadlo. Natáhla jsem trochu extraktu do stříkačky a šoupla to kocourovi do tlamičky. Nechal si to docela apaticky líbit. Trvalo mi pak hrozně dlouho, než jsem zase vyčistila nádobíčko a mohla si šlehnout.

Nepodařilo se mi ale dostat se na příjemnej trip. Měla jsem děsnej strach, že bych mohla umřít. A přitom jsem umřít chtěla, ale před každým píchnutím mě přepadnul strach ze smrti. Snad taky díky svýmu kocourovi jsem si uvědomila, jak je umírání vlastně děsný, když člověk ještě ani pořádně nežil.

- 135 -

Bylo to všechno bezvýchodný. S matkou už jsme si nevyměnily jedno rozumný slovo od chvíle, co jí bylo jasný, že si zase píchám. Já na ni hulákala a ona se na mě jenom koukala těma svejma zoufalejma očima. Policie mě teďka měla pořád v merku. Protokol, kterej jsem podepsala Schipkeový, by úplně stačil na soudní stíhání a na trest pro mladistvý. Taky mi bylo jasný, že matka by byla docela ráda, kdyby se mě mohla nějak zbavit. Telefonovala pořád na všelijaký

úřady a střediska pro narkomany a byla čím dál zoufalejší, protože si uvědomovala, že jí a mně nikdo nemůže nebo nechce pomoct. Už

jenom vyhrožovala, že mě odveze k příbuznejm do Západního Německa. Někdy v květnu v roce 1977 mi v tý mý úplně zblblý hlavě došlo, že mi zbejvaj už jen dvě možnosti, buď si dám co nejdřív zlatou ránu, anebo se opravdu vážně pustím do odvykání. Bylo mi jasný, že jsem v tom tentokrát úplně sama. S Detlefem jsem už nemohla počítat. Mý rozhodnutí na něm nesmělo záviset. Jela jsem do Gropiusstadtu, do Domu středu, evangelickýho domu mládeže, kde začala moje feťácká kariéra. Klub mezitím zavřeli, protože nedokázali zabránit šíření heroinu mezi mládeží. Zařídili tam teda poradnu pro narkomany. Vlastní poradnu jen pro Gropiusstadt. Tak rychle se heroin za ty dva roky, kdy se tu poprvé objevil, rozšířil. Tam mi řekli, co jsem už vlastně dávno věděla, že mi může pomoct jen nějaká skutečná terapie. Dali mi adresy na Drogen-Info a Synanon, kde měli s léčbou největší úspěchy.

Měla jsem z těch terapií docela strach, mezi feťákama se vyprávělo, že jsou děsně tvrdý. První měsíc je to tam přej horší než ve vězení. V Synanonu si dokonce každej musí nechat hned po příchodu oholit hlavu. Aby dokázal, že to myslí vážně a chce skutečně začít novej život. Říkala jsem si, že bych to asi nedokázala, chodit s hlavou holou jako Kojak. Vlasy byly vlastně to nejdůležitější, co jsem měla. Za nimi jsem schovávala svou tvář. Než si nechat ostříhat vlasy, to si dám radši rovnou zlatou ránu, myslela jsem si. Pracovnice v poradně mi ale stejně nakonec řekla, že se asi těžko dostanu do Drogen-lnfo nebo do Synanonu, protože mají úplně

plno a podmínky pro přijetí jsou tvrdý. Vyžadujou tam, aby pacienti byli ještě fyzicky dost silný a dobrovolnou disciplínou dokázali, že jsou schopný zříct se heroinu. A taky řekla, že jsem ještě moc mladá, není mi ani patnáct, a že jsem vlastně ještě dítě. že bych asi nedokázala to, co by na mně chtěli. Pro děti totiž žádná terapie neexistuje. Řekla jsem, že bych chtěla jít do Narkononu. To je terapeutickej dům jedny sekty, Scientology Church. Slyšela jsem vyprávět pár fe-136 - ťáků, co byli v Narkononu, a ty říkali, že je to tam docela dobrý. Nekladli si tam žádný podmínky pro přijetí, stačilo zaplatit předem. A každej si tam moh nechat svý oblečení, přinýst svý desky, a dokonce i zvířata. Ta psycholožka se mě zeptala, proč přej si myslím, že tolik feťáků

vypráví o tom, jak je to tam dobrý, když si přitom klidně dál píchají. Ona rozhodně nezná v Narkononu jedinej případ úspěšný terapie. Na to jsem se jí zeptala já, co mám teda dělat, když mě stejně nikde jinde nevezmou. A tak mi dala adresu Narkononu. Doma jsem znovu nakapala

nemocnýmu kocourovi do tlamičky extrakt z hovězí krve svou jedinou injekční stříkačkou. Když přišla matka, řekla jsem jí: „Jdu odvykat do Narkononu. Budu tam muset zůstat několik měsíců, nebo možná i rok, ale pak budu skutečně čistá.“ Matka se tvářila, že mi nevěří ani slovo. Ale hned si sedla k telefonu a snažila se sehnat o Narkononu nějaký informace. Představa terapie mě úplně nadchla. Připadala jsem si jako znovuzrozená. Nešla jsem už to odpoledne s žádným chlapem a přestala si píchat. Chtěla jsem si odvyknout dřív, než půjdu do Narkononu. Nestála jsem o to jít hned do absťáckýho pokoje. Chtěla jsem tam přijít úplně čistá, abych měla před ostatníma nováčkama náskok. Chtěla jsem hned dokázat, že mám dost vůle na to, abych se háčka navždycky zbavila.

Šla jsem si brzo lehnout. Kocoura, kterýmu bylo pořád hůř, jsem si položila k sobě na polštář. Byla jsem na sebe tak trochu pyšná. Odvykala jsem úplně sama, úplně dobrovolně. Kterej herák to dokáže? Řekla jsem sice matce, že začínám s odvykáním, ale ta se mi jen nevěřícně vysmála. Taky už si nevzala volno. Odvykání se už

pro ni stalo všední a taky beznadějnou záležitostí. Musela jsem si to teda všechno prodělat sama.

Druhej den ráno jsem měla pořádnej absťák. Bylo mi blbě jako při minulejch odvykáních, možná ještě hůř. Ale ani jednou jsem si nepomyslela: to nedokážeš. Když už se mi zdálo, že bolesti nevydržím, hned jsem si řekla: „Ne, to je jen jed, kterej odchází z tvýho těla. Budeš žít, protože ten jed se už do tebe nikdy nedostane.“ Pak jsem začala dřímat a hororový sny se kupodivu nedostavily. Zdálo se mi o nádherným životě po terapii.

Třetí den se bolesti už daly vydržet a svůj vysněnej ráj jsem před sebou viděla jako ve filmu. Byl pořád konkrétnější. Začala jsem znovu chodit do školy. Až do maturity. Měla jsem vlastní byt. Před dveřma stál sporťák volkswagen. Jezdila jsem se staženou střechou.

- 137 -

Byt byl někde v zelený čtvrti. V Rudowě nebo v Grunewaldu. Ve starým domě. Ale nebyl to takovej ten měšťáckej byt, co jsou na Kurfürstendammu, s vysokejma stropama a štukovejma ozdobama. Ani dům s halou jako sál a červenejma kobercema a mramorem a zrcadlama a vizitkama ze zlatejch písmen na dveřích. Můj byt nebyl v domě, kterej smrdí bohatstvím. Protože bohatství, to podle mejch představ znamenalo podvod, věčnou honičku, stres.

Chtěla jsem byt ve starým dělnickým domě se dvěma nebo třema malejma pokojema, nízkým stropem, malýma oknama, ošlapaným dřevěným schodištěm, kde je to pořád trochu cejtit jídlem a kde sousedi vycházej ven ze dveří a říkaj: „Dobrý den, jak se máte?“ Schody byly tak úzký, že se člověk musel dotknout souseda, když se s ním potkal. Všichni v domě tvrdě pracovali, ale byli úplně spokojený. Neměli chuť se hádat, nebyli závistiví, pomáhali si navzájem, byli zkrátka úplně jiný než boháči a úplně jiný než dělníci ve věžákách v

Gropiusstadtu. Byl tam zkrátka mír a pohoda.

Nejdůležitější v mým bytě byla ložnice. U pravý stěny stála hodně

široká postel potažená tmavou látkou. Na obou stranách byly noční

stolky. Jeden pro Detlefa, když by u mě spal. A pak byla ještě na každý straně palma. V pokoji bylo vůbec spousta kytek a rostlin. Za postelí jsem měla nalepenou tapetu, která se nedá koupit. Byla na ní

poušť s obrovskejma písečnejma dunama. A několika palmama. Oáza. Seděli tam beduíni, bílý turbany na hlavách, odpočívali a pili čaj. Na mý tapetě panoval totální mír. Nalevo v ložnici, ve výklenku, kde bylo ve zkosený střeše okno, byl můj sedací kout. Byl to kout jako někde v Arábii nebo Indii. Spousta polštářů kolem nízkýho kulatýho stolu. Seděla jsem tam vždycky večer, okolo naprostej klid, neznala jsem žádnej spěch, neměla jsem žádný přání a žádný

problémy.

Obývací pokoj se vlastně podobal ložnici. Všude byly kytky a koberce. Uprostřed místnosti stál velikej kulatej dřevěnej stůl a kolem dokola proutěný židle. U stolu sedávali moji nejlepší přátelé, jedli, co jsem uvařila, a pili čaj. Na stěnách byly police plný knih. Byly to knihy od lidí, který taky nalezli klid a měli rádi zvířata a přírodu. Police jsem si dělala sama, protože v prodejnách neměli nic, co by se mi líbilo. Nábytek v obchodech byl procovskej a musel ukazovat, jakou děsnou spoustu peněz stál. V bytě nebyly dveře, jen závěsy. Protože otvírání a zavírání dveří dělá hroznej randál. Měla jsem psa, rotvajlera, a dvě kočky. Vymontovala jsem zadní

sedadlo ve svým sporťáku, aby to tam měl pes pohodlný. Večer jsem pak v klidu uvařila večeři. Ne ve spěchu, tak jak vždycky vařila matka. Pak se otočil klíč v zámku. Detlef přišel z prá-138 - ce. Pes na něho vyskakoval. Kočky se nahrbily a třely se mu o nohy. Detlef mi dal pusu a sednul si k večeři.

Tak jsem si snila při absťáku. Jenomže já jsem si nepřipouštěla, že je to sen. Pro mě to byla skutečnost, která na mě čeká. Tak jsem měla žít po terapii a já si neuměla představit, že by to mohlo bejt jinak. Večer třetího dne absťáku jsem matce řekla, že se po terapii odstěhuju do vlastního bytu, tak jsem byla přesvědčená o reálnosti svýho snu.

Čtvrtej den už mi bylo líp a mohla jsem vstát. Měla jsem v džínách ještě dvacet marek a to mě zneklidňovalo. Protože dvacet marek je přesně polovina ze čtyřiceti. A já si říkala, kdybys měla ještě

dalších dvacet marek, mohla by sis koupit poslední šlehnutí, než půjdeš do Narkononu. Povídala jsem si s nemocným kocourem. Řekla jsem mu, že to snad nebude tak strašný, když ho nechám hodinu nebo dvě samotnýho. Dala jsem mu svou stříkačkou heřmánkovej čaj a hroznovej cukr, nic jinýho už v sobě neudržel, a řekla jsem mu: „Však ty neumřeš.“

Chtěla jsem se ještě jednou projít po Kudammu, protože jsem věděla, že v Narkononu nejsou vycházky, a když, tak jen v doprovodu. A chtěla jsem si taky píchnout, protože Kudamm bez háčka, to není vono. Chybělo mi jen dvacet marek. Musela jsem udělat ještě

jednoho zákazníka. Nestála jsem ale o to, abych na stanici potkala Detlefa a musela mu říct: Bezvadně jsem si odvykla, dokázala jsem to. A teď hledám zákazníka, protože mi chybí dvacet marek. Detlef by mi docela určitě nerozuměl. Vysmál by se mi a řek: Jsi a zůstaneš heračka. Tak o to jsem v žádným případě nestála. Napadlo mě to až v podzemce, babystop. To kvůli těm dvaceti markám, který mi ještě chyběly. Na babystopu to většinou hodilo právě dvacet marek. Babsi a Stella chodily na babystop na Kurfürstenstrasse nebo Genthiner Strasse. Jenže já měla před babystopem pořád ještě děsnej strach. Nelíbilo se mi, že to není jako na stanici, kde za mnou zákazníci přijdou a já si je můžu v klidu prohlídnout a dohodnout se, na stopu musí holka nastoupit do vozu, když na ni chlap kejvne. V tý rychlosti se nedá poznat, co je to zač. Nejhorší bylo, když člověk padnul na pasáka. Pasáci se maskovali jako zákazníci. Když už měli holku v autě, bylo to ztracený. Většina pasáků sice heračky nechtěla, protože moc utratěj za fet, ale snažili seje z Kurfürstenstrasse vyhnat, protože dětský heračky kazej ceny. Babsi jednou nastoupila do vozu pasáka. Tři dny ji držel zavřenou. Úplně ji umučil. Pak na ni pustil celou bandu chlapů. Kanaky,

- 139 -

vožralý flákače a vůbec samej hnus. Babsi přitom měla pochopitelně

celou dobu absťák. Ty tři dny ji pořádně sebraly. Ale stejně chodila dál na

Kurfürstenstrasse. Byla tam královna se svým andělským obličejem, bez zadku a prsou. Profesionální prostitutky nebyly o nic míň nebezpečný než pasáci. Postdamer Strasse, kde měly svůj revír nejhnusnější štětky Berlína, byla asi dvě stě metrů od babystopu na Kurfürstenstrasse. Pravidelně pořádaly na heračky hon. Když nějakou chytily, rozškrábaly jí obličej do krve.

Vystoupila jsem na stanici Kurfürstenstrasse a měla jsem děsnej strach. Opakovala jsem si

v duchu rady, který si vždycky Babsi a Stella na babystopu dávaly: Pozor na mladý chlapy ve sporťácích nebo americkejch bourácích, to bejvaj pasáci. Starší chlapi s pupkem, kravatou a pokud možno kloboukem jsou oukej. Vůbec nejlepší

jsou ty s dětským sedadlem vzadu v autě. Hodný tatínkové od rodin, který si jenom odskočili od mámy a chtěj aspoň na chvíli změnu a který maj určitě víc nahnáno než holka.

Šla jsem asi sto metrů nahoru od stanice ke křižovatce s Genthiner Strasse, kde byl taky Sound. Dělala jsem, jako když vůbec nechci stopovat. Nešla jsem po silnici, ale těsně podél domů. Přesto hned jeden zastavil. Byl docela legrační. Možná proto, že měl vousy. Ale vypadal agresivně. Zaťukala jsem si jenom na čelo a šla dál. Jiná holka nebyla v dohledu. Bylo ještě dopoledne. Věděla jsem z vyprávění Babsi a Stelly, že chlapi bejvaj celý říčný, když si vezmou jen půl hodiny volna a zrovna tam není žádná holka. Někdy je na Kurfürstenstrasse víc zákazníků než holek. Zrovna jich pár znovu zastavilo. Dělala jsem, že si jich nevšímám.

Koukala jsem se do výlohy s nábytkem a znova se mi vybavil můj sen o vlastním bytě. Řekla jsem si: Christiano, holka, seber se. Musíš to honem zvládnout, vždyť je to jen pitomejch dvacet marek. Musíš se pořádně soustředit. Sebrala jsem všechny svý síly, abych to co nejrychlejc zvládla a měla to za sebou.

Pak zastavil bílej commodore. Dětskou sedačku vzadu sice neměl, ale vypadal docela slušně. Nastoupila jsem, moc jsem se nerozmejšlela. Domluvila jsem se s ním na pětatřiceti markách. Jeli jsme na Askanischen Platz. Bylo tam starý nádraží, který dřív patřilo železnicím NDR. Zastavili jsme tam. Šlo to docela rychle. Byl celkem milej a já zase dostala dobrou náladu. Dokonce jsem zapomněla, že je to jen zákazník. Řek, že by mě zas rád viděl. Jenže za tři dny odjížděl se svou ženou a oběma dětma na dovolenou do Norska.

- 140 -

Zeptala jsem se ho, jestli by mě ještě nehodil na Hardenbergstrasse k Technický univerzitě. Hned mě tam odvez. U Technický univerzity byl dopoledne heráckej plac. Byl krásnej teplej den, osmnáctej květen 1977. Pamatuju si to datum, protože za dva dny jsem měla narozeniny, bylo mi patnáct. Porozhlídla jsem se po placu a pokecala s několika lidma. Dlouho jsem se mazlila s jedním psem. Měla jsem báječnou náladu, že nemusím spěchat a můžu počkat s píchnutím tak dlouho, jak chci. Už jsem na tom zase nebyla fyzicky závislá.

Až když pak ke mně jeden přišel a zeptal se, jestli nechci fet, řekla jsem, že jo. Šel přede mnou na Ernst-Reuter-Platz a tam jsem si od něho koupila za čtyřicet marek jednu půlku půlky. Hned jsem zamířila na dámský toalety na Ernst-Reuter-Platzu. Jsou tam docela čistý. Rozdělala jsem si na lžíci jenom půlku fetu, protože po odvykání se nesmí začít hned s plnou dávkou. Píchla jsem si to tak trochu slavnostně. Protože jsem si myslela, že je to naposled. Probrala jsem se asi za dvě hodiny. Zadkem jsem vězela v míse. Jehla mi visela z žíly. Všechny moje věci byly rozsypaný na podlaze v mrňavý záchodový kabině. Ale hned jsem se vzpamatovala. Uvědomila jsem si, že jsem se rozhodla skutečně včas přestat s háčkem, doslova na poslední chvíli. Na courání po Kudammu jsem už

neměla náladu. V menze jsem si dala bramborovou kaši s pórkem za dvě padesát, ale hned jsem to zas samozřejmě zvrátila. Dovlekla jsem se ještě na stanici, abych se rozloučila s Detlefem, ale nebyl tam. Musela jsem domů, potřeboval mě můj nemocnej kocour. Ležel na stejným místě, kde jsem ho nechala, když jsem odcházela. Na mým polštáři. Nejdřív jsem vyčistila stříkačku a nalila do kocoura heřmánkovej čaj s hroznovým cukrem. Vlastně jsem si svůj poslední den heračky představovala jinak.

Rozmejšlela jsem se, jestli bych to neměla ještě o jeden den odložit a pořádně se cournout po Kudammu. Pak přišla matka a ptala se, kde jsem odpoledne byla. Řekla jsem: „Na Kudammu.“ Odpověděla: „Vždyť jsi chtěla jít ještě dneska odpoledne do Narkononu a

informovat se na všechno.“

Hned jsem na ni vyletěla. „Dej mi pokoj. Neměla jsem na to čas. Je ti to jasný?“ Matka ne mě najednou zařvala: „Ještě teď večer půjdeš do Narkononu. Hned si spakuj věci. A už dneska tam zůstaneš.“

Právě jsem si udělala kotletu s kaší. Šla jsem na záchod, zavřela se tam a najedla se na záchodě. Tak to byl můj poslední den s matkou. Byla jsem naštvaná, protože poznala, že už zase jedu v háčku

- 141 -

a protože jsem se sama sobě hnusila kvůli tomu poslednímu šlehnutí. A už jsem chtěla bejt konečně v Narkononu. Spakovala jsem si pár věcí do tašky a stříkačku, lžíci a zbytek fetu jsem si zastrčila za spodní kalhotky. Jely jsme taxíkem do Zehlendorfu, kde byl dům Narkononu. Nejdřív se mě vůbec na nic neptali. Přijímali tu skutečně úplně každýho. Měli dokonce náhončí, který se poflakovali mezi herákama a ptali se jich, jestli by nechtěli jít do Narkononu.

Vyptávali se mý matky. Chtěli totiž nejdřív vidět prachy, než mě

přijmou. Tisíc pět set marek zálohy na první měsíc. Tolik peněz matka samozřejmě neměla. Slíbila, že je přinese hned druhej den dopoledne. Chtěla si vzít půjčku. Řekla, že ji určitě dostane od banky. Prosila a škemrala, jen abych tam už mohla zůstat. Nakonec s tím souhlasili.

Zeptala jsem se, jestli můžu na záchod. Dovolili mi to. Nebylo to tam jako v ostatních léčebnách, kde ze všeho nejdřív člověka prohledaj, a když najdou nádobíčko, hned ho zas pošlou domů. Šla jsem na záchod a píchla si tam rychle zbytek fetu. Hned si samozřejmě všimli, že jsem se vrátila úplně sjetá, ale nic neřekli. Dala jsem jim svý nádobíčko. Ten, co si ho ode mě vzal, řek s údivem:

„To je dobře, že nám to dáváš dobrovolně.“

Musela jsem do absťákovýho pokoje, protože na mně bylo vidět, jak jsem sjetá. Byli tam ještě další dva heráci. Jeden z nich zdrhnul druhej den ráno.

Lidi z Narkononu na tom ovšem bezvadně vydělali, protože od každýho vybírali peníze na měsíc dopředu, a tenhle zdrhnul hned druhej den.

Dostala jsem knížky s učením sekty Scientology Church. Bylo to docela dobr ý čtení. Ten spolek se mi líbil. V těch knížkách byly příběhy, kterejm se dalo věřit, a taky nemuselo. Hledala jsem něco, čemu bych mohla věřit.

Za dva dny mě pustili z absťákovýho pokoje, protože po dvou šlehnutích jsem neměla skoro žádný abstinenční příznaky. Dostala jsem se na pokoj ke Christě. To byla jedna taková děsně střelená

ženská. Jen přišla, hned dostala zákaz terapie, protože se léčbě a terapeutům pořád jen smála. Přišla do pokoje a hned začala hledat za lištama na podlaze fet. Myslela si, že si ho tam třeba někdo schoval. Shodila mě z postele na podlahu a řekla: „Vystelem si to tady matracema a uděláme si senzační orgie s vínem a hašem.“ Na jedny straně byla docela dobrá. Jenomže mě nutila pořád myslet na drogy a tvrdila, že celej Narkonon nestojí za nic. A já skutečně chtěla zůstat čistá.

- 142 -

Druhej den mi zavolala matka a řekla, že můj kocour umřel. To byly mý patnáctý narozeniny. Matka mi nejdřív řekla o kocourovi a pak mi teprve gratulovala. Taky jí to bylo líto. A tak jsem to dopoledne na svý patnáctý narozeniny seděla na posteli a brečela. Když si lidi z Narkononu všimli, že pořád brečím, řekli, že potřebuju léčbu. Zavřeli mě do jedny místnosti s bejvalým herákem a ten mi dával úplně nesmyslný příkazy. Směla jsem jenom říkat „ano“ a musela jsem je splnit.

Řek mi: „Podívej se na tu zeď. Běž ke zdi. Dotkni se zdi.“ A tak to šlo pořád dokola. Celý

hodiny jsem lítala po pokoji ode zdi ke zdi. Už

jsem toho měla dost a řekla jsem: „Prosím tě, co je to za nesmysl. Vždyť jste úplně střelený. Buď tak laskav a dej mi pokoj. Už toho mám dost.“ Jenomže on se pořád jenom usmíval a donutil mě, abych pokračovala. Musela jsem se pak dotýkat ještě jiných věcí. Až

jsem už opravdu nemohla z místa, vrhla jsem se na podlahu a řvala a brečela.

Smál se a já pokračovala, dokud jsem se neuklidnila. Už mi bylo všechno jedno, byla jsem naprosto apatická. Dotýkala jsem se zdi ještě dřív, než vydal povel. Jediný, na co jsem myslela, bylo: „Někdy to přece musí skončit.“

Přesně po pěti hodinách řek: „Oukej, pro dnešek to stačí.“ Prohlásila jsem, že je mi úplně bezvadně. Musela jsem s ním jít do jiný

místnosti. Tam stál takovej směšnej podomácku vyrobenej přístroj, něco jako kyvadlo mezi dvěma plechovkama. Musela jsem se ho dotknout. Zeptal se mě: „Je ti dobře?“

Řekla jsem: „Je mi dobře. Myslím, že teď prožívám všechno mnohem uvědoměleji.“

Zíral na kyvadlo a pak řek: „Nepohnulo se. Takže si nelhala. Léčba byla úspěšná.“

Byl to detektor lži. Ta směšná věc byla něco jako kult tyhle sekty. V každým případě jsem byla šťastná, že kyvadlo nezačalo tlouct. Byl to pro mě důkaz, že se skutečně cejtím líp. Byla jsem ochotná uvěřit čemukoli, jen abych se mohla zbavit háčka.

Vůbec tam dělali fantastický věci. Když Christa ten samej večer dostala horečku, musela držet láhev a pořád říkat, jestli je horká

nebo studená. Po hodině přej horečka zmizela.

Všechno mě to tak nadchlo, že jsem hned druhej den ráno běžela do kanceláře a prosila o další léčbu. Drželo mě to celej tejden a věřila jsem, že léčba tyhle sekty mi skutečně prospívá. Celej den jsme měli program. Léčba, uklízení, služba v kuchyni. A tak to šlo až do deseti hodin do večera. Vůbec nebyl čas na přemejšlení.

- 143 -

Jediný, co mi šlo na nervy, bylo jídlo. Nikdy jsem nebyla vybíravá. Ale to žrádlo, co nám tam dávali, jsem prostě nemohla. Říkala jsem si, že za ty prachy, co od nás dostávaj, by snad mohli vařit trochu líp. Protože jinak snad neměli vůbec žádný výdaje. Léčbu vedli většinou bejvalý heráci, který prej byli už několik měsíců čistý. Řekli jim, že to patří k jejich terapii, a nanejvejš jim dávali nějaký kapesný. Taky se mi nezdálo správný, že vedoucí Narkononu jedli vždycky zvlášť. Jednou jsem přišla, když si zrovna sedali ke stolu. Cpali se samejma dobrotama.

V neděli jsem měla konečně trochu času na přemejšlení. Nejdřív jsem vzpomínala na Detlefa a byla jsem dost smutná.

Pak jsem docela střízlivě přemejšlela o tom, co budu dělat po terapii. Ptala jsem se sama sebe, jestli mi ta léčba skutečně pomáhá. Byla jsem plná otázek, na který jsem neznala odpověď. Chtěla jsem si o tom s někým popovídat. Ale nebylo s kým. Jedním z nejdůležitějších zákonů Narkononu byl přísnej zákaz navazovat přátelství. Když jsem chtěla mluvit o svejch problémech, hned jsem dostala léčbu navíc. Uvědomila jsem si, že za celou dobu svýho léčení v Narkononu jsem si ještě ani jednou s nikým pořádně nepopovídala. V pondělí jsem šla do kanceláře a všechno jsem to tam vybalila. Nenechala jsem se přerušit. Začala jsem s jídlem. Pak jsem řekla, že mi tu ukradli už skoro všechny spodní kalhotky. A do prádelny se není možný dostat, protože holka, co má klíče, pořád někde shání

drogy. Vůbec tam bylo pár lidí, který vždycky zdrhli, aby si sehnali fet, a vrátili se, kdy se jim zachtělo. Řekla jsem, že mi to vadí. A pak ta nekonečná léčba a domácí práce. Byla jsem už totálně vyčerpaná, neměla jsem prostě dost času na spaní. Řekla jsem: „Oukej, vaše léčba je docela dobrá, fakt. Ale nepomáhá mi vyřešit moje vlastní

problémy. Protože to všechno je vlastně jenom dril. Snažíte se nás správně vycvičit. Ale

já potřebuju někoho, s kým bych mohla o svejch problémech mluvit. Potřebuju hlavně čas, abych se mohla vypořádat se svejma problémama.“

Poslouchali mě s tím jejich věčným úsměvem. Když jsem skončila, hned mi předepsali jednu extra léčbu, která trvala celej den až do večera do deseti. Dorazila mě až do totální apatie. Říkala jsem si, že snad vědí, co dělaj. Matka mi při návštěvě řekla, že ty peníze, co za mě musela zaplatit, dostane zpátky od úřadu sociální péče. Řekla jsem si, že když na to dává prachy stát, tak to snad musí bejt v pořádku. Jiný měli v Narkononu ještě větší problémy než já. Tak třeba Gabi. Zabouchla se do jednoho ze sekty a chtěla se s ním za každou cenu vyspat. Všechno to poctivě řekla vedoucím Narkononu, a ty je

- 144 -

přede všema shodili. Gabi zdrhla ještě ten večer a už se nevrátila. Ten kluk, kterej už byl přej několik let čistej a spolupracoval jako pomocník, zmizel o něco pozdějc. Stal se z něho znovu herák. Těm z Narkononu vlastně ani tak moc nešlo o to, aby spolu nespali. Důležitější pro ně bylo, aby nevznikaly žádný přátelství. Ale ten kluk už tam byl přece rok, copak se dá tak dlouho vydržet bez přátelství?

Pozdě večer, kdy jsme měli trošku volno, jsem se vždycky scházela s lidma, který byli v mým věku. Byla jsem z nich nejmladší, ale v partě, která se pomalu vytvořila, nebylo ještě nikomu sedmnáct. Na terapii teď přicházela ta nejmladší vlna, lidi, který začali fetovat už

jako děti. Všichni byli po roce po dvou, tak jako já, úplně na dně, protože ten jed v pubertě účinkuje ještě mnohem víc než v dospělosti. Tak jako já neměli šanci sehnat jinou terapii. Po nějaký době přestala většina z nich brát léčbu vážně. Když šli na léčbu dva z naší party dohromady, tak byla veškerá snaha marná. Jak jsme to taky měli brát, když nám třeba nařídili řvát jako při fotbalu nebo si celý hodiny zírat do očí. Nemuseli jsme už pak vůbec chodit k tomu směšnýmu detektoru lži, protože jsme stejně vždycky na konci řekli, že nám léčba nepomohla. Jenom jsme se tomu chechtali. Ubohý vedoucí léčby byli čím dál tím bezmocnější, když s náma měli pracovat.

Po večerech jsme probírali ještě jedno téma: háčko. S některejma jsem taky mluvila o tom, jak odtud zdrhnout. Po dvou tejdnech v Narkononu jsem měla vypracovanej plán útěku. Ještě s dvouma klukama jsme se převlíkli za velkou úklidovou četu. S odpadovejma košema, smetákama a kýblama jsme prošli všema dveřma. Byli jsme šíleně blažený. Už jsme se úplně třásli netrpělivostí, jak jsme se těšili na šlehnutí. V podzemce jsme se rozdělili. Já jela na stanici ZOO, abych se sešla s Detlefem. Detlef tam nebyl. Ale zato Stella. Mohla se zbláznit nadšením, že mě zas vidí. Říkala, že Detlefa v poslední době nikdo nepotkal. Měla jsem strach, že ho zašili. Stella mi řekla, že na stanici se teď blbě

sháněj zákazníci. Jely jsme na stop na Kurfürstenstrasse. Taky to tam za nic nestálo. Pádily jsme od stanice podzemky až k Liitzowplatzu, než konečně někdo zastavil. Znaly jsme to auto i toho chlapa. Šel po nás už dřív. Jednou se za náma dokonce hnal, když jsme si šly píchnout na záchod. Myslely jsme si vždycky, že je to tajnej. Ale byl to jen chlap, kterej se specializoval na ty úplně nejmladší

holky.

Chtěl jenom mě, ale Stella mohla jet s náma.

- 145 -

Řekla jsem: „Pětatřicet marek, francouzsky. Já to dělám jenom francouzsky.“

On řek: „Dám ti sto marek.“

Byla jsem z toho úplně pryč. To se mi ještě nikdy nestalo. Zákazníci v těch

nejpřepychovějších mercedesech byli schopný se hádat o pět marek. A tenhle chlap v úplně zrezivělým volkswagenu mi dává

dobrovolně sto. Pak nám řek, že je důstojník německý zpravodajský

služby. Děsně si vymejšlel. Ale tyhle hochštapleři byli nejlepší zákazníci, protože se předváděli i s prachama. Dal mi skutečně sto marek. Stella hned koupila fet a rovnou v autě jsme si píchly. Jeli jsme k penziónu Ameise. Stella zůstala na chodbě. Dala jsem si s ním na čas, protože po prvním píchnutí po čtrnácti dnech jsem byla úplně sjetá a taky protože slušně zaplatil. Byla jsem tak totálně sjetá, že se mi vůbec nechtělo vstát z tý úzký

postele ve špinavým penzionovým pokoji.

Chvíli jsem si s ním ještě povídala. Byl to vážně směšnej vejtaha. Nakonec ještě řek, že má doma půl gramu heroinu. Přej nám ho dá, když na něho za tři hodiny počkáme zase na Kurfürstenstrasse. Nakonec jsem ho ještě pumpla o třicet marek. Řekla jsem, že se potřebujeme taky jednou pořádně najíst. A že stejně vím, jak je děsně

prachatej, a že v tom starým volkswagenu jezdí, jenom aby se maskoval, protože je jistě u špionáže. Takže mu nezbylo, než mi ty prachy dát. Jely jsme se Stellou zase zpátky na stanici ZOO, protože jsem se nevzdávala naděje, že potkám Detlefa. Najednou ke mně přiběhnul malej černobilej chlupatej pejsek a začal na mě skákat. Musela jsem mu někoho připomínat. Děsně se mi líbil. Vypadal úplně jako malej severskej sněžnej pes. Šel za ním takovej otrhanej chlap a zeptal se mě, jestli si ho nechci koupit. Hned jsem souhlasila. Chtěl za něj sedmdesát marek, ale usmlouvala jsem to s ním na čtyřicet. Byla jsem bezvadně sjetá a děsně šťastná, že mám zase psa. Stella řekla, že bych mu měla dát jméno Lady Jane. Začala jsem mu říkat Janie. Najedly jsme se v jedny restauraci na Kurfürstenstrasse, daly jsme si kotlety s oblohou a Janie dostala půlku. Ten od tý špionáže přišel skutečně tak, jak řek, a dal mi přesnou půlku gramu. To bylo senzační. Půlka gramu měla cenu sto marek.

Stella a já jsme pak ještě jednou jely na stanici ZOO kvůli Detlefovi. Potkaly jsme Babsi. Byla jsem děsně ráda, protože přes všechny hádky jsem měla Babsi ještě radši než Stellu. Šly jsme ve třech na terasu. Babsi vypadala hrozně špatně. Nohy měla jako sirky a už

jí zmizel i ten poslední zbytek prsou. Vážila teď jedenatřicet kilo. Jen obličej měla pořád stejně hezkej.

- 146 -

Vyprávěla jsem jim, že Narkonon je docela bezvadný zařízení. Stella o něm vůbec nechtěla slyšet. Řekla, že se jako heračka narodila a chce tak taky umřít. Ale Babsi se hned nadchla myšlenkou, že bysme mohly společně v Narkononu odvykat. Její rodiče a babička se marně snažili sehnat jí nějakou terapii. Babsi už zase utekla z domova, ale s odvykáním to myslela vážně. Byla na tom děsně blbě. Když jsme si dost popovídaly, šla jsem s Janie na metro a jela do jednoho děsně drahýho krámu, kde maj otevříno i večer. Koupila jsem dvě tašky psího žrádla pro Janie a spoustu pudinku prosebe. Pak jsem zavolala do Narkononu, jestli se můžu vrátit. Řekli, že jo. Řekla jsem jim, že přivedu jednu přítelkyni. Neprozradila jsem, že ta přítelkyně je Janie.

Moc jsem o tom sice nepřemejšlela, ale v podstatě mi bylo od začátku jasný, že se do Narkononu vrátím. A kam jinam jsem vlastně

měla jít? Matka by pěkně vyváděla, kdybych se najednou objevila ve dveřích. Mimoto se moje sestra odstěhovala od otce a bydlela teď s matkou v mým pokoji a spala v mý posteli. A toulat jsem se taky nechtěla. Připadalo mi to vždycky hrozný bejt úplně závislá na chlapovi, kterej mě nechá sebe na noc. Ještě nikdy jsem nezůstala u zákazníka přes noc, protože to automaticky znamenalo šoustání. Ale především jsem skutečně chtěla odvykat. A pořád jsem si ještě myslela, že se mi to v Narkononu povede, protože vlastně jinou možnost jsem neměla.

V domě, říkali jsme Narkononu vždycky jenom dům, se ke mně

chovali sice dost nepříjemně, ale nic mi neřekli. Ani tomu, že jsem přivedla Janie. V

domě už bylo dvacet koček a teď k nim ještě přibyl jeden pes.

Přinesla jsem z půdy starý deky a udělala jsem Janie vedle svý

postele pelíšek. Do rána byl pokoj plnej hromádek a loužiček. Janie se nikdy nenaučila dodržovat čistotu. Byla pěkný čuně. Ale já vlastně taky. Milovala jsem Janie. Vůbec mi nevadilo, že jsem to po ní

musela uklidit.

Hned jsem dostala jednu zvláštní léčbu. To mi taky nevadilo. Všechno jsem dělala úplně mechanicky. Jen mě rozčilovalo, že nemůžu bejt tak dlouho se svým psem. Starali se mi o ni zatím jiný, a z toho jsem byla hrozně nešťastná, protože Janie patřila přece jen mně. Každej si s ní hrál a ona si taky hrála úplně s každým, byla to taková malá děvka. Všichni ji krmili a ona pořád tloustla. Ale jenom já jsem si s ní povídala, když jsme byly samy. Měla jsem teď alespoň někoho, s kým jsem mohla mluvit. Zdrhla jsem pak ještě dvakrát. Naposled jsem byla pryč čtyři dny. Poprvé jsem se skutečně toulala. Bydlela jsem u Stelly, protože její

- 147 -

matka byla na protialkoholním léčení. Všechen ten hnus začal zase od začátku. Zákazník, šlehnutí, zákazník, šlehnutí. Pak jsem se dověděla, že Detlef s Berndem odjeli do Paříže. To mě sebralo. Ten, se kterým jsem byla skoro vdaná, zdrhnul z Berlína, a ani se se mnou nerozloučil, to bylo hrozný. V našich společnejch snech jsme vždycky chtěli jet do Paříže. Představovali jsme si, že si tam pronajmeme malej pokoj na Montmartru nebo tam někde a budeme odvykat, protože jsme nikdy neslyšeli o drogách v Paříži. Byli jsme přesvědčený, že tam určitě nejsou. že je tam jenom spousta báječnejch umělců, který pijou kafe a někdy taky víno. A teď byl teda Detlef s Berndem v Paříži. Už jsem neměla přítele. Byla jsem na světě úplně sama, protože s Babsi a Stellou jsme se zase jako vždycky hádaly a dělaly si všelijaký sprosťárny. Zbyla mi jen Janie.

Zavolala jsem do Narkononu a tam mi řekli, že si už matka vyzdvihla moje věci. Takže matka mě taky odepsala. To mě naštvalo. Rozhodla jsem se všem dokázat, že to zvládnu i bez nich. Jela jsem do Narkononu a oni mě znovu přijali. Při terapii jsem spolupracovala jako posedlá. Dělala jsem všechno, co mi řekli. Byla ze mě úplně vzorná žačka a mohla jsem zase k detektoru lži a kyvadlo nikdy netlouklo, když jsem prohlásila, že mi léčba děsně pomohla. Říkala jsem si, že teď to docela určitě dokážu. Vypůjčila jsem si věci na sebe. Nosila jsem klučicí spodky. Vůbec mi to nevadilo. Nechtěla jsem se doprošovat matky, aby mi přinesla moje věci. Jednoho dne mi zavolal otec: „Ahoj, Christiano. Prosím tě, kde to jsi? Právě jsem se to úplně náhodou dověděl.“

Řekla jsem: „No to je obrovský, ty se o mě taky jednou zajímáš.“

On: „Prosím tě, řekni mi, ty chceš zůstat u toho nesmyslnýho spolku?“

Já: „Jasně, v každým případě.“

Otec chvíli lapal po dechu a pak se zeptal, jestli bych s ním a ještě jedním jeho kamarádem nešla na oběd. Řekla jsem: „Jo, to bych šla.“

Asi za půl hodiny mě zavolali dolů do kanceláře a tam stál můj milovanej tatínek, kterýho jsem neviděla celý měsíce. Šel se podívat do pokoje, kde jsem ještě s dalšíma čtyřma bydlela. Řek: „Jak to tady proboha vypadá?“ Pořád ještě byl vysazenej na pořádek. A v našem pokoji to vypadalo opravdu bezvadně, ostatně jako v celým domě. Špína a smetí a všude se válely nějaký hadry.

Když jsme chtěli jít ven na ten oběd, řek jeden z vedoucích otci:

„Musíte ale podepsat prohlášení, že Christianu zase přivedete zpátky.“

- 148 -

To otce rozčílilo. Začal řvát, že on je můj otec a sám bude rozhodovat o tom, kde zůstane jeho dcera. že mě teď odvede a už se sem nikdy nevrátím.

Utíkala jsem zpátky a křičela: „Já tu chci zůstat, tati. Já nechci umřít, tati. Prosím tě, nech mě tady, tati.“

Lidi z Narkononu, který se seběhli, když jsem začala křičet, byli na mý straně. Otec výběh ven a řval: „Jak chcete, já přivedu policii.“

Věděla jsem, že to udělá. Hnala jsem na půdu a vylezla na střechu. Byla tam taková malá plošina pro kominíky. Sedla jsem si tam a třásla se zimou.

Za chvíli skutečně přijely dva policejní vozy. Poldové spolu s otcem prohledali dům odshora dolů. Vedoucí Narkononu mě taky začali volat, protože dostali strach. Ale na střeše mě nikdo nenašel. Poldové a otec zase odtáhli.

Druhej den jsem volala matce do práce. Hned jsem se rozbrečela a ptala se: „Co to má znamenat?“

Matka měla úplně studenej hlas a řekla: „Mně už je absolutně

jedno, co se s tebou stane.“

Řekla jsem: „Já nechci, aby mě táta odtud vzal. Ty máš přece právo o mně rozhodovat. Nemůžeš se na mě jen tak vykašlat. Já už

tu zůstanu, už nikdy neuteču. Přísahám. Prosím tě, udělej něco, aby mě táta odtud nevzal. Já tu musím zůstat, mami, vážně. Jinak umřu, mami, věř mi.“

Matka na mě neměla čas ani náladu a řekla: „Ne, to prostě nepřichází v úvahu.“ A položila telefon. Byla jsem z toho úplně vyřízená. A pak jsem znova dostala vztek. Řekla jsem si: „Můžou ti klidně vlízt na záda. Celej život se o tebe nestarali. A teď okolo tebe začnou najednou skákat, jak je zrovna napadne, ty sobci, který vždycky všechno udělali špatně. Nechali tě

spadnout až na dno. Matka Kessi, ta se uměla postarat, aby se její

dcera nedostala do toho bahna. A tyhle neschopný rodiče si teď

myslej, že najednou věděj, co je pro tebe dobrý.“

Požádala jsem o mimořádnou léčbu a pekelně se na ni soustředila. Chtěla jsem zůstat v Narkononu a pak se třeba stát členkou Scientology Church. V každým případě mě odtud nikdo nesmí odvíst. Už se nenechám ničit svejma rodičema. Tak jsem si to říkala ve svým děsným vzteku.

Za tři dny přišel otec znovu. Musela jsem jít dolů do kanceláře. Otec byl úplně klidnej. Řek, že musí se mnou zajít na sociální úřad kvůli penězům, který za mě matka zaplatila Narkononu a který má

dostat zpátky.

- 149 -

Řekla jsem: „Ne, já s tebou nepůjdu. Já tě znám, tati. Když s tebou půjdu, tak už tenhle dům nikdy neuvidím. A já nechci umřít.“

Otec ukázal vedoucímu Narkononu potvrzení. Bylo tam napsáno, že mě odtud může odvést. Matka mu k tomu dala plnou moc. Vedoucí Narkononu řek, že se nedá nic dělat, že musím jít s otcem. Nemůžou mě tam přej držet proti vůli mýho otce.

Vedoucí mi ještě řek, že nemám zapomenout na svý cvičení. Pořád přej musím konfrontovat. Pomyslela jsem si: „Vy jste ale idioti. Nemám nic, co bych mohla konfrontovat. Já musím umřít. Už to dýl nevydržím. Nejpozdějc za čtrnáct dní si přece znovu píchnu. To nedokážu. Sama to nedokážu.“ Byl to jeden z mála okamžiků, kdy jsem poměrně jasně viděla celou svou situaci. Ve svým zoufalství

jsem si namluvila, že jedině Narkonon je mojí záchranou. Řvala jsem vzteky a zoufalstvím. Byla jsem ztracená.

Christianina matka

Nepovažovala jsem to za šťastné řešení, když si můj rozvedený muž

vzal po neúspěchu v Narkononu Christianu k sobě, aby ji konečně

přivedl k poslušnosti, jak řekl. Nehledě na to, že na ni nemohl dohlí-žet celý den, měla jsem také psychické zábrany přenechat muChristianu. Zvlášť když se před nedávném vrátila její sestra, protožeotec na ni byl příliš přísný.

Jenže jsem si už nevěděla rady a doufala jsem: Možná že se mus jeho metodami podaří to, co jsem já nedokázala. Nemůžu ale vy-loučit, že jsem si to jenom namlouvala, abych se alespoň dočasně

zbavila odpovědnosti za Christianu. Od jejího prvního odvykání jsemse neustále pohybovala mezi pocity naděje a zoufalství. Byla jsemduševně a tělesně v koncích, když jsem jejího otce prosila, aby se oni postaral.

Její návrat k drogám už tři týdny po prvním odvykání, které Christiana s Detlefem protrpěli u nás doma, mě úplně porazil. Policie mizavolala do úřadu, že chytili Christianu na stanici ZOO. Abych si proni přišla.

Seděla jsem za svým psacím stolem a třásla se hrůzou. Každé

dvě minuty jsem se dívala na hodinky, jestli už budou čtyři. Neodva-žovala jsem se odejít dřív. Nemohla jsem se nikomu svěřit. Obě dce-ry šéfa, s kterými jsem pracovala, by mě určitě odsoudily jako špat-nou matku. Najednou jsem pochopila Detlefova otce. Ze začátku sečlověk hlavně hrozně stydí.

- 150 -

Na policejním revíru jsem našla Christianu s úplně opuchlýmaočima od pláče. Policista mi ukázal čerstvý vpich na její ruce a řekl,že ji zadrželi na stanici v „jednoznačné

situaci“.Nedovedla jsem si pod tou „jednoznačnou situací“ nic představit.Snad jsem si také nic představovat nechtěla. Christiana byla zoufalenešťastná z toho, že si znovu začala píchat. A tak jsme opět odvyka-ly. Bez Detlefa. Zůstala doma a vypadalo to, že to myslí vážně. Sebrala jsem všechnu odvahu a svěřila se ve škole jejímu třídnímu.Úplně se zhrozil a byl mi vděčný za mou otevřenost a upřímnost.Řekl, že u jiných rodičů na to není zvyklý, domnívá se prý, že veškole je víc narkomanů, a rád by Christiane nějak pomohl. Jenženevěděl jak.

Bylo to pořád stejné. Když jsem to někomu řekla, buď byli lidé

stejně bezmocní jako já, nebo takové, jako byla Christiana, úplně

odepsali. Zažila jsem to později ještě mnohokrát.Začala jsem si všímat, jak lehko se děti dostávají k heroinu. Už

na cestě do školy na Hermannplatzu v Neuköllnu na ně číhali dýleři.Nevěřila jsem svým očím, když jeden takový oslovil Christianu dokonce v mé přítomnosti. Někteří z nich byli cizinci, ale i Němci.Christiana mi řekla, odkud ty lidi zná: „Ten obchoduje s tím, ten pro-dává tohle a ten dělá támhleto.“

Připadalo mi to úplně šíleně. Kde to vlastně proboha žijeme, říka-la jsem si.

Chtěla jsem Christianu přehlásit na reálku na Lausitzer Platzu,aby se alespoň vyhnula té cestě do školy. Bylo krátce před Veliko-nocemi a já jsem chtěla, aby už po prázdninách chodila na reálku.Doufala jsem, že ji tak vytrhnu z jejího prostředí, z nebezpečí, které

číhalo na každé stanici podzemky. Byl to samozřejmě naivní nápada také z toho nic nebylo. Ředitel reálky nám hned řekl, že velmi ne-rad přebírá děti ze všeobecné školy. A na to, aby udělal výjimku, má

Christiana příliš špatnou známku z matematiky. Jen tak ze zájmu seještě zeptal, proč chce změnit školu. Když Christiana řekla, že se jí

nelíbí kolektiv ve škole, ušklíbl se: „Třídní kolektiv? Ve všeobecné

škole přece není vůbec žádný kolektiv.“ Vysvětlil mi, že děti jsou tamzáměrně štvány proti

sobě, takže tam žádný pocit sounáležitostinemůže vzniknout.

Nevím, kdo byl víc zklamaný, Christiana, nebo já. Řekla jen: „Toje všechno nesmysl. Pomůže mi jedině terapie.“ Jenže kde jsem mě-la místo na terapii sehnat? Telefonovala jsem z jednoho úřadu dodruhého. V nejlepším případě mě odkázali na poradnu pro drogové

závislosti. Tam trvali na tom, že k nim musí Christiana přijít dobrovolně. Jak se navzájem rozcházeli v názorech, jedni mluvili špatně

- 151 -

o metodách těch druhých, tak byli jednotní v tomto bodě. Dobrovolnost byl jediný předpoklad pro terapii. V opačném případě není

léčba možná.

A když jsem Christianu uprošovala, aby šla do poradny, hned sina mě otevřela pusu: „Co bych tam dělala? Stejně pro mě nemajžádný místo na léčení! Nebudu tam jenom zbytečně celý tejdny lí-tat.“

Co jsem měla dělat? Nemohla jsem ji do poradny dovléct násilím.Na jedné straně dnes jejich stanovisko chápu. V té době byla Christiana asi opravdu příliš mladá na skutečnou terapii. Na druhé straně

si myslím, že takové děti jako Christiana, které propadly drogám,mají právo, aby se jim pomohlo i proti jejich vůli.Později, když bylo Christiane čím dál hůř a byla ochotná podrobitse přísné léčbě i dobrovolně, slyšela jsem jen: „Nemáme místo, šestaž osm týdnů čekací doba.“ Vždycky mi to znovu vyrazilo dech.Zmohla jsem se jen na odpověď: „A co když za tu dobu moje dítě

umře?“ „No dobře, může k nám zatím chodit na pohovory, abychomviděli, zda to skutečně myslí vážně.“ Dnes, s odstupem času, nemo-hu pracovníkům poraden nic vyčítat. Při tak malém počtu míst v lé-čebnách, která měli k dispozici, si museli nutně vybírat.Nesehnala jsem tedy žádnou terapii, ale když se Christiana vráti-la z velikonočních prázdnin, měla jsem dojem, že ji ani nepotřebuje.Doslova kvetla zdravím. Myslela jsem si, že teď se jí snad doopravdy podařilo drogám uniknout.

Často se zmiňovala o své přítelkyni Babsi, která se prodávalakvůli heroinu starším chlapům, a odsuzovala ji za to. Něco takovéhoby prý nikdy nemohla dělat. Je prý ráda, že už s tím svinstvem nemá

nic společného. Říkala to s naprostým přesvědčením. Byla bych pří-sahala, že to myslí vážně.

Ale za několik dní zase vjela do starých kolejí. Poznala jsem topodle jejích malých zorniček. Už jsem ty její výmluvy nemohla poslouchat. „Co furt máš, jen jsem si trochu zakouřila,“ oblbovala mě.Byla to hrozná doba. Zarputile mi lhala do očí. Ačkoliv jsem ji už

prokoukla skrz naskrz. Přemýšlela jsem o tom, zda ji nemám zamknout. Ale ona by určitě vyskočila oknem z prvního patra. To se mizdálo moc riskantní.

Byla jsem s nervy úplně v koncích. Nemohla jsem ty její malé

zorničky už ani vidět. Uplynuly tři měsíce od chvíle, kdy jsem ji nachytala v koupelně. V novinách se čím dál častěji objevovaly zprávyo mrtvých narkomanech. Většinou jen na pár řádcích. Uváděli početobětí heroinu tak samozřejmě jako mrtvé na silnicích.

- 152 -

Měla jsem zoufalý strach. Především proto, že Christiana už kemně nebyla upřímná. Protože už nic nepřiznala. To její věčné lhaní

mě přivádělo k šílenství. Když jsem ji nachytala, byla sprostá aagresivní. Její povaha se pomalu začínala měnit.Třásla jsem se strachy o její život. Kapesné, dávala jsem jí dva-cet marek měsíčně, dostávala jen po menších částkách. Nedoká-zala jsem se zbavit představy, že jí

dám dvacet marek a ona si kou-pí dávku, která by mohla být smrtelná. že je závislá na droze, na tumyšlenku jsem si už jakž takž zvykla, ale strach, že příští injekce bymohla být její poslední, ten mě doslova ničil. Byla jsem ráda, že ješ-tě vůbec chodí domů. Na rozdíl od Babsi, jejíž matka mi často volalaa s pláčem se ptala, jestli nevím, kde je její dcera.žila jsem v neustálém

vyčerpávajícím napětí. Když zazvonil telefon, hned jsem si představovala, že je to policie nebo márnice neboněco takového. Ještě dnes vždycky vyletím z postele jako šílená,když se ozve telefon.

S Christianou už nebyla vůbec řeč. Když jsem se jí zeptala na he-roin, odbyla mě jen vždycky: „Dej mi pokoj!“ Měla jsem pocit, žeChristiana už je taky na konci se silami. Tvrdila sice, že si nepíchá

heroin a bere jen hašiš, ale tak, jak jsem si teď už sama sobě nicnenamlouvala, nenechala jsem si taky nic namluvit od ní. Pravidelně

jsem jí obracela pokoj vzhůru nohama a nacházela jsem tam všech-no možné. Dvakrát nebo třikrát dokonce stříkačku. Hodila jsem jí topod nohy, ale ona na mě uraženě křičela, že je to Detlefa. že mu tosebrala, aby si nepíchal.

Když jsem se jednou vrátila z práce domů, seděli oba na posteli vdětském pokoji a právě si nahřívali lžíci. Jejich drzost mi úplně vyra-zila dech. Zmohla jsem se jen na to, že jsem na nezařvala. „Ať už

jste venku!“

Když vypadli, rozbrečela jsem se. Dostala jsem najednou děsný

vztek na policii a naši vládu. Připadala jsem si úplně opuštěná a bezpomoci. Bild Zeitung už zase psal o obětech heroinu. V tomto roceuž jich bylo víc než třicet. A to byl teprve květen. Nemohla jsem topochopit. V televizi ukazovali, jaké nesmírné sumy vynakládá stát naboj proti terorismu. A v Berlíně si přitom úplně svobodně běhají pře-kupníci a prodávají heroin na ulici jako zmrzlinu.A pokračovala jsem v těch myšlenkách dál. Najednou jsem seslyšela, jak nahlas říkám „zasranej stát“. Už ani nevím, co mi ještě

táhlo hlavou. Seděla jsem v obýváku a dívala se kolem sebe, prohlí-žela jsem si jeden kus nábytku po druhém. Nejradši bych ty krámyroztřískala. To je tedy to, kvůli čemu jsem se tak snažila. Pak jsemse znovu rozbrečela.

- 153 -

Ten večer jsem Christianu strašně seřezala. Seděla jsem strnulev posteli a čekala na ni. V hlavě se mi točily myšlenky jako na kolo-toči. Byla to směs strachu, pocitu viny a výčitek svědomí. Uvědomovala jsem si, že jsem všechno udělala špatně, že jsem se špatně

vdala, ale také špatně vychovala své dcery, práce pro mě byla důle-žitější. Příliš dlouho jsem si nechtěla připustit, co se s Christianouděje.

Ten večer jsem ztratila poslední iluze.

Christiana přišla domů teprve o půl jedné. Zahlédla jsem z okna,jak vystupuje z mercedesu. Přímo před domovními dveřmi. Božemůj, pomyslela jsem si, tak to je konec. Už nemá ani trochu sebe-úcty. To je katastrofa. Úplně mě to omráčilo. Popadla jsem ji a seře-zala tak strašně, až mě rozbolely ruce. Nakonec jsme obě seděly nakoberci a brečely. Christiana se zhroutila. Obvinila jsem ji, že je prostitutka, že teď už to vím.

Vrtěla jenom hlavou a vzlykala: „Ale ne tak, jak si myslíš, mami.“

Nechtěla jsem o tom nic vědět. Poslala jsem ji do vany a pak dopostele. Nikdo si neumí představit, jak mi bylo. Ze se prodává chla-pům, to mě porazilo, myslím, víc než její závislost na heroinu.Celou noc jsem nezamhouřila oko. Přemýšlela jsem o tom, co mivlastně ještě zbývá. V zoufalství mě dokonce napadlo, že ji svěřímdo ústavní výchovy. Ale to by bylo ještě horší. Musela by nejdřív dodomova na Ollenhauerstrasse. A před ním mě už jedna učitelka va-rovala, protože prý se tam děvčata navzájem svádějí k prostituci.Viděla jsem jen jednu jedinou možnost:

Christiana musí hned zBerlína. Navždycky. Ať chce, nebo ne. Pryč tady z toho bahna, dokterého vždycky znovu spadne. Musí někam, kde si bude před heroinem jistá.

Moje matka a také švagrová ve Šlesvicku-Holštýnsku si ji hnedchtěly vzít k sobě. Když jsem řekla Christiane své rozhodnutí, překvapilo ji to a vyděsilo. Udělala jsem všechna potřebná opatření. Alepak za mnou přišla celá zkroušená a řekla, že se chce jít léčit. Dokonce si už sehnala místo. V Narkononu.

Spadl mi kámen ze srdce. Nebyla jsem si totiž jistá, jestli si v Zá-padním Německu dokáže odvyknout bez léčby, a měla jsem strach,že mým příbuzným uteče.

O Narkononu jsem nic nevěděla, jen to, že se tam musí platit.Dva dny před jejími patnáctými narozeninami jsem s ní jela taxíkemdo Narkononu. Jakýsi mladý muž s námi vedl závazný přijímací pohovor. Blahopřál nám k našemu rozhodnutí a ujišťoval mě, že už sivůbec nemusím dělat starosti. Terapie v Narkononu prý mívá na-

- 154 -

prostý úspěch. Mohu být tedy úplně klidná. Po dlouhé době se mikonečně ulevilo.

Pak jsem musela podepsat, že budu za Christianu platit padesátdvě marky denně a dám jim zálohu na čtyři týdny dopředu. Bylo tovíc, než jsem vydělávala měsíčně čistého. Ale co jsem měla dělat?

Navíc mi ten mladý muž řekl, že mohu požadovat náhradu za léčbuna obvodním úřadě pro mládež.

Příští den jsem dala dohromady pět set marek a dovezla je doNarkononu. Pak jsem si vzala půjčku na tisíc marek a odevzdala jena příštím rodičovském večeru. Rodičovské večery vedl údajně bý-valý narkoman. Jeho minulost na něm nebyla vůbec vidět. Díky Narkononu, řekl, se z něho stal nový člověk. To rodičům imponovalo.Ujišťoval mě také, že Christiana dělá pokroky.

Ve skutečnosti nám hráli divadlo a šlo jim jen o naše peníze.Později jsem se z novin dověděla, že Narkonon patří k jakési po-chybné americké sektě a vydělává na strachu rodičů.Ale jako ostatně vždycky, i tehdy jsem všechno pochopila, až

když už bylo pozdě. Myslela jsem si, že je Christiana v dobrých ru-kách. A chtěla jsem ji tam nechat co nejdéle. Takže jsem potřebovala peníze.

Oběhávala jsem úřady, ale nikdo se necítil kompetentní. Nikdo minenalil o Narkononu čisté víno. Propadla jsem malomyslnosti. Připadalo mi, že ty lidi okrádám o čas. Pak mi někde někdo řekl, ženejdříve potřebuji lékařské potvrzení o Christianině závislosti na dro-gách, aby mohl být vůbec podán návrh na úhradu nákladů za léčbu.Považovala jsem to za vtip. Každý, kdo o tom něco ví, musí přecena Christiane na první pohled vidět, jak na tom je. Jenomže to bylnařízený úřední postup. Když jsem však konečně po dvou týdnechměla domluvený termín u lékaře, Christiana z Narkononu zaseutekla. To už bylo potřetí.

Rozbrečela jsem se vzteky a zoufalstvím. Říkala jsem si: Už tozase všechno začíná. Zase jsem zbytečně doufala. Vydali jsme se jis mým přítelem hledat. Odpoledne jsme procházeli Hasenheide, ve-čer centrum a diskotéky a mezitím stanice podzemky. Chodili jsmevšude, kde se vyskytovali narkomani. Každý den, každý večer jsmeznovu vyráželi do ulic. Dokonce jsme se dívali i na toalety v City. Napolicii jsme ji ohl ásili jako pohřešovanou. Řekli jen, že po ní vyhlásí

pátrání. že se jistě zase objeví.

Měla jsem chuť zahrabat se někam hodně hluboko. Už jsem mělajenom strach. Strach před zavoláním: Vaše dcera je mrtvá. Bylajsem jediné klubko nervů. Už jsem neměla na nic chuť, žádný zájem,musela jsem se ze všech sil soustředit na práci. Nechtěla jsem se

- 155 -

nechat uznat od lékaře. Selhávalo mi srdce. Levou rukou jsem už

skoro nemohla hýbat. V noci mi vždycky úplně ztuhla. žaludek se mibouřil. Byla jsem

předrážděná a hlava se mi chystala rozskočit. Zby-la ze mě už jen hromádka neštěstí.

Šla jsem k lékaři. Ten mi dal poslední ránu. Všechno je to od ner-vů, řekl mi po vyšetření, a předepsal mi válium. Když jsem mu řekla,proč jsem tak vyřízená, vyprávěl mi, že k němu také před několikadny přišla nějaká mladá dívka, řekla mu, že je narkomanka, a ptalase ho, co má dělat. „A co jste jí poradil?“ zeptala jsem se.

„Aby se oběsila.“ To byla jeho odpověď. Není jí pomoci. Přesně

tak to řekl.

Když se po týdnu Christiana znovu ohlásila v Narkononu, už jsemani nedokázala mít radost. Jako by ve mně něco umřelo. Chtělajsem pro ni udělat všechno, co bylo v lidských silách. Ale nic z tohonepomohlo. Naopak.

Všechno šlo od desíti k pěti. Také v Narkononu to bylo s Christianou spíš horší než lepší. Úplně se tam změnila. Byla vulgární, od-pudivá, vůbec nepůsobila jako dívka.

Už při prvních návštěvách v Narkononu mě to úplně vyvedlo zmíry. Christiana se mi najednou odcizila. Něco se mezi námi rozbilo.Až do té doby jsme mezi sebou měly přes všechno to trápení jakésivnitřní pouto. Teď najednou zmizelo. Rozpustilo se jako po výplachumozku.

V této situaci jsem požádala svého rozvedeného muže, abyChristianu odvezl do Západního Německa. Ale on si ji chtěl radějivzít k sobě. Však už si s ní prý bude vědět rady. A když nebude poslouchat, tak ji pořádně seřeže.

Nebránila jsem se tomu. Byla jsem s rozumem v koncích. Udělalajsem už tolik chyb, že jsem měla strach, aby přestěhování do Zá-padního Německa nebylo jen pokračováním mých chybných kroků.

Po cestě z Narkononu domů mě otec dotáhnul do jeho oblíbený

putyky na Wutzkyallee, která se jmenovala Schluckspecht. Chtěl mi objednat nějakej alkohol, ale já jsem si dala jenom láhev jablečný

šťávy. Prohlásil, že už musím konečně přestat s drogama, jestli nechci umřít, a já řekla: „No právě, proto jsem chtěla zůstat v Narkononu.“

Musicbox hrál pořád dokola Lůžko v žitě. Okolo postávalo několik kluků a holek a pár jich bylo taky u kulečníkovýho stolu. Otec řek, že to všechno jsou normální mladý lidi. Prej si mezi nima brzo najdu

- 156 -

nový kamarády a poznám, jak to ode mě bylo hloupý, že jsem brala drogy.

Moc jsem ho neposlouchala. Byla jsem děsně naštvaná a úplně

zničená a chtěla jsem jen bejt sama. Nenáviděla jsem celej svět a Narkonon pro mě v tuhle chvíli představoval dveře do ráje, který mi otec právě zabouchnul. Vzala jsem si Janie k sobě do postele a řekla jí: „Janie, víš, jaký jsou lidi?“ Odpověděla jsem za ni: „Právě že nevíš.“ Janie vždycky hned ke každýmu běžela a vrtěla ocáskem. Myslela si, že všechny lidi jsou hodný. To se mi na ní nelíbilo. Byla bych radši, kdyby nikomu nevěřila a na každýho nejdřív zavrčela. Ráno, když jsem se probudila, zjistila jsem, že Janie se ještě v pokoji nevyčurala, a tak jsem s ní chtěla honem běžet ven. Otec už

byl v práci. Chtěla jsem otevřít dveře od bytu. Byly zamčený. Popadla jsem za kliku, opřela se do dveří. Ani se nehly. Snažila jsem se zůstat klidná, abych nezačala řádit. Říkala jsem si, že snad není

možný, aby mě otec zamknul jako nějaký divoký zvíře. Vždyť přece věděl, že je v bytě taky pes.

Proběhla jsem celej byt a hledala klíče. Byla jsem přesvědčená, že je tam někde nechal. Vždyť mohlo taky třeba začít hořet. Podívala jsem se pod postel, na konzolu od záclon, dokonce i

do ledničky. Po klíčích ani stopy. Neměla jsem čas se rozčílit, protože jsem musela něco udělat s Janie, než počurá koberec. Vzala jsem ji na balkón a ona to naštěstí pochopila. Pak jsem si prohlídla byt, ve kterým jsem byla zavřená. Moc se tam toho nezměnilo. Ložnice byla prázdná, matka si po rozvodu odvezla postel. V obýváku byl novej gauč, na kterým teď spal otec. Byl tam taky novej barevnej televizor. Fíkus zmizel a s ním i bambusová

tyč, se kterou mě otec tolikrát ztřískal. Místo něho tu stál chlebovník. V dětským pokoji byl pořád ještě starej šatník, u kterýho se dala otvírat jenom jedna polovina dveří, jinak se rozsypal. Postel vrzala jako vždycky při každým pohybu. Tak tady tě zavřel, říkala jsem si, tady se z tebe má stát pod jeho vedením normální

mladej člověk, a on přitom není ani schopnej si trochu zařídit byt. Znovu jsem šla se psem na balkón. Janie se opřela předníma tlapkama o zábradlí a koukala se dolů z výšky jedenácti pater na ty nudný věžáky Gropiusstadtu kolem dokola.

Musela jsem si s někým promluvit, a tak jsem zavolala do Narkononu. Měli tam pro mě obrovský překvapení. Přišla k nim Babsi. Takže to s odvykáním myslela skutečně vážně. Řekla mi, že dostala moji postel. Byla jsem děsně smutná, že nemůžu bejt s Babsi v Narkononu. Dlouho jsme si povídaly.

- 157 -

Když se vrátil otec, neřekla jsem vůbec nic. Zato on pořád žvanil. Naplánoval mi už celej život. Dostala jsem podrobnej rozpis dne na každou hodinu. Domácnost, nákupy, krmení holubů a úklid holubníku. Pořídil si v Rudowě holubník. Prohlásil, že mě bude telefonicky kontrolovat. Abych nebyla ve volnejch chvílích sama, objednal mi jednu bejvalou přítelkyni, Katarínu, takový mrně zblázněný do ZDF –

hitparád a Ilji Richtera.

Taky odměnu mi otec slíbil. Chtěl mě vzít s sebou do Thajska. Lítal tam teď alespoň jednou ročně. Byl tím Thajskem úplně posedlej. Samozřejmě kvůli exotickejm holkám a taky kvůli levnejm hadrům, který tam byly ke koupi. Všechny svý peníze šetřil na vejlet do Thajska. To byla jeho droga.

Poslouchala jsem plány svýho otce a říkala si, že to zatím nechám, jak to je. Vlastně mi ani nic jinýho nezbejvalo. Alespoň už mě

nezavíral.

Příští den běželo všechno podle plánu. Uklidila jsem byt, nakoupila. Pak přišla Katarina, že spolu půjdem na procházku. Lítala jsem s ní po ulicích jako zběsilá, a když jsem jí pak řekla, že musím ještě

do Rudowa nakrmit holuby, měla toho už plný zuby a šla domů. Takže jsem byla odpoledne volná. Měla jsem děsnou chuť něčím se sjet, protože jsem měla mizernou náladu. Nevěděla jsem ale čím. Řekla jsem si, že bych mohla na hodinu zaskočit na Hasenheide. To je park v Neuköllnu. Scházej se tam hašišáci. Měla jsem chuť na jednu cigaretu.

Ale byla jsem bez peněz. Věděla jsem, kde má otec prachy. Sbíral do jedny obrovský flašky od asbachu stříbrňáky. Bylo tam víc než

sto marek. Rezerva na příští vejlet do Thajska. Vysypala jsem z flašky padesát marek. Rozhodla jsem se, že si pro všechny případy vezmu peněz víc. Zbytek zase můžu vrátit zpátky. Všechno jsem chtěla vrátit, až si nějak naspořím z nákupů. Aspoň jsem si to tak myslela.

Na Hasenheide jsem potkala Pieta. To byl kluk z Domu středu, se kterým jsem poprvé ve svým životě kouřila hašiš. Začal si mezitím taky píchat. Proto jsem se ho zeptala, jestli je na Hasenheide k dostání taky háčko. Zeptal se: „Máš prachy?“

Řekla jsem: „Jo.“

On řek: „Pojď se mnou.“ Doved mě k několika kanakům a já si od nich koupila půlku

půlky. Deset marek mi zbylo. Šli jsme na záchod před parkem, Piet mi půjčil svý nádobíčko. Taky už se z něho stal

- 158 -

pěkně hnusnej herák. Musela jsem mu dát polovinu fetu. Oba jsme si trochu píchli.

Bylo mi bezvadně. Feťácká společnost na Hasenheidebyla nejlepší v celým Berlíně. Nebyli tam takoví křiváci jako na Kurfürstendammu. Scházeli se tam hlavně hašišáci. Ale tu a tam se i tady potkal nějakej herák. Leželi tu mírumilovně jeden vedle druhýho hašišáci i heráci. Na Kudammu se hašiš považoval za baby-drogu a hašišákama tam pohrdali. žádnej herák z Kudammu by se s hašišákem nezahazoval. Na Hasenheide bylo úplně jedno, kdo jakej fet bere. Člověk tam moh bejt klidně i čistej. Na tom vůbec nezáleželo. Bylo jenom důležitý přijít s dobrou náladou, nebo si ji něčím vyrobit. Chodily tam taky party lidí, který hráli na flétny a na bonga. Povalovali se tam i kanakové. Všichni dohromady byli jedna mírumilovná společnost. Ta atmosféra mi připomínala Woodstock, tam to asi muselo bejt taky takový. Než se otec vrátil v šest z práce, byla jsem včas doma. Nevšim si, že jsem sjetá. Měla jsem trochu špatný svědomí kvůli holubům, protože nedostali krmení. Chtěla jsem jim dát příští den dvojitou porci. Říkala jsem si, že už nebudu brát háčko, protože na Hasenheide můžu klidně brát jen hašiš a budou mě tam taky uznávat. Už jsem se nikdy nechtěla vrátit na ten hnusnej Kurfürstendamm. Pevně

jsem věřila, že na Hasenheide si od háčka odvyknu.

Od ty doby jsem chodila každý odpoledne aspoň na chvíli se psem na Hasenheide. Janie se všem moc líbila, bylo tam vždycky hodně psů. Ale i ty tam byli děsně mírumilovný. Janie šla z ruky do ruky a všichni se s ní mazlili.

Holuby jsem krmila jen každej druhej nebo třetí den. Stačilo, když

jsem je nechala pořádně si nacpat volata až k prasknutí a pak jsem jim ještě nasypala něco do zásoby. Kouřila jsem hašiš, když mi ho někdo nabídnul. Vždycky se někdo našel. Tím se taky hašišáci lišej od heráků, vždycky nabídnou, když něco maj.

Seznámila jsem se taky s kanakem, od kterýho jsem ten první

den koupila s Pietem fet. Jednou jsem si lehla vedle deky, kde seděl ještě s jinejma kanakama. Pozval mě, abych si k nim přisedla. Jmenoval se Mustafa a byl to Turek. Ostatní byli Arabové. Všichni mezi sedmnácti a dvaceti. Jedli zrovna chleba se sejrem a meloun, a tak mně a Janie taky trochu dali.

Ten Mustafa byl docela dobrej. Byl to dýler. Ale líbilo se mi, jak prodával. Vůbec nebyl tak vyplašenej jako německý dýleři. Mustafa vždycky vytrhnul drn trávy a strčil pod něj pytlík s fetem. A klidně

mohla přijít razie. Poldové nikdy nic nenašli. Když přišel kupec, pí-159 - chal Mustafa tak dlouho s naprostým klidem kapesním nožem do trávy okolo sebe, až fet zase našel.

Neprodával odvážený balíčky jako jiný dýleři. Nabral pokaždý vod voka přibližně jednu čtvrtku na špičku nože. Porce byly vždycky správný. Co zbylo na noži, to sklepnul a dal mi to, abych si šňupla. Mustafa mi hned řek, že píchání je svinstvo. Háčko se přej může jedině šňupat, když na tom člověk nechce bejt závislej. On a Arabové jedině šňupali. Nikdo z nich na tom nebyl závislej. A šňupali, jen když na to měli chuť.

Nedovolil mi pokaždý vzít si zbytek z nože, protože nechtěl, abych si na to zvykla. Všimla jsem si, že tyhle kanakové uměj s drogou bezvadně zacházet. Úplně jinak než Evropani. Pro nás Evropany bylo háčko něco jako pro Indiány ohnivá voda. Říkala jsem si, že Asiati by nás Evropany a Američany mohli klidně vyhubit, tak jako to udělali Američani Indiánům s alkoholem.

Poznala jsem teď kanaky úplně jinak než dřív. Ne jako zákazníky s tím jejich ty šoustat, kterejma jsme s Babsi a Stellou vždycky jen pohrdaly. Mustafa a Arabové byli děsně hrdý.

Člověk je moh lehko urazit. Mě brali, protože jsem jim připadala dost sebevědomá. Rychle mi totiž došlo, jak to mezi nima chodí. Například nikdo nikdy nesměl o nic prosit. Zakládali si na pohostinnosti. Když někdo něco chtěl, musel si to rovnou vzít. Ať už to byly slunečnicový semínka nebo háčko. Nikdy ale nesměli mít pocit, že člověk jejich pohostinnost zneužívá. Takže mě jakživo ani nenapadlo, abych se zeptala, jestli si můžu vzít háčko s sebou domů. Co jsem si vzala, hned jsem šňupla. Takže mě brali, i když o německejch holkách neměli moc dobrý mínění. Přišla jsem na to, že v některejch věcech jsou kanakové lepší než Němci. Připadalo mi to teda všechno absolutně bezvadný a vůbec mě

nenapadlo, že by ze mě mohla bejt znovu heračka, dokud jsem si nevšimla, že už jsem na tom zase fyzicky závislá.

Večer jsem vždycky otci hrála napravenou dceru. Často jsem s ním chodila do Schluckspechtu a vypila s ním jedno malý pivo, aby měl radost. Nesnášela jsem tu alkáčskou společnost ze Schluckspechtu. Na druhý straně už jsem měla dost toho svýho dvojího života. Chtěla jsem, aby mě uznávali i v tyhle hospodě. Chtěla jsem se prosadit i ve svým budoucím životě bez drog. Cvičila jsem se v pití a trénovala jako posedlá kulečník. Snažila jsem se taky naučit skat. Chtěla jsem ovládat všechny mužský hry, líp než chlapi. Když už jsem musela žít v tyhle společnosti, chtěla jsem se v ní taky pořádně prosadit. Nikdo si na mě nesměl dovolo-160 - vat. Chtěla jsem bejt mezi nima hvězda. Jako Arabové. Nikoho o nic neprosit. Nikdy se necejtit poníženě.

Jenomže z učení skatu nakonec nic nebylo. Měla jsem jiný starosti, dostala jsem zase absťák. Musela jsem teď nutně každý odpoleďne na Hasenheide a taky jsem potřebovala dost času, protože jsem si nemohla vzít od Mustafy jen tak fet a zase zmizet. Musela jsem mu teda dohazovat zákazníky a klidně žvejkat slunečnicový

semínka, zatímco otcovi holubi už třetí den nedostali zrní. Každý

odpoledne jsem musela nejdřív setřást svou průvodkyni Katarínu, pak zvládnout domácnost, nákupy, bejt včas u telefonu, když mi otec volal, a vždycky si vymejšlet nový lži, když náhodou zjistil, že jsem nebyla doma. Dobrá nálada byla definitivně pryč.

A pak přišlo to odpoledne, kdy mi někdo na Hasenheide najednou zakryl zezadu oči. Otočila jsem se. Přede mnou stál Detlef. Padli jsme si do náručí a Janie na nás vyskakovala. Detlef vypadal dobře. Řek, že je čistej. Podívala jsem se mu do očí a řekla: „No, to si teda pěkně čistej. Zorničky máš jako špendlíkový hlavičky.“ Detlef v Paříži skutečně odvykal, ale jen se vrátil, jel na stanici ZOO a zase si píchnul.

Šli jsme ke mně domů. Byl ještě čas, než se měl vrátit z práce otec. Moje postel byla moc rozviklaná. Položila jsem deku na zem a celý šťastný jsme se spolu vyspali. Pak jsme mluvili o odvykání. Chtěli jsme začít hned příští tejden. Samozřejmě že ne okamžitě. Detlef mi vyprávěl, jak okradli s kamarádem jednoho zákazníka, aby měli prachy na cestu do Paříže. Prostě toho chlapa zavřeli v kuchyni, v klidu sebrali jeho šekovou knížku a prodali ji na stanici ZOO

jednomu překupníkovi. Bernda už za to zavřeli. Detlef věřil, že ho poldové nedostanou, protože ten zákazník neznal jeho jméno. Scházeli jsme se každej den na Hasenheide a pak jsme většinou chodili ke mně domů. O odvykání jsme už moc nemluvili, protože jsme spolu byli děsně šťastný. Dělalo mi ale čím dál tím větší potíže všechno to utajit. Otec zpřísnil kontroly a zaměstnával mě pořád novejma a novejma úkolama. Potřebovala jsem čas na svou arabskou partu, abych dostala fet i pro Detlefa. Na toho jsem ale taky chtěla mít čas. Začínalo mi to všechno přerůstat přes hlavu. Neviděla jsem nakonec jiný východisko, než jet vždycky přes poledne na stanici ZOO a udělat jednoho zákazníka. Zatajila jsem to i Detlefovi. Jenomže dobrá nálada se ztrácela, začal zase obvyklej heráckej kolotoč. Těch pár volnejch dnů, který má člověk vždycky po odvykání, beze strachu před absťákem a bez potřeby mít pořád fet

, bylo po každým odvykání míň a míň.

- 161 -

Asi tejden potom, co se vrátil Detlef, se na Hasenheide objevil Rolf, ten teplouš, u kterýho Detlef bydlel. Vypadal děsně zničeně a jen řek: „Detlefa sbalili.“ Dostali ho při jedny razii a hned mu přišili ty šeky. Prásknul ho překupník.

Šla jsem na záchod na Hermannplatzu a nejdřív jsem se vybrečela. Z naší nádherný budoucnosti už zase nic nebylo. Znovu jsem viděla všechno úplně realisticky, nebo spíš úplně beznadějně. Pak jsem ale dostala hlavně strach z absťáku. Nedokázala jsem v tom stavu klidně sedět s Arabama, žvejkat slunečnicový semínka a čekat, až na mě zbyde nějaký to šňupnutí. Jela jsem na stanici ZOO. Sedla jsem si na římsu výkladní skříně železniční kanceláře a čekala na zákazníka. Vůbec nikdo tam ale nebyl, protože v televizi zrovna vysílali nějakej dobrej fotbal. Ani žádnej kanak v dohledu. Pak přišel na stanici jeden chlap, kterýho jsem znala. Heinz, bejvalej stálej zákazník Stelly a Babsi. Ten, co vždycky platí háčkem, dá k tomu i stříkačku, ale chce se za to s holkou vyspat. Od chvíle, kdy jsem věděla, že Detlef bude dlouho ve vězení, mi to bylo úplně

jedno. Šla jsem k němu, a protože mě nepoznal, řekla jsem: „Já

jsem Christiana, kamarádka Stelly a Babsi.“ Hned mu to došlo a zeptal se, jestli bych s ním nešla. Nabídnul mi dvě půlky půlek. Platil vždycky v naturáliích, což na něm bylo to nejpříjemnější. Dvě půlky půlek nebyly špatný, dělalo to v přepočtu osmdesát marek.

Usmlouvala jsem ještě peníze navíc na cigarety a colu a pak už jsme jeli. Na Lehniner Platzu koupil Heinz nejdřív fet, protože už mu došly jeho zásoby. Bylo děsně legrační koukat se, jak se tenhle účetnickej typ, trochu se taky podobal ministru obrany Leberovi, prochází mezi herákama. Ale vyznal se. Měl svou stálou dýlerku, která mu vždycky prodávala super čistej fet.

Měla jsem už děsnou chuť na šlehnutí, pomalu jsem dostávala absťák a nejradši bych si to dala hned ve voze. Ale Heinz mi háčko nedal.

Musela jsem se jet nejdřív podívat do jeho papírnictví. Vytáhnul jednu zásuvku a vyndal fotky. Dělal je sám. Přiblblý porno. S aspoň

tuctem holek. Byly na těch fotkách celý nahý nebo to byly jenom detaily mezi nohama. Myslela jsem si: „Ubohý, blbý prase.“ A taky jsem myslela na ženskýho doktora. Ale hlavně na fet, kterej měl ten prokletej chlap pořád ještě v kapse. Pořádně jsem se podívala jen na fotky, na kterejch byly Stella a Babsi v plný akci s Heinzem. Řekla jsem: „Bezvadný fotky. Ale teď už jdem na to. Musím si píchnout.“ Šli jsme nahoru do jeho bytu. Dal mi půlku půlky a dostala jsem i lžíci na převaření. Omlouval se mi, že už nemá ani jednu malou lžičku. Všechny si postupně s sebou odnesly heračky. Vrazila

- 162 -

jsem do sebe celou jednu půlku půlky a on mi ještě přines flašku piva. Pak mi dal asi čtvrt hodiny pokoj. Měl s heračkama dost zkušeností a věděl, že čtvrthodinu po píchnutí potřebujou klid. Jeho byt vůbec nevypadal jako byt obchodníka. Babsi a Stella vždycky říkaly, že Heinz je obchodník. Ve starý skříni mu visely kravaty a všude se válely kýčovitý porcelánový krámy a opletený láhve od italskýho vína. Záclony zažloutlý špínou byly zatažený, aby do toho zasviněnýho bytu nikdo neviděl. U stěny stály dva k sobě přiražený gauče, na kterejch jsme se nakonec uvelebili. Neměl tam žádný povlečení, jen kostkovanou deku s třásněma. Ten Heinz nebyl právě nepříjemnej, jenže měl bohužel větší trpělivost než já. Tak dlouho mi nedal pokoj, až jsem se s ním skutečně

vyspala, abych už od něho konečně měla klid a mohla jít domů. Trval na tom, že z toho musím taky něco mít, takže jsem to alespoň

předstírala. Za to, co platil, to stálo.

Po Stelle a Babsi jsem se teda i já stala stálou Heinzovou holkou. Připadalo mi to dost praktický, protože jsem s ním ušetřila spoustu času. Nemusela jsem celý hodiny posedávat u Arabů, abych dostala jedno směšný šňupnutí, nemusela jsem čekat na stanici ZOO na zákazníky, nemusela jsem si kupovat fet. Takže jsem ve zbejvajícím čase docela dobře stihla obstarat domácnost, holuby a nákupy. Byla jsem u něho skoro každý odpoledne a už jsem proti němu ani nic neměla. Měl mě svým způsobem rád. Pořád mi říkal, že mě

miluje, a já mu musela opakovat, že ho taky miluju. A byl děsně žárlívej. Pořád měl strach, abych nešla zase na stanici. Byl docela milej. Nakonec to byl jedinej člověk, se kterým jsem si mohla povídat. Detlef byl ve vězení. Bernd byl ve vězení. Babsi v Narkononu. A Stella zmizela z povrchu zemskýho. Matka už o mně určitě nechtěla ani slyšet. A otci jsem musela pořád lhát. Každá věta, kterou jsem mu řekla, byla lež. Jedině s Heinzem jsem mohla mluvit úplně o všem, nemusela jsem mít před ním žádný tajemství. Jediný, o čem jsem s ním nemohla mluvit, byl můj vztah k němu.

Někdy, když mě vzal Heinz do náruče, mi bylo skutečně dobře. Měla jsem pocit, že mě respektuje, a to už pro mě něco znamenalo. Kdo jinej mě vlastně respektoval? Když jsme nebyli na jeho špinavým gauči, připadala jsem si spíš jako jeho dcera než jako milenka. Ale chtěl, abych na něho měla pořád víc času, abych byla v jednom kuse s ním. Musela jsem mu pomáhat v obchodě a předváděl mě

svejm takzvanejm přátelům. Skutečnýho přítele neměl ani jednoho. Čas strávenej s Heinzem mi chyběl jinde. Musela jsem se pěkně

otáčet. Otec byl čím dál tím nedůvěřivější.

- 163 -

Pořád čmuchal v mejch věcech. Musela jsem si dávat pozor, abych nepřinesla domů něco podezřelýho. Všechny telefonní čísla a adresy, který měly něco společnýho s mou rolí heračky a prostitutky, jsem musela šifrovat. Heinz například bydlel ve Waldstrasse, takže jsem si do svýho zápisníku namalovala několik stromečků. Domovní

a telefonní čísla byly zašifrovaný jako početní úlohy. Telefonní číslo 395 4773 bylo napsáno takhle: 3,95 marek plus 47 feniků plus 73

feniků. To všechno jsem pěkně sečetla. Takže jsem si taky tu a tam trochu opakovala matiku.

Jednoho dne Heinz zjistil, co se stalo se Stellou. Byla ve vězení. Nic jsem o tom nevěděla, protože jsem neměla vůbec čas a ani důvod jít na stanici nebo na plac. Heinze ta zpráva dost vyděsila. Ne kvůli Stelle. Dostal najednou strach z fízlů. Bál se, že by ho mohla Stella prásknout. Při tý příležitosti jsem se dověděla, že už dřív po něm šli kvůli svádění nezletilejch a tak. Zatím se vůbec nevzrušoval, i když už měl záznam. Říkal, že má nejlepšího advokáta v Berlíně. Ale teď mu dělalo starosti, že by Stella mohla říct, jak platí holkám fetem.

Já byla taky vyděšená. Stejně jako on jsem si vůbec nedělala starosti o ubohou Stellu, ale o sebe. Když ji mohli zabásnout ve čtrnácti letech, tak přijdu při nejbližší příležitosti na řadu taky já. A na lapák jsem teda fakticky chuť neměla.

Zavolala jsem do Narkononu, abych tu novinku řekla Babsi. Telefonovala jsem s ní skoro každej den. Terapie v Narkononu se jí docela líbila, už dvakrát ovšem zdrhla, aby si mohla šlehnout. Když

jsem jí tam teď zavolala, řekli mi, že je v nemocnici ve Westendu. Se žloutenkou.

Babsi na tom byla vždycky jako já. Zrovna jako teď, sotva začala vážně s odvykáním, musela dostat žloutenku.

Taky už mockrát zkoušela nechat toho. Naposled jela dokonce s nějakým terapeutem až do Tübingenu, aby se tam léčila. Před cestou si ještě na poslední chvíli píchla jednu dávku,

protože slyšela, že je to tam pěkně tvrdý. I fyzicky na tom byla stejně mizerně jako já. Obě jsme se navzájem pořád sledovaly. Jedna na druhý jsme mohly poměrně přesně pozorovat, jak je to s náma špatný. Protože my dvě

jsme si byly děsně podobný.

A tak jsem se příští dopoledne vydala za Babsi do nemocnice ve Westendu. Spolu s Janie, mým psem, jsem jela až na TheodorHeuss-Platz a odtamtud jsme už běžely pěšky. Ve Westendu je to docela pěkný. Fantastický vily a spousta stromů. Vůbec jsem netušila, že je u nás v Berlíně něco takovýho. Uvědomila jsem si, že vlastně Berlín vůbec neznám. Znala jsem akorát Gropiusstadt a jeho

- 164 -

okolí, malou čtvrť v Kreuzbergu, kde teď bydlela matka, a pak ještě

ty čtyři místa, kde se scházej heráci. Lilo jako z konve. Janie a já

jsme promokly na kůži. Ale docela se nám to líbilo. Měly jsme radost z tý spouty stromů a já jsem se hlavně těšila na Babsi. V nemocnici jsme nejdřív narazily na problém, kterej mě předtím nenapadnul. Janie samozřejmě nesměla dovnitř. Ale vrátnej byl docela fajn. Vzal si ji k sobě do budky. Ukázal mi, kterým směrem mám jít, a prvního doktora, na kterýho jsem narazila, jsem se zeptala, kde najdu Babsi. Řek: „To bychom taky rádi věděli.“ Prej utekla už včera. A taky mi řek, že bude v nebezpečí života, když si teď vezme nějakou drogu, protože nemá doléčenou žloutenku a játra jí ještě moc nepracujou.

Šla jsem s Janie zpátky na podzemku. Myslela jsem na to, že Babsi má zničený játra asi tak jako já. Protože my dvě jsme na tom byly vždycky stejně. Chtěla jsem ji najít. Zapomněla jsem na všechny hádky mezi náma, říkala jsem si, že teď se navzájem potřebujeme. Kdyby se mi svěřila, možná že bych ji pak přemluvila, aby se vrátila do nemocnice. Ale pak jsem vystřízlivěla. Babsi se teď stejně

do nemocnice nevrátí, když už je dva dny pryč, a určitě jede v háčku. Věděla jsem to podle sebe. Já bych se taky nevrátila. Byly jsme si děsně podobný. A kde bych ji vlastně měla hledat. Buď někde loví

chlapy, nebo je na placu anebo taky u nějakýho svýho chlapa doma. Neměla jsem dost času na to, abych ji všude hledala, protože mě

otec doma kontroloval telefonem. A tak jsem se zachovala podle starý herácký morálky: Každej herák myslí nejdřív především na sebe. Jela jsem domů. Neměla jsem chuť někde lítat, protože mi zbylo ještě dost fetu od Heinze.

Druhej den dopoledne jsem šla dolů pro noviny, každý ráno jsem si nosila Bild Zeitung. Vlastně vod tý doby, co jsem přestala dostávat od matky výstřižky o mrtvejch herácích. Tak nějak podvědomě jsem ty zprávy v novinách hledala. Byly pořád menší, protože mrtvejch přibejvalo. Čím dál častějc jsem znala jména těch, který našli s jehlou v žíle. Mazala jsem si teda to ráno chleba marmeládou a listovala v Bildu. Bylo to hned na první stránce. Titulek jako hrom: „Bylo jí teprve čtrnáct.“ Hned jsem věděla, co bude následovat. Už jsem to nemusela číst dál. Babsi. Tušila jsem, co je tam asi napsaný. Nezmohla jsem se na jedinou slzu. Jako bych umřela. Jako by v těch novinách psali vo mý smrti.

Šla jsem do koupelny a píchla jsem si. Teprve potom jsem mohla trochu brečet. V posteli jsem ještě vykouřila jednu cigaretu, abych vůbec byla schopná dočíst tu zprávu do konce. Popisovali to jako

- 165 -

děsnou senzaci: „Injekční stříkačka z umělé hmoty ještě vězela v žíle levé ruky mladé dívky, žákyně Babette D. (14) z Schönebergu byla mrtvá. Tato dosud nejmladší oběť drog byla nalezena jedním svým známým v bytě na Brotteroder Strasse. Nadjy R. (30) sdělil policii, že

dívku poznal v diskotéce Sound na Genthiner Strasse. Protože neměla kam jít spát, vzal ji s sebou do svého bytu. Babette je čtyřicátou šestou obětí drog v Západním Berlíně v tomto roce.“ A tak dál. Popsali to všechno pěkně drasticky. A taky přiblble, jak se v novinách vždycky píše o herácích. Dokonce i v časopisech byla spousta keců o Babsi, protože byla zatím nejmladší mrtvá narkomanka v Německý spolkový republice.

Někdy okolo poledne jsem se trochu vzpamatovala a měla jsem už jenom děsnej vztek. Byla jsem přesvědčená, že nějakej podvraťák jí prodal špatnej fet, možná heroin pajcovanej strychninem. V

poslední době se takhle šizená droga vyskytovala na trhu čím dál častějc. Sedla jsem na podzemku a jela na policii. Vrazila jsem bez zaklepání k Schipkeový do kanceláře. A všechno jsem vyžvanila. Řekla jsem jí, co jsem věděla o dýlerech, který prodávaj špatnej fet, o pasácích namočenejch do obchodu s háčkem a všechno o Soundu. Vypadala, že ji to moc nezajímá. A nakonec mi řekla jako obvykle: „No, tak zase příště, Christiano.“

Říkala jsem si, že policajtům je stejně úplně fuk, jestli někdo prodává mizernej fet nebo ne. Ty jsou jen rádi, že můžou ze svejch záznamů škrtnout zase jednoho heráka. Přísahala jsem si, že musím najít vraha Babsi.

Ten chlap, u kterýho Babsi našli, nepřipadal v úvahu. Byl v pořádku. Rád se ukazoval s mladejma holkama. Už mě taky jednou svez po městě ve svým sporťáku, pozval mě na oběd a dal mi peníze. Spát chtěl jen s tou, která na to skutečně měla chuť. U mě by samozřejmě čekal věčně. Byl to sice obchodník, ale nikdy nepochopil, že prostituce je taky jenom obchod. Šla jsem teda na babystop na Kurfürstenstrasse, abych vydělala hodně peněz a mohla vyzkoušet fet od všech podezřelejch dýlerů. Pak jsem lítala po placu, koupila od několika dýlerů háčko a nakonec jsem se totálně sjela. Stejně nikdo nevěděl, od koho si Babsi koupila poslední fet. Anebo to nikdo nechtěl vědět. Namlouvala jsem si, že honím vraha Babsi, ale fakticky jsem se jenom chtěla zbavit výčitek svědomí. Řekla jsem si: „Musíš toho hnusnýho sviňáka najít, i kdybys přitom měla sama zhebnout.“ Tak jsem aspoň neměla strach, když jsem si vzala moc fetu.

- 166 -

Berndt Georg Thamm,

vedoucí psychosociální poradny Charitativního spolku v Západním Berlíně

Horst Brömer,

psycholog a referent pro toxikomanii organizace Caritas Podíl dvanáctiletých až šestnáctiletých mezi toxikomany v Německé

spolkové republice a v Západním Berlíně stoupl podle našich odha-dů během posledních tří let z nuly na dvacet procent. Christiana jetedy typickou reprezentantkou této nové skupiny, na niž se zaměřiliobchodníci s heroinem, stejně jako její přítelkyně Babsi, která k námdo poradny přišla v roce 1977 a za dva měsíce nato zemřela napředávkování heroinem. Nemohli jsme tomu čtrnáctiletému děvčetipomoci. Mezitím se na nás obrátila také Stella a jiní narkomani zChristianiny party. Jejich na jedné straně nápadné agresivní sklonya na druhé straně ještě infantilní potřeba ochrany, uznání, náklon-nosti a lásky jsou typické příznaky dětských konzumentů heroinu.Čtrnáctiletou Babsi k nám do poradny přivedla její rodina v květnu1977. Chovala se jako malá nešťastná dívka, která se ještě drží

maminčiny sukně. Ve skutečnosti už zažila všechny výšky a hloubkynarkomanské kariéry.

Každý narkoman se chce v jistých okamžicích osvobodit odvšech tlaků heroinu, prostituce, kriminálních činů, fyzického úpad-ku. Starší narkomani, kteří se stali závislými na droze v sedmnácti,osmnácti, devatenácti letech, se obracejí po mnoha neúspěšnýchvlastních

pokusech o pomoc k odborníkům. Celková nabídka tétopomoci, poradny, léčebny, psychoterapie, je zatím určena spíšedospělým narkomanům. Základní myšlenkou je tu pomoc k sebezá-chraně na základě absolutní dobrovolnosti.

Okolo padesáti tisíc německých narkomanů má k dispozici asi stoosmdesát státních, respektive městských a tisíc sto soukromýchmíst na terapii v různých léčebnách, klinikách atd., kde jsou léčeni vpodmínkách přísného režimu. Spolehlivá čísla o úspěšnosti terapií

neexistují, avšak odhaduje se, že nejméně osmdesát procent všechléčených se znovu vrací k drogám, mimo jiné proto, že se po odvyknutí vracejí do stejných podmínek a vztahů, které je k droze přivedly.Progresivně stoupající skupina dvanáctiletých až šestnáctiletýchnarkomanů je bez šance na léčbu. Tyto děti jako Babsi sice přichá-zejí na nátlak svých rodin, úřadu pro mládež nebo jiných institucí do

- 167 -

poraden, zásadně však odmítají přísný řád léčebných zařízení a ne-splňují tak rozhodující podmínku pro přijetí, a to dobrovolnost.Od těch, kteří se po léčbě zase vrátili k heroinu, slyší vyprávět

„hororové příběhy“ o terapii. Také Babsi měla k naší poradně vyhra-něnou nedůvěru, která nezmizela ani během našich vzájemnýchrozhovorů. Přetrvával v ní jen strach, abychom ji někam nestrčili pro-ti její vůli. Pro každého narkomana je rozhodnutí jít se léčit skutečně

velmi těžké. Trpí drogovou závislostí se všemi přidruženými důsled-ky, ale už si na toto utrpení zvykl. V psychoterapeutické komuně semusí vzdát nejenom známého prostředí a důvěrných přátel, ale musí

navíc přijímat pokyny druhých, co má dělat, čeho má zanechat,včetně zásahů do osobní svobody. Aby symbolizoval svůj rozchod snarkomanským prostředím, musí si například nechat ostříhat vlasynakrátko, odložit oblečení typické pro narkomany a vzdát se i

„progresivní“ hudby, která ho až dosud stimulovala.Účes, móda a hudba mají pro čtrnáctiletého narkomana mnohemvyšší hodnotu než pro dvacetiletého. Třeba se už dva roky se svýmirodiči hádal o dlouhé vlasy, přiléhavé džíny a gramofonové desky. Ateď má všechny tyto atributy, s nimiž si u přátel a známých vybojovaluznání, obětovat jako vstupenku do terapeutické budoucnosti, která

mu už tak nahání hrůzu. To vše, podle našeho názoru, tyto děti ne-zvládají.

Emocionální struktura dětských narkomanů není ještě upevněna.Pohybují se v dětském snění a jsou dezorientováni chováním do-spělých, od kterých čekají ochranu a bezpečí, jenže ti musí přizpů-sobovat své chování konkurenčnímu boji. Tato rozervanost dítěte vpubertálním věku je „vyrovnávána“ psychickým i fyzickým návykemna drogu. Dětští narkomani neprocházejí zkušeností postupného vy-svobozování a vymaňování z rodičovského vlivu a dlouhého vývojek samostatnosti, v této kritické fázi života se naučili od skutečnostijen utíkat.

Přes tvrdé životní podmínky, v nichž se musí dvanácti až šest-náctiletí mezi narkomany prosazovat, zůstávají na emocionální

úrovni dítěte. Jsou tedy také odpovídajícím způsobem tvrdohlaví atrucovití, když se mají podrobit dnešním terapeutickým metodám,které jsou nepřiměřené jejich mentalitě.

Také Babsi nebyla schopna podřídit se všem podmínkám dlouhodobé terapie, i když jsme se ji v dlouhých rozhovorech snažili natento krok připravit. Po jejím fyzickém odvykání na berlínské zemské

nervové klinice jsme ji dopravili do léčebny v Tiibingenu, která jakojedna z mála těchto zařízení přijímá ve výjimečných případech pří-slušníky její věkové skupiny. My můžeme léčbu pouze zprostředko-

- 168 -

vat, o přijetí samém rozhodují až v léčebně. Na cestě do Tiibingenudávala Babsi najevo příjemné vzrušení a zvědavost. Po celou dobujsme se bavili o Bohu a světě. Fyzické odvykání zvládla s radostí asebevědomím. Teprve když jsme se blížili k Tiibingenu, začala býtnervózní a neklidná.

Po příjezdu byla Babsi přivítána jedním bývalým narkomanem azavedena do speciálního pokoje určeného nováčkům. Ale ještě než

došlo k přijímacímu rozhovoru, rozhodla se Babsi k návratu do Ber-lína. Viděla, do jakých důsledků léčba jde: její zavazadla, oblečení iona sama, vše bylo podrobeno pečlivě prohlídce, zda nejsou ně-kde ukryty drogy. Navíc si měla nechat ostříhat své dlouhé vlasy.Když viděla přicházet holiče s nůžkami, přestala spolupracovat.Pracovnice terapeutické léčebny se ještě jednou intenzivně snažilana Babsi zapůsobit, nepodařilo se jí však změnit její rozhodnutí. Byloby nesmyslné držet Babsi v Tiibingenu proti její vůli, protože seterapii bránila, a byla tak nebezpečím pro ostatní pacienty. Mimotoby pravděpodobně využila první příležitosti k útěku.Babsi zemřela čtyřiačtyřicet dní poté na předávkování heroinem astala se tak nejmladší z oficiálních obětí heroinu v Berlíně v roce1977.

Babsina smrt utvrdila přesvědčení, že je nezbytně nutné konečně

rozšířit dosavadní péči pro starší toxikomany i na dvanácti až šest-náctileté, modifikovat ji nebo vybudovat novou.

Aniž bychom chtěli situaci dramatizovat, stojí práce s narkomanyu nás na rozcestí. Když zůstane vše při starém, unikne tato věková

skupina všem snahám o záchranu. Musí být proto vypracována no-vá koncepce terapie, která bude vycházet speciálně ze situace dětí

a omezí princip dobrovolnosti. Když se nám to nepodaří, nebudoudětské oběti heroinu u nás, stejně tak jako ve Spojených státech, br-zo žádnou výjimkou.

Samotní pracovníci poraden a léčeben nemohou ovšem tentoproblém vyřešit, stejně tak ani policie. Problém nelze také redukovatna jakýsi individuální patologický proces ve smyslu duševní chorobyči rozpadu osobnosti, který stačí jen zřetelně určit a vymezit.Ani nejlepší terapie neumí dělat zázraky a skutečně pomáhá jenmalému množství narkomanů.

Počítáme s dalším drastickým omlazením toxikomanů, protože už

nyní se drogy zhoubně šíří ve školách, v diskotékách a na dalšíchmístech, kde mládež tráví svůj volný čas. Ohrožena není jen částdospívajících mezi dvanácti až osmnácti lety. Zda projde napříkladtřináctiletá dívka relativně bez následků pubertou, anebo zda skončí

u alkoholu, nějaké sekty, heroinu či přívrženců anarchie a násilí, o

- 169 -

tom rozhodují často jen náhody. Dospívající je dnes přístupný dro-gám asi tak jako dospělý nabídce farmaceutického průmyslu. Téměř

každý dospívající má ve svém okolí přítele či známého, který drogybral, bere nebo má v úmyslu brát. Dnešní toxikomani se rozhodují-cím způsobem liší svou motivací od konzumentů hašiše a různýchfarmak v šedesátých letech. Už nejde jako dříve u hippies o rozšíře-ní jejich sebeuvědomění, ale primárně o jeho potlačení. Toto pravidlo spotřeby vládne také u alkoholu a měkkých drog. Proto už dnesnelze ohroženě mladistvě zařadit mezi konzumenty alkoholu, kuřákyhašiše či narkomany. Přechody jsou plynulé a důvody pro zneužívá-ní drog identické.

Podle našich zjištění není veřejnost o skutečném rozsahu pro-blému drog dostatečně informována jak v kvalitativním, tak i v kvantitativním smyslu. Větší část odpovědných politiků stále ještě věří natzv. drogovou vlnu, která již překročila svůj kulminační bod, a nyní

čekají na pokles. Tento postoj se odráží v termínech, které používají

poslanci, když hovoří například o tom, že je třeba dostat celý jev podkontrolu, jako by se

jednalo o nějaký kohoutek, který se dá jednodu-še zavřít.

Společnost ve skutečnosti produkuje stále více asociálních typů.Zvláště mladiství, kteří nenacházejí uspokojení svých potřeb ve ško-le, ve volném čase a v práci, se utíkají k

drogám.Analogicky tomuto vývoji, který se stále zrychluje, se vedle spole-čensky

sankcionovaných drog farmaceutického a lihovarnickéhoprůmyslu vyvinuly i ilegální drogy, hašiš, LSD a heroin, v obchodní artikl významné velikosti, jehož odbyt je velmi dobře řízen. Když

vyjdeme pouze z toho, že jen v Západním Berlíně je poměrně malá

skupina odběratelů drog, okolo pěti tisíc lidí, tvořící tvrdé jádro narkomanů, která denně získá krádežemi, loupežemi a prostitucí kolempůl milionu marek, a jestliže si tuto sumu přepočteme na celou Spolkovou republiku, dostaneme impozantní částku. Vzhledem k tomutomnožství peněz si kriminální živly zneužívající závislosti na drogáchnenechají svůj zisk jen tak vzít, v žádném případě ne pouličními po-licisty či tajnými. Množství heroinu a měkkých drog, které policie za-baví, představuje jen mizivou částečku celkového objemu, který sedostane až k narkomanům.

Černý trh s drogami již pokryl Spolkovou republiku a Západní

Berlín tak hustou komerční a sociální sítí, že dnes je vedle měkkýchdrog všude k dostání i heroin. Nyní prakticky neexistuje jediná oblastbez drog, jsou jen oblasti s různě akutním nebezpečím infekce.

- 170 -

Každé větší město má svůj „plac“, na venkově jsou opěrnými bo-dy odbytového systému zařízení, kde mladí tráví svůj volný čas,především diskotéky.

Téměř každé místo s poštovním směrovacím číslem je zasaženoobchodem s heroinem. Všudypřítomnost drogy je jistě rozhodujícímfaktorem jejího vzrůstajícího užívání. Mladiství, dohnaní k útěku zespolečnosti, ji dnes nacházejí prostě všude. Na venkově stejně jakove městě trpí mnoho mladých lidí bezbřehou nudou a otupujícím po-citem nesmyslnosti své existence. Jedinou změnu a únik poskytují

na konci týdne diskotéky.

Tato stále vzrůstající část mládeže hledá rozptýlení v některé zpopulárních diskoték. To, co se v těchto prostorách, v nichž jsoumladiství zbavováni možnosti verbální komunikace, odehrává, jevlastně jen ohlušení hudbou a následné zklamání z toho, že člověkzase nic neprožil.

Tyto děti a dospívající nenacházejí uspokojení svých potřeb, ne-vidí vhodné perspektivy pro svou budoucnost a nemají zázemí v minulosti, z něhož by mohli čerpat. Protože období dětství, které poskytuje možnost svobodného vývoje, relativně nemanipulovatelnéhoa tím také stabilizovaného, s velkým množstvím podnětů, se zkrátilove prospěch včasnější orientace na výkon a pasivní konzum pouzena předškolní věk.

Takový mladý člověk, oloupený o své dětství, má k dispozici jennáhražkovitou fantazii, samostatnost a sebedůvěru, žene se od jednoho podnětu ke druhému a postrádá obranné síly proti mohutnémupodněcování potřeb zbožní produkcí, jejíž strategii je vystaven již oddětského věku.

Stále více dospívajících dětí zjišťuje již v pubertě, že díky zostře-ným selektivním mechanismům ve škole se přes veškerou snahunedostanou díky svým budoucím finančním možnostem do atraktiv-ního světa výkladní skříně a reklamy, kterým jsou již od útlého věkufascinovány. S tímto poznáním se sice velmi rychle verbálně vyrov-nají volbou alternativního způsobu života, ale ve skutečnosti jim tozpůsobí velké zklamání, protože je jim odepřen svět blahobytu.Také v mezilidských vztazích se peníze mezi mladistvými stávají

stále častěji regulativem. Aby se seznámil s dívkou, musí chlapecnejdřív utratit v

diskotéce deset, dvacet nebo i třicet marek. O nákla-dech na módní oblečení, desky, koncerty populárních zpěváků atd.ani nemluvě. Pro učně nebo studenta je to značné finanční zatíženi.V těchto malých oblastech pak vznikají velké problémy, začíná tozde kvasit a dospívající si musí svá přání uskutečňovat jiným způ-sobem.

- 171 -

Jejich rodiče jim nemohou ukázat žádnou schůdnou cestu. Samivězí v neřešitelných rozporech: s tím, co si za svůj život vydělali ne-bo vydělají, si nemohou dovolit to, co skutečně chtějí, respektive cose naučili chtít. Nicméně na rozdíl od svých dětí tento závod tak leh-ce nevzdávají a s vypětím všech sil vykonávají svou sisyfovskoupráci. Svým cílům obětuji takové hodnoty, jako je přátelství, důvěra,víra, ochota pomoci, porozumění pro problémy

druhých.Destrukce rodinného života nebezpečně pokročila. V ZápadnímBerlíně jsou již posíláni do rodin takzvaní rodinní pomocníci (sociální

pracovníci, psychologové, studenti). Ti zaznamenávají v rodináchnepředstavitelnou bídu vzájemných vztahů, které jsou redukoványna mlčenlivou existenci vedle sebe nebo proti sobě. Stoupající početrozvodů, soustavné sledování televize ve volném čase, sebevraždy,alkohol, farmaceutické „životabudiče“, to je prostředí, s nímž semusí dospívající kromě svých pubertálních problémů vyrovnat. Ta-kové dítě se pohybuje v labyrintu s mnoha východy a s vestavěnýmipřekážkami, kterými je například rodičovský dům, možnost využívání

volného času, představa zaměstnání, tlak na výkon ve škole, sexua-lita a sny. Je otázka, jak to všechno zvládne. Východisko může být vpartě alkoholiků, náboženské sektě nebo mezi narkomany. Není nebezpečnější, ale také účinnější drogy, která by tak rychle „řešila“

všechny problémy, jako heroin.

Rozhodující překážkou pro mladistvé, ohrožené drogovým ná-vykem, je vysoká cena heroinu. Obchodníci s narkotiky se proto stá-le více zaměřuji na dívky; podíl dvanácti až šestnáctiletých konzu-mentek heroinu v posledních letech ve srovnání s mladýminarkomany udělal doslova skok nahoru. Vzhledem k tomu, že získá-vají potřebné prostředky prostitucí, mohou děvčata drogu lépe zaplatit. Prodavači heroinu je proto záměrně na drogu zvykají.Často to začína velmi jednoduchým způsobem v diskotékách.Přichází dobře vyhlížející mladý muž, oblečený podle módy, která

udává tón v diskotéce, a seznamuje se s mladými děvčaty. Těm selíbí, protože je cool, a on rozdává záměrně gratis první heroinové

šňupnutí. Udělá to pak ještě několikrát a nový konzument heroinu jezískán. Ten pak případně drogu dále rozšiřuje mezi svými přáteli.Tak vypadá obvykle získávání zákazníků ze strany malých pře-kupníků, kteří na rozdíl od obchodníků ve velkém jsou sami závislí

na drogách a ziskem stačí sotva pokrýt své výdaje na živobytí, častotaké jen vlastní spotřebu heroinu. Ke své činnosti nepotřebují žád-nou velkou výmluvnost. Ochota riskovat je u mladistvých veliká. V

pochopitelné snaze vyvzdorovat si „vlastní“ zážitky ve světě, který

- 172 -

jim skýtá stále méně skutečných možností něco prožít, chytají semladiství, a stále častěji i děti, „pomocné“ ruky obchodníka s narkotiky a díky jeho heroinové dávce zpočátku skutečně získávají všeob-jímající pocit štěstí a úlevy.

Vzhledem k tomu, že tento pocit je ostrým a zdánlivě pozitivnímprotikladem jejich reálné situace, jsou o to méně ochotni vzdát setohoto drogového opojení. Po trojím požití heroinu se stávají psychicky závislými. Podle toho, jak často dochází k požívání heroinu,vzniká za několik týdnů fyzická závislost. A od té chvíle se již člověknemůže bez heroinu obejít, aniž by neprožíval

mučivé abstinenční

příznaky, a stává se stálým zákazníkem obchodníka s narkotiky.Většina narkomanů se pak již nedá zachránit. Na místo jednoho za-tčeného malého obchodníka nastupuje již druhý den další. Vysně-ným cílem každého narkomana je vlastní obchodování s heroinem,neboť tak lze pohodlněji financovat svůj návyk, na rozdíl od krádeží

a prostituce. To tedy znamená, že s každým zákazníkem získává

obchod s drogami i potenciálního prodavače. V Západním Berlíně

nacházíme již čtrnácti až šestnáctileté maloobchodníky s narkotiky.Na venkově je problematika drog ještě velmi podceňována. Mezijiným proto, že narkomani zde nevystupují tak na veřejnost jako voblastech s velkou koncentrací obyvatelstva. Mnozí mladiství z ven-kova, kteří se stanou závislými na drogách, se dříve či později stě-hují do velkoměst, protože ve svých rodištích nemají dlouhodobě

žádnou možnost získat potřebné peníze. ženy a dívky žene narkomanie téměř bez výjimky k prostituci. Většina mužských narkomanů

se specializuje na krádeže a loupeže, jedni na vloupání do skladů,učebních dílen, na vykrádání automobilů, jiní na krádeže v obchodních domech a také kapesní krádeže. Každý z nich má svého pře-kupníka či jiné odbytiště pro černý obchod s kapesními kal-kulačkami, magnetofony, elektronickým zbožím, fotoaparáty,lihovinami a tak dále. Nezávisle na skutečné hodnotě ukradenéhozboží zisk jen zřídkakdy přesahuje sumu nutnou pro nakoupení

denní dávky heroinu, což znamená, že narkoman krade na objed-návku.

Při potřebě získat denně čtyřicet až dvě stě marek vládne mezinarkomany permanentní nedostatek peněz. Tlak, který je nutí obsta-rávat si denně nanovo potřebnou sumu peněz, vede k jejich zhrub-nutí, brutalitě, agresi a izolaci. Přes stálé zvyšování dávky se eufori-zující účinek postupně snižuje a nakonec zcela mizí. Narkoman pakfetuje jenom proto, aby předešel strašlivým abstinenčním přízna-kům.

- 173 -

Už jsem se ani nenamáhala něco otci předstírat. Stejně to dávno tušil. Myslím, že jenom čekal na poslední důkaz. Nakonec ho skutečně dostal. Když jsem jednou večer neměla fet na druhej den ráno a nemohla jsem ven, protože otec zůstal doma, zavolala jsem tajně

Heinzovi a domluvila jsem se s ním, že se setkáme příští den v Gropiusstadtu. Otec mě nachytal s Heinzem před Schluckspechtem. Heinz ještě stihnul zdrhnout. Ale otec našel fet, kterej jsem od něho dostala.

Hned jsem mu všechno vyklopila. Především chtěl vědět všechno o Heinzovi. Už jsem neměla sílu lhát. Otec mi poručil, abych si s ním domluvila schůzku druhej den na Hasenheide, kde mi měl dát zase fet. Pak otec zavolal fízly, všechno jim řek a trval na tom, aby Heinze při setkání na Hasenheide zatkli. Policajti mu řekli, že by se musela na Hasenheide udělat razie, a to nejde zorganizovat ze dne na den. Neměli zkrátka náladu zatýkat nějakýho „svůdce dětí“, jak řek otec, stálo by je to moc námahy. Já byla samozřejmě ráda, že jsem nemusela sehrát tu blbou roli práskače. Vždycky jsem si myslela, že mě otec přizabije, až zjistí, že jsem ho celou dobu obelhávala. Ale otec reagoval úplně jinak. Byl spíš

zoufalej. Skoro jako matka. Mluvil na mě hrozně hezky. Jako kdyby pochopil, že to není tak jednoduchý přestat s háčkem, i když člověk opravdu chce. Vždycky si dělal naděje, že se mu podaří dostat mě

na správnou cestu.

Příští den mě zase zavřel v bytě. Janie vzal s sebou. Dostala jsem děsnej absťák. Už v poledne jsem si myslela, že to nevydržím. Najednou zavolal Heinz. Snažně jsem ho prosila, aby

mi přines fet. Neměla jsem klíče, a tak jsem chtěla spustit z jedenáctýho patra provaz. Nakonec jsem ho ukecala. Jako protislužbu ode mě požadoval, abych mu zpátky po provaze poslala milostnej dopis se spodníma kalhotkama. Nikdy nedával fet zadarmo. Byl totiž obchodník. Začala jsem snášet všechny provazy a šňůry, který jsem v bytě

našla. Obvazy, šňůry na prádlo, pásky od županů. Musela jsem to všechno svázat a pořád zkoušet, jestli už šňůra vystačí na jedenáct pater. Pak jsem ještě naškrábala ten dopis. To už jsem měla pořádnej absťák. Heinz se ohlásil domluveným zazvoněním. Vzala jsem z prádelníku spodní kalhotky, který jsem si sama vyšila, dala je s dopisem do krabice od fénu a spustila vzdušnou poštou z okna dětskýho pokoje. Vyšlo to. Heinz strčil dole do krabice fet. Na tu naši hru se začalo koukat pár lidí. Ale zdálo se, že Heinzovi to vůbec nevadí, a mně to bylo taky jedno. Já chtěla jenom fet. Teprve když se v devá-174 - tým poschodí vyklonil z okna nějakej malej kluk a chňapal po šňůře, povolily mi nervy. Začala jsem řvát a snažila se dostat šňůru z jeho dosahu. Měla jsem děsnej strach o fet.

Konečně jsem ho měla nahoře. Zrovna jsem si chtěla převařit háčko, když zazvonil telefon. Heinz. Došlo přej k nedorozumění. Chtěl poslat použitý, a ne čistý kalhotky. Měla jsem fet, takže mi to mohlo bejt jedno. Ale aby mě přestal votravovat, hodila jsem mu z okna ty nejstarší z koše na prádlo. Přistály dole na křoví. Heinz nejdřív utek, ale pak se pro ně znovu přikrad zpátky. Heinz byl skutečně úplně nenormální. Jak jsem se pozdějc dověděla, byl na něho už skoro tři neděle před tou scénou se šňůrou vypsanej zatykač. Poldové zatím neměli čas dojít si pro něho. Jeho obhájce ho už tenkrát upozornil, že je to s ním špatný. Jenže když

šlo o holky, byl Heinz k neudržení.

Musela jsem na jeho soud jako svědkyně. Řekla jsem pravdu. Byl mi sice volnej jako ostatní zákazníci, ale stejně to nebylo lehký vypovídat proti němu, protože mi ho bylo líto. Nebyl vlastně o nic horší

než ostatní chlapi, který dávali holkám prachy a přitom přesně věděli, že si za něj koupej fet. Byl to jen ubohej sviňák, kterej měl pořád chuť na mladý holky. Myslím, že patřil spíš do blázince než do vězení.*) Na těch několik dní, co mě otec zamykal, mi fet vystačil. Takže z odvykání nic nebylo. Hned první den, kdy za sebou otec nezamknul, jsem zdrhla. Celej tejden jsem se toulala, než mě otec našel a doved zpátky domů. Zase jsem čekala, že mě seřeže. Ale on byl jenom ještě zoufalejší. Nakonec jsem mu řekla, že to sama nedokážu. že to prostě nejde, když jsem celej den sama. Babsi je mrtvá. Detlef ve vězení. Stella ve vězení. Vyprávěla jsem mu o Stelle. že se ve svejch čtrnácti ve vězení úplně složila. Slyšela jsem to od jedny holky, která

byla se Stellou v jedný cele. Stella se pořád chtěla zasebevraždit. Jediný, co ji ještě drželo nad vodou, byly teroristky, který s nima seděly ve vězení. Stella přej několikrát mluvila s Monikou Berberichovou o RAF a úplně se do tý ženský zbláznila. Hodně heráků obdivovalo teroristy. Byli i takoví, který se ještě dřív, než začali s háčkem, pokoušeli přejít k nějaký teroristický skupině. Když došlo k únosu Schleyera, taky mě to nadchlo. I když jsem byla proti jakýmukoli násilí. Nikdy bych nedokázala někomu ublížit. Bylo mi špatně, když

*) Heinz G. byl 10. 2. 1978 odsouzen zemským soudem v Berlíně za předávání

heroinu Christiane a Babsi a za sexuální zneužití nezletilých ke třem a půl roku vězení.

- 175 -

jsem byla svědkem nějaký brutality. Ale říkala jsem si, že ty z RAFu to dělaj asi dobře. Tenhle zasranej stát se dá změnit jedině násilím. Otce Stellin příběh úplně sebral. Hned ji chtěl dostat z vězení a adoptovat ji. Nakecala jsem mu, že se Stellou bych vydržela bejt čistá. Pro něho to byla poslední naděje. Idiotská naděje. Ale copak to moh vědět? Celou dobu vršil otec jednu

chybu za druhou. Ale dělal, co uměl. Tak jako matka.

Otec vtrhnul na úřad péče o mládež a fakticky dokázal vytáhnout Stellu z vězení. Byla vysloveně psychicky i fyzicky v koncích. Vypadala hůř než před vězením. Když k nám přišla, nebyla jsem ještě čistá, i když jsem si to pevně umínila, a tak jsem ji hned první den dostala zase na háčko. Tak jako tak by začala sama. První dny jsme ještě vážně mluvily o odvykání. Pak jsme rychle přišly na to, jak můžeme ve dvou otce perfektně podvádět. Všechny úkoly jsme si rozdělily. I v prostituci jsme se střídaly. Chodily jsme už jen na babystop na Kurfürstenstrasse. V tý době už mi bylo všechno jedno, a tak jsem neměla ze stopu vůbec strach. Měly jsme partu, byly jsme čtyři holky z Kurfürstenstrasse a Genthiner Strasse. Já, Stella a dvě Tiny. Obě se náhodou jmenovaly stejně. Jedna z nich byla dokonce ještě o rok mladší než

já. Takže jí bylo akorát čtrnáct.

Pracovaly jsme vždycky ve dvou. Když jedna odjížděla se zákazníkem, ta druhá si nápadně poznamenala jeho poznávací značku, aby to ten chlap viděl a nepokusil se podrazit nás. Byla to taky ochrana před pasákama. Z fízlů jsme strach neměly. Pruhovaný vozy nás klidně míjely a poldové nám docela přátelsky mávali. Jeden z nich dokonce patřil k mejm stálejm zákazníkům. Byl úplně praštěnej. Vždycky chtěl lásku. A bylo hrozně těžký vysvětlit mu, že prostituce je práce, a ne láska.

To se muselo vysvětlovat i jinejm zákazníkům. Většina z nich si taky se mnou chtěla trochu popovídat. Nejdřív měli všichni stejný

kecy. Jak je možný, že tak hezká holka jako já skončila na ulici. Já

to přece nemám vůbec zapotřebí a tak. Ty žvásty mi šly vždycky na nervy. Pak mě taky chtěli zachraňovat. Dokonce jsem dostala pár vážnejch nabídek k sňatku. A přitom si museli uvědomovat, že jenom využívaj ubohosti heračky, aby se ukojili. Byli to děsný hajzlové. Mysleli si, že by nám mohli pomoct, a přitom měli sami dost svejch problémů, se kterejma si nevěděli rady.

Byli to většinou chlapi, který se neodvážili jít za profesionálníma děvkama. Který měli nějaký potíže s ženskejma, a proto chodili na babystop. Vykládali, jak je frustruje manželka, rodina a vůbec celej život, ve kterým se nic nemění. Někdy dokonce vypadali, jako by

- 176 -

nám trochu záviděli, v každým případě naše mládí. Chtěli vědět, co je mezi mladejma lidma teď moderní, jaká muzika, oblečení a jaký

řeči.

Jeden z nich, mohlo mu bejt už tak okolo padesáti, si chtěl za každou cenu vykouřit hašiš, protože si myslel, že všechny mladý lidi kouřej hašiš. Za zvláštní příplatek jsem s ním teda prošmejdila půl Berlína, abych splašila dýlera s hašem. Dřív jsem si to nikdy neuvědomila, že na každým rohuje k dostání háčko, a ani trochu hašiše, to bylo vážně šílený. Abysme koupili trochu haše, projezdili jsme celý

tři hodiny po městě. Ten chlap pak vykouřil hned v autě jednu citaretu a byl z toho úplně bez sebe. Na babystopu se našly všelijaký případy. Jednomu jsem třeba musela pořád klepat na ocelovou dlahu v noze. Měl ji od havárky na motorce. Druhej zas přišel s papírem, kterej vypadal jako úřední

lejstro. Měl tam razítkem potvrzený, že je neplodnej. Chtěl to bez gumy. Ten největší podvodník tvrdil, že je z módní agentury a že si chce udělat zkušební snímky. V autě pak vytáhnul pistoli a požadoval obsluhu bez placení. Myslím, že nejmilejší mi byli studenti. Ty chodili na stop pěšky. Byli většinou dost zakomplexovaný. Ale s těma jsem ještě měla chuť

se vybavovat. Hlavně o tyhle zasraný společnosti. Byli jediný, se kterejma jsem byla ochotná jít domů. S ostatníma jsem to dělala v autě

nebo v penziónu. Pokoj stál zákazníka ještě aspoň deset marek navíc. Přistavovali nám tam vždycky zvláštní lůžko, nesměli jsme použít čerstvě povlečenou francouzskou postel. Ty penzióny byly vážně

děsný.

Byly jsme se Stellou domluvený na zašifrovanejch vzkazech, který jsme si psaly na reklamní sloupy nebo na prázdný plakátovací

ohrady. Takže jsme vždycky při výměně směny věděly, co ta druhá

právě dělá a jakou báchorku si vymyslela pro otce. Když už mi bylo na Kurfürstenstrasse ze všeho moc na blití, zašla jsem někdy do podniku, kterej se jmenoval Teen Challenge. Zaměřili se tam na Sound a babystop, aby nás napravili. Dávali nám brožury a knihy o malejch prostitutkách a heračkách v Americe, který se pomocí Teen Challenge obrátily na cestu k Bohu. Trochu jsem si tam popovídala, vypila čaj a snědla chleba se sádlem. A když začali mluvit o Bohu, sebrala jsem se a šla pryč. I v tomhle podniku vlastně heračky vydírali, pokoušeli se nás získat pro sektu, když jsme byly úplně v koncích. Hned vedle hospody sekty na Kurfürstenstrasse měla svůj podnik jedna komunistická skupina. Četla jsem si někdy jejich hesla na vý-177 - loze. Ty chtěli společnost úplně změnit. To se mi líbilo. Ale jejich řeči mi v mý situaci taky nepomohly.

Pak jsem se taky koukala do výloh velkejch obchodů s nábytkem, který jsou na Kurfürstenstrasse a Genthiner Strasse. Vracel se mi zase sen o vlastním bytě s Detlefem. Potom mi bylo ještě hůř. Dostala jsem se pomalu na nejnižší stupeň svý herácký kariéry. Když se mi nedařilo na stopu, pomáhala jsem si krádežema. Brala jsem jen malý věci, chyběly mi k tomu vlohy, neměla jsem na to zkrátka nervy. Když mě jednou chtělo pár heráků vzít s sebou na nějakou vloupačku, zahla jsem jim. Svůj největší kriminální čin jsem spáchala, když jsem po skoro celý flašce vermutu rozbila boxerem okýnko u auta a ukradla rádio. Jinak jsem pomáhala herákům schovávat ukradený věci. Odvážela jsem horký zboží i od opravdovejch vloupaček. Dávala jsem lup do skříněk na stanici ZOO a taky jsem ho tam vyzvedávala. Dostávala jsem za to nejvejš dvacet marek. A přitom to bylo nebezpečnější než sama krádež. Jenže o tom jsem tenkrát neměla ani ponětí.

Doma jsem obelhávala otce a hádala se se Stellou. Měly jsme spolu domluvený, že se budem dělit o práci a taky o fet. Pořád jsme se kvůli tomu štěkaly. Protože jsme jedna druhou podezřívaly z podvádění. život, kterej jsem tehdy vedla, už nebyl k vydržení. Otec přirozeně dávno věděl, co se se mnou děje. Ale byl úplně

bezradnej. Já taky. V každým případě mi bylo jasný, že mý rodiče mi pomoct nemůžou.

Školu už jsem taky nesnášela. I když jsem tam jen tak seděla. Ale ani to sezení jsem nemohla vydržet. Už jsem nesnesla chlapy, už jsem si nedokázala pokecat s feťákama, nesnášela jsem otce. Zase jsem byla úplně na dně. Nálada na konec světa. Myšlenky na sebevraždu. To už jsem přece znala, věděla jsem, že je to konec. Ale byla jsem ještě moc zbabělá, abych si píchla zlatou ránu. Pořád ještě jsem hledala nějaký východisko.

Pak mě napadlo, že bych mohla jít dobrovolně do blázince. Do Bonhoefferových léčeben, kterejm se říkalo Bonnieho ranč. To bylo asi to poslední, co moh herák udělat. Z Bonnieho ranče měli všichni heráci děsnej strach. Říkalo se: Radši čtyři roky vězení než

čtyři tejdny na Bonnieho ranči. Některý heráky, který se nervově složili, tam zavřeli násilím, a ty pak vyprávěli šílený horory. Ale já si úplně naivně myslela, že když se jim vydám dobrovolně

napospas, tak na to budou brát ohled. Úřad pro mládež nebo někdo takovej se přece musí postarat o pomoc mladistvejm. Musí jim bejt jasný, že rodiče mi nemůžou pomoct. To rozhodnutí, jít dobrovolně

na Bonnieho ranč, bylo něco jako pokus o sebevraždu, při kterým

- 178 -

člověk tajně doufá, že ho zas probuděj a všichni řeknou: Chudinka malá, měli jsme se o ni víc starat, už na ni nikdy nebudeme tak oškliví. Jen co jsem dostala ten nápad, šla jsem k matce. Nejdřív se mnou jednala děsně studeně, protože mě už odepsala. Rozbrečela jsem se jak malej harant. Pokusila jsem se říct jí všechno o sobě

podle pravdy. Pak začala brečet i ona, vzala mě do náruče a už mě

nepustila. Obě jsme si krásně pobrečely. Sestra byla taky šťastná, že jsem zase přišla. Spaly jsme spolu v mý starý posteli. Brzy jsem dostala absťák.

Začalo nový odvykání. Už jsem ani nevěděla kolikátý. Myslím, že jsem už byla úplnej mistr světa v odvykání. V každým případě jsem neznala nikoho, kdo by tak často a dobrovolně odvykal jako já. A bez vyhlídky na úspěch. Bylo to skoro jako při prvním odvykání. Matka si zase vzala volno a nosila mi, na co jsem si vzpomněla: válium, víno, pudink, ovoce. Čtvrtej den mě matka odvezla do Bonnieho ranče. Chtěla jsem tam co nejdřív, protože jsem věděla, že bych si jinak hned druhej den znovu píchla.

Musela jsem se nejdřív svlíknout do nahá a šoupli mě do koupelny. Jako kdybych byla prašivá. Ve dvou vanách se právě koupaly dvě úplně střelený ženský. Mě strčili do třetí vany a musela jsem se tam pod dohledem pořádně vydrhnout. Mý věci mi už nevrátili. Místo nich jsem dostala spodní kalhoty, který mi plandaly až někam ke kolenům, musela jsem si je pořád přidržovat, aby mi nesletěly, a starou babičkovskou noční košili. Dali mě na oddělení zvýšený péče na pozorování. Byla jsem tam jediná pod šedesátku. Byly tam pěkně švihlý babky. Až na jednu. Říkali jí Püppi. Püppi pomáhala na oddělení. Byla nepostradatelná a dělala spoustu práce za sestry. Bavila jsem se s ní. Nevypadala jako bláznivá, jenom jí to trochu pomalu myslelo. Byla na oddělení už patnáct let. Její sourozenci ji před patnácti lety dovezli na Bonnieho ranč. Nikdy se nepodrobila žádný terapii. Zůstala na oddělení zvýšený péče. Asi proto, že ji tam potřebovali. Říkala jsem si, že to přece není normální, aby někdo zůstal patnáct let na oddělení zvýšený péče jen proto, že mu to pomalu myslí.

První den se na mě přišla podívat celá tlupa doktorů. Teda většina bílejch plášťů byli nejspíš študáci, který si mě v tý babičkovský košili docela drze prohlíželi. Šéf bílejch plášťů mi dal pár otázek a já mu úplně naivně vykládala, že bych za pár dní chtěla jít na terapii a pak

- 179 -

do internátu v Západním Německu, abych si udělala maturitu. Říkal jen „ano, ano“, tak jak se to říká bláznům, ano, ano. Když jsem zase ležela ve svý posteli, hned mě napadly všelijaký

vtipy o bláznech. Přemejšlela jsem, jestli jsem neřekla něco špatnýho, protože mi připadalo, že se mnou jednaj, jako bych říkala, že jsem Napoleon. Dostala jsem najednou strach, že se tak jako Püppi už nikdy nedostanu z oddělení a zůstanu taky navěky v tý babičkovský košili a obrovskejch spodních kalhotách. Ale po dvou dnech mě přeložili na oddělení B, protože jsem už

neměla žádný odvykací potíže. Dostala jsem zpátky svý oblečení a mohla jsem dokonce zase jíst nožem a vidličkou, na zvláštním oddělení jsme dostávali jen dětskou lžičku. Na béčku byly ještě tři heračky, který jsem znala. Seděly jsme ve čtyřech u stolu a babky ho hned pojmenovaly „stůl teroristek“.

Jedna z holek, Liána, měla dost zkušeností z vězení. Taky povídala, že Bonnieho ranč je horší než lapák. Hlavně proto, že ve vězení se vždycky ňáký to háčko sežene, ale na Bonnieho ranči to jde blbě. Bylo nám ve čtyřech docela veselo. Přesto jsem pomalu začínala propadat

panice. Nikdy jsem totiž nedostala rozumnou odpověď, když jsem se zeptala, kdy půjdu na drogovou terapii. Řekli jen „uvidíme“ a takový ty řeči, kterejma každej den oblbovali blázny. Domluvila jsem se s matkou a úřadem pro mládež, že zůstanu čtyři dny na Bonnieho ranči, aby bylo jasný, že jsem čistá. A pak jsem měla dostat místo na terapii. Ale já jsem odvykala už sama a na ranči jsem neměla skoro žádný abstinenční příznaky. A o místě

na terapii pořád ještě nepadlo ani slovo.

Nejhorší ránu jsem dostala za pár dní. Přinesli papír, na kterej jsem se měla podepsat, že tam zůstanu dobrovolně tři měsíce. Samozřejmě jsem to odmítla a řekla, že chci okamžitě pryč. Přišla jsem dobrovolně a můžu teda odejít, kdy chci. Ale šéflékař řek, že když to nepodepíšu na tři měsíce, tak mě tam nechá nedobrovolně

šest měsíců.

Připadala jsem si teda úplně podvedená. Dostala jsem děsnej strach. Bylo mi jasný, že jsem teď absolutně závislá na těch idiotskejch doktorech. Mohli mi přišít bůhvíjakou diagnózu, neurózu nebo schizofrenii nebo co já vím co. Jako pacientka v blázinci jsem neměla naprosto žádný práva. Říkala jsem si, že už jsem na tom jak Püppi. Nejhorší bylo, že jsem si najednou nebyla jistá, jestli skutečně

nejsem nenormální. Neurózu jsem měla odjakživa, protože z rozhovorů s lidma v poradně jsem pochopila, že potřeba brát drogy je

- 180 -

neuróza, podvědomý jednání. Myslela jsem na to, co už jsem všechno prožila. Ty moje odvykání a hned zase návraty k fetu, i když jsem moc dobře věděla, že se tím zabíjím. Všechno to svinstvo, co jsem prováděla, co jsem udělala s matkou, jak jsem jednala s jinejma lidma. Určitě to nebylo normální. Tyhle úvahy mě docela slušně

sebraly. Začala jsem přemejšlet o tom, jak mám před sestrama a doktorama utajit, že nejsem úplně normální.

Sestry se mnou jednaly jako s naprostou idiotkou, chovaly se tak ke každýmu. Šíleně jsem se snažila, abych se nechovala agresivně. Když přišli doktoři a vyptávali se na všechno možný, odpovídala jsem tak, jak bych normálně nikdy neodpovídala. Křečovitě jsem se snažila bejt někdo jinej, někdo, kdo je úplně normální. Když zase doktoři odešli, zdálo se mi, že jsem to všechno řekla špatně. že teď

mě teprve budou mít za totálně praštěnou.

Jediný, co mi nabídli jako terapii, bylo pletení. Tak na to jsem vážně neměla chuť. Nevěřila jsem, že by mi to nějak mohlo pomoct. Na oknech byly samozřejmě mříže. Ne normální mříže jako ve vězení, taky to žádný vězení nebylo, ale všelijak zkroucený a nazdobený. Přišla jsem na to, že když člověk trochu natočí hlavu, může ji prostrčit mezi mřížema a koukat se ven. Často jsem tak stála celý hodiny, železný mříže okolo krku, a jen tak zírala. Začínal podzim, listy žloutly a červenaly, slunce už kleslo poměrně nízko a svítilo nám každej den mezi dvouma stromama asi hodinu rovnou do pokoje.

Někdy jsem přivázala plechovej hrnek na šňůru z vlny, spustila ho z okna a mlátila jsem s ním o zeď. Nebo jsem se marně snažila celý odpoledne přitáhnout vlnou větev a utrhnout si list. Večer jsem si pak říkala: „Jestli ti do tyhle chvíle nepřeskočilo, tak teď se ti to určitě podaří.“

Ani jednou mě nepustili do zahrady procházet se s ostatníma. Každej terorista měl právo jít jednou denně na vzduch. Já ne. V

mým případě bylo nebezpečí útěku. To měli pravdu.

V jedny skříni jsem našla starej fotbalovej míč. V jednom kuse jsem ho házela proti zavřenejm zasklenejm dveřím a doufala, že se sklo vysype. Až mi míč sebrali. Začala jsem tlouct hlavou o okno. Ale bylo samozřejmě z pancéřovýho skla. Připadala jsem si jako divoký zvíře

zavřený v malý kleci. Celý hodiny jsem chodila jako tygr podle zdi. Někdy jsem si říkala, že už to nevydržím. Musela jsem se vylítat. A tak jsem běhala sem a tam po chodbě. Až už jsem vůbec nemohla a zhroutila se na zem.

Ukořistila jsem nůž a v noci jsme spolu s Liánou seškrábaly kyt ze zavřenýho okna, který nemělo mříže. Sklo se nepohlo ani o mili-181 - metr. Příští noc jsme rozestavěly postele a pokoušely se prorazit mříže na otevřeným okně. Babky na pokoji jsme tak vyplašily, že se neodvážily ani muknout. Většina nás měla skutečně za teroristky. Celá ta akce neměla samozřejmě vůbec žádnej smysl a nadělala takovej randál, že nás nachytala noční služba. Chovala jsem se v tom blázinci tak, že jsem ztratila jakoukoli naději na propuštění. Byla jsem čím dál zoufalejší. Jenom mý tělo se viditelně vzpamatovávalo bez drog. Narostlo mi břicho. Obličej jsem měla tvarohovitej a voteklej, v zrcadle mi připadal jako obličej někoho, kdo už má za sebou aspoň patnáct let na ranči. Spatně jsem spala. Na oddělení se skoro každou noc něco dělo. A já si vždycky říkala, že jsem už zase propásla příležitost k útěku. Přestože mi připadalo všechno úplně beznadějný, dávala jsem se každý ráno do pořádku, jako kdybych měla vyrazit rovnou za fetem. S

neuvěřitelnou trpělivostí jsem si kartáčovala vlasy, malovala se a oblíkala si svou bundu.

Jednou přece jen přišel někdo z úřadu pro mládež. Ale ten taky jenom řek: „Však uvidíme.“ Ale aspoň jsem se od něho dověděla, ve kterým je Detlef vězení a jaký má číslo. Hned jsem si sedla a napsala mu tlustej dopis. Jen jsem ho odevzdala, začala jsem psát novej. Konečně jsem se mohla pořádně vykecat. Ale všechno jsem v těch dopisech stejně nemohla napsat. Protože je četli. Pravděpodobně už

na ranči, ale docela určitě ve vězení. Musela jsem teda i v dopisech bez přestání lhát. Jako že nemám vůbec chuť na nějakej fet a tak. Od Detlefa jsem dostala celou hromadu dopisů najednou. Psal, že udělal děsnou blbost, když ukrad ty šeky, ale že to udělal jen proto, aby v Paříži odvykal. že mě tím chtěl překvapit, protože spolu bysme to stejně nikdy nedokázali. Detlef psal, že se už brzo dostane ven, a pak půjde na terapii. Odpověděla jsem mu, že já taky půjdu brzo na terapii. A obajsme psali, že po terapii se spolu nastěhujeme do jednoho bytu. Spřádali jsme si v našich dopisech už zase ten náš

společnej ráj. A přitom, když jsem zrovna nepsala dopis Detlefovi, jsem byla

přesvědčená, že se z Bonnieho ranče už nikdy nedostanu. Pak mi ale přece jen svitla naděje. Dostala jsem znova plíseň na nohách a každej den jsem doktorce na oddělení opakovala, že musím jít na operaci do nemocnice, protože ty bolesti se už nedaj vydržet. Jednoho rána mě skutečně s přísnou stráží převezli do nemocnice Rudolfa Wirchowa. Po prohlídce jsem tam musela hned zůstat, protože to bylo skutečně dost špatný. Slyšela jsem vyprávět od heráků, jak se dá z nemocnice utýct. Obstarala jsem si parkovej lístek. To je povolení na procházku v nemocničním parku. Jako heračka bych ho samozřejmě jen tak ne-182 - dostala. Ale na to byl jeden bezvadnej trik. Šla jsem k jedny takový

hodný šikmooký sestřičce a nakecala jí, že bych chtěla ty ubohý starý babičky, co nemůžou chodit, trochu povozit po parku. Vůbec nic netušila a připadalo jí to ode mě děsně roztomilý.

Hned jsem popadla jednu babku, která prohlásila, že jsem moc hodný dítě. Dostrkala jsem ji do parku a řekla: „Počkej chvíli, babi, hned se vrátím.“ A za několik vteřin jsem už byla za plotem. Běžela jsem po Amrumer Strasse k podzemce a jela na ZOO. Ještě nikdy jsem si nepřipadala tak svobodná. Hned jsem šla na plac u menzy. Chvíli jsem se tam poflakovala a pak jsem si sedla na lavičku ke třem mladejm herákům. Řekla jsem jim, že jsem právě

zdrhla z ranče. Samozřejmě jim to obrovsky imponovalo. Měla jsem šílenou chuť na háčko. Jeden z kluků prodával. Zeptala jsem se, jestli bych s ním nemohla jet na půl. Řek, že

když mu pomůžu shánět zákazníky, může mi trochu nechat. Řekla jsem oukej. A tak mi trochu dal. Hned v menze na záchodě jsem si píchla. Dala jsem si přesně půlku čtvrtky. Nebyl to právě nejlepší fet. Cejtila jsem se sice dobře, ale byla jsem pořád dost při smyslech. To jsem ale taky musela, když jsem měla dohazovat tomu klukovi. Byl to docela mladej kluk, znala jsem ho trochu z Hasenheide. Chodil ještě do školy, bylo mu asi tak šestnáct. Hned jsem si všimla, že nemá s prodejem moc zkušeností. Protože jinak by mi nedal píchnutí předem.

Pak jsem zavětřila, že se to před menzou začalo hemžit tajnejma. Ten kluk vůbec nic nezpozoroval. Musela jsem jít až k němu a zašeptat mu „Fízlové!“, než mu to došlo. Šla jsem pomalu k ZOO a on se coural za mnou. Když jsem viděla proti sobě přicházet jednoho heráka ze stanice, řekla jsem mu: „Stůj, razie u menzy. Ale můžu ti dohodit senzačně čistej fet.“

Ten mladej dýler k nám hned přišel, vytáh fet z kapsy a nabídnul ho na ozkoušení. Myslela jsem, že mě raní mrtvice. Tři sta metrů od nás je razie a ten idiot klidně vytáhne všechno háčko z kapsy. Taky hned přišli dva civilové, který tam šmejdili. Zdrhat nemělo vůbec žádnej smysl. Ten dýlerskej začátečník hodil svý balíčky jen tak na zem. Všude poletovaly fialový staniolový papírky. Asi si myslel, že by to moh svist na toho heráka nebo na mě, a pořád jen blábolil, že s tím nemá nic společnýho. Museli jsme se opřít o jeden volkswagen, zdvihnout ruce a poldové nás pod namířenejma zbraněma prohledali, třebas ani jednomu z nás ještě nebylo víc než šestnáct. Ten prasáckej fízl mi přitom sáhnul na prsa. Ale já jsem byla naprosto cool. Šlehla jsem si a po zkušenostech na ranči mě nemohlo jen tak něco rozházet. Hned jsem

- 183 -

začala dělat dobře vychovaný dítě. Když jsem jim měla diktovat personálie, byli už docela přátelský. Jeden mi řek: „Holka, teprve patnáct, co tady děláš?“ Řekla jsem: „Procházím se,“ a strčila jsem si do pusy cigaretu. To ho naštvalo: „Hned vyhoď to žváro. To je přece v tvým věku jed.“ Musela jsem cigaretu zahodit.

Dovezli nás na stanici na Ernst-Reuter-Platzu a strčili do cely. Ten rádoby dýler ztratil nervy a začal řvát: „Pusťte mě ven! Pusťte mě ven!“ Já jsem si svlíkla bundu, sbalila ji do polštáře, lehla jsem si na pryčnu a schrupla si. Takový zatčení mě prostě nemohlo rozházet. Určitě mě ještě v nemocnici neohlásili jako pohřešovanou, takže nemohli zjistit, že jsem zdrhla.

Za dvě hodiny jsem byla zase venku. Znovu jsem šla k menze. Cestou mě najednou začalo hryzat svědomí. Rozbrečela jsem se. Už zase jsem si po odvyknutí při první příležitosti píchla. Nevěděla jsem, co dál. Připadalo mi nemožný objevit se s těma špendlíkovejma zorničkama u matky a říct: „Tak jsem tady, mami. Zdrhla jsem. Udělej mi večeři.“

Šla jsem do poradny u starý menzy Technický univerzity. Byli tam docela bezvadný lidi a ty mě přesvědčili, že bych přece jen měla matce zavolat. Matku trochu uklidnilo, když slyšela, že ji volám od univerzity. Po cestě domů jsem si všimla, že mám teplotu. V posteli jsem si naměřila čtyřicítku. Matka zavolala pohotovost, protože jsem začala mluvit z cesty. Doktor mi chtěl dát injekci a mě najednou přepad děsnej strach, protože mi ji chtěl píchnout do zadku. Klidně jsem se dvakrát nebo třikrát denně píchala do ruky, ale když mi vrazil jehlu do zadku, málem jsem se z toho zjevila.

Pak mi teplota klesla. Ale byla jsem úplně vyřízená. Bonnieho ranč mi dal psychicky i fyzicky pěkně zabrat. Když jsem zase po třech dnech mohla vstát, jela jsem hned do poradny. Cestou jsem musela jít přes plac u menzy. Prolítla jsem tamtudy jako střela a nedívala se napravo ani nalevo. Celej tejden jsem každej den chodila do poradny. Konečně jsem se mohla vykecat. To bylo poprvé, kdy mě nechali pořádně se vymluvit. Do ty doby vždycky všichni mluvili do mě. Matka do mě pořád hučela, otec, lidi v Narkononu, všichni.

V poradně u menzy jsem mohla vyprávět a sama se pokusit přijít na to, co se mnou je. Hnala jsem se do poradny, i když už jsem byla v obličeji žlutá jako citrón. Před menzou jsem

potkala pár známejch a ty přede mnou zdrhali a volali: „ženská, padej pryč s tou tvou blbou žloutenkou.“

Nechtěla jsem tomu věřit, že už na mě zase leze žloutenka. To bylo vážně šílený. Vždycky když jsem byla delší čas čistá a začala

- 184 -

jsem znovu doufat, hned jsem dostala tuhle prokletou heráckou nemoc. Brzy se už nedaly bolesti břicha vydržet, a tak jsem jela s matkou na kliniku Steglitz. Chtěla jsem do Steglitze, protože tam bezvadně vařili. Musela jsem čekat celý dvě hodiny na příjmu a bolestí

jsem se doslova kroutila na židli. Každá sestra, která šla kolem, mohla z mýho žlutýho obličeje hned vyčíst, co mi je. A je to vůbec nevzrušovalo.

V čekárně bylo plno lidí a taky děti. Kdyby byla moje žloutenka infekční, tak jsem je tam všechny nakazila. Po dvou hodinách jsem to už nemohla vydržet, sebrala jsem se a šla odtamtud pryč. Vlekla jsem se podle zdi, byla jsem hrozně slabá

a měla jsem děsný bolesti. Chtěla jsem se někoho zeptat, kde je izolace, a když šel okolo nějakej doktor, řekla jsem mu: „Dejte mi postel, nechci tady všechny lidi nakazit žloutenkou, copak to nevidíte?“

Ale on řek, že s tím nemůže nic dělat. že musím nejdřív na příjem. Takže zase zpátky.

Když jsem se konečně dostala k doktorce, hned jsem jí radši řekla, že mám žloutenku nejspíš od fetování, ale ona na to naprosto ledově odpověděla: „Je mi líto, k takové léčbě tu nejsme kompetentní.“

Pro heráky totiž nikdo nebyl kompetentní. A tak znovu zpátky do taxíku. Matka se na doktory hrozně rozčílila, protože pro mě vůbec nic neudělali. Druhej den ráno mě odvezla do nemocnice Rudolfa Wirchowa. Byla jsem z toho samozřejmě votrávená, protože odtamtud už jsem jednou utekla. Přišel mladej asistent, aby mi vzal krev. Hned jsem mu ukázala žíly, do kterejch nemělo smysl píchat: „Tady mám trombózu. žíla je ucpaná. Musíte napíchnout tu, co leží pod ní. Nepíchejte rovně, ale šikmo, jinak se tam nedostanete.“

Úplně ho to vyvedlo z míry a píchnul mě samozřejmě do tý totálně ucpaný. Táhnul a táhnul, žádná krev nešla a díky vakuu ve stříkačce mi jehla doslova vyletěla z ruky. Když to zkoušel podruhy, nejdřív se mě zeptal, kam má jehlu nasadit.

Prospala jsem celý dva dny. žloutenka nebyla nakažlivá. Čtvrtej den už byly jaterní testy docela dobrý, moč taky nebyla červená a obličej začal ztrácet žlutou barvu.

Musela jsem každej den volat do poradny a taky jsem to vážně

dělala. Doufala jsem, že hned dostanu místo na terapii. A pak přišla nová rána. Detlef byl už zase venku z vězení. Matka ho přivedla hned při druhý návštěvě v neděli s sebou.

Jako vždycky obrovská láska, objetí, polibky, štěstí. Chtěli jsme bejt aspoň chvilku sami a šli jsme spolu do nemocničního parku. By-185 - lo nám dobře, jako kdybysme se ani na chvilku nerozloučili. Jen jsme se dostali ven, sedli jsme na podzemku a rovnou na plac. Měli jsme štěstí. Hned jsme potkali našeho známýho, Wilhelma, kterej byl na tom děsně dobře. žil u jednoho teplouše, byl to známej prominentní doktor a spisovatel. Tenhle doktor dával Wilhelmovi nejen dost peněz, ale taky ho posílal na soukromý gymnázium. Wilhelm nám dal hned dávku. Na večeři jsem byla včas v nemocnici. Druhej den odpoledne přišel Detlef znovu. Tentokrát jsme měli dost potíží se sháněním fetu a já se vrátila do nemocnice teprve o půl jedenáctý v noci. Hledal mě mezitím otec, chtěl mě navštívit, protože druhej den letěl do Thajska. Matka měla už zase zoufalej pohled. Uvědomovala jsem si, jak jsem odporná. A pak taky přišel můj psychiatr z poradny a řek, že to všechno se mou stejně nemá žádnou cenu. Přísahala jsem si, a ostatním taky, že teď už to opravdu myslím vážně a nebudu fetovat. Detlef se taky rozbrečel a řek, že je to všechno jeho vina. Šel taky do poradny. Když mě pak v neděli znovu navštívil, měl už na druhej

den terapii.

Řekla jsem: „To je perfektní, žes to dokázal. Teď už bude vážně

všechno oukej. Já taky dostanu místo. Já to taky dokážu. Už to svinstvo nikdy nebudeme dělat.“

Šli jsme do parku a já řekla: „Pojď, sjedeme si jen tak na skok k ZOO. Musím si ještě koupit jeden horor, Návrat umrlčího měsíce. Třetí díl. První dva už jsem četla a matka nikde nesehnala pokračování.“

Detlef řek: „To je vážně bezvadný. Musíš zrovna na stanici ZOO, aby sis koupila knížku. Řekni rovnou, že si chceš šlehnout.“

Děsně mě naštvalo, že si Detlef najednou hraje na chytrýho a uvědomělýho. Vážně jsem si chtěla koupit třetí díl toho hororu. Řekla jsem: „Teď teda kecáš. Já a šlehnout. Dyť se mnou nemusíš chodit.“

Samozřejmě se mnou jel. V podzemce jsem začala zase jako obvykle vyvádět. Hned jsem se pustila do hádky s nějakejma bábama. Detlefovi to bylo jako vždycky trapný a šel na druhou stranu vagónu. A já na něho přes všechny hulákala: „Nemusíš dělat, že ke mně nepatříš. Každej přece vidí, že nejsi o nic lepší než já.“ Pak mi začala týct z nosu krev. Stávalo se mi to v posledních měsících vždycky v metru. To mě naštvalo, v jednom kuse jsem si tu hnusnou krev rozpatlávala po obličeji. Naštěstí jsem na ZOO skutečně sehnala svůj horor. To mi zase zdvihlo náladu a řekla jsem Detlefovi: „Pojď se trochu projít. Je to tvůj poslední den svobody.“ Vyrazili jsme samozřejmě rovnou na

- 186 -

plac. Byla tam Stella a obě Tiny. Stella začala vyvádět radostí, že mě zase vidí. Ale Tiny na tom byly blbě. Absťák. Šly se Stellou na Kurfürstenstrasse, ale zapomněly, že je neděle. V neděli odpoledne na stopu nikdo není. To jsou chlapi s maminama a dětma a na babystop nemaj čas.

Byla jsem ráda, že jsem z toho svinstva vypadla. že nemusím mít strach z absťáku a nemusím dělat žádný zákazníky. Už několik tejdnů jsem neměla nic s žádným chlapem. Připadala jsem si nadřazená

nad ostatní a byla jsem fakticky šťastná, doslova pyšná. A ještě

jsem si říkala: Člověče, to je poprvé, kdy jsi na place a nemáš chuť

na šlehnutí.

Stáli jsme na zastávce autobusu u podzemky Kurfürstendamm. Kousek od nás byli dva kanaci, který na mě pořád kejvali. I se svou žloutenkou jsem z nás čtyř vypadala nejlíp, protože jsem byla už

dlouho relativně čistá. Taky jsem na sobě neměla herácký hadry, ale slušný oblečení, který jsem si půjčila od sestry. Chtěla jsem se lišit od heráků i vzhledem. Dokonce jsem si v nemocnici trochu zkrátila vlasy.

Kanakové nepřestávali kejvat. Zeptala jsem se Tin: „Jestli chcete, tak vám je dohodím. Když od nich dostanete aspoň čtyřicet marek, tak se můžete rozdělit o půlku půlky.“ Tinám to bylo fuk, absťák je úplně sklátil. S přehledem jsem se teda vydala ke kanakům a řekla:

„Chcete ty dvě holky? Já vám je pošlu. Padesát marek. Capito?“

Ukázala jsem na Tiny.

Ale ty se jen ušklíbli a řekli: „Ne, ty, ty šoustat, ty penzión.“

Byla jsem úplně klidná, vůbec jsem se nerozčílila a řekla jsem:

„Ne, to nepřichází v úvahu. Ale ty holky jsou třída. Čtrnáct let. Jen padesát marek!“ Tý mladší Tině bylo skutečně teprve čtrnáct. Ale kanakové trvali na svým. Když jsem se na Tiny

podívala, moc jsem se jim nedivila. Při absťáku nevypadaly zrovna lákavě. Šla jsem zpátky k holkám a řekla, že to nepůjde. A pak mi prostě přeskočilo. Vzala jsem Stellu stranou a řekla jí: „Tiny v tomhle stavu stejně nikoho neseženou. Už ani ty kanaky. Pojď, půjdem s nima. My je nejdřív pořádně rozpálíme a Tiny to pak rychle zvládnou. Budeme chtít sto marek a koupíme půl gramu.“

Stella hned souhlasila. Přitom jsme se s kanakama jakživo nezahodily, nebo bysme si to aspoň jedna druhý nikdy nepřiznaly, že jsme s nima šly.

Vrátila jsem se teda k oběma Turkům, řekla jim náš návrh a ty byli hned celý žhavý. Jen Detlef se naštval: „Tak už je z tebe zase prostitutka.“ Řekla jsem: „Dej pokoj. Já nebudu vůbec nic dělat. Jsme

- 187 -

přece čtyři.“ Namlouvala jsem si, že to všechno dělám jenom ze soucitu k Tinám. Ale nejspíš jsem podvědomě hledala způsob, jak se dostat k háčku.

Řekla jsem ostatním, že musíme jít do penziónu Norma na Nürnberger Strasse, protože tam maj největší pokoje. Jinde by nás v šesti vůbec nepustili dovnitř. Pak jsme vyrazili. A najednou se k nám přidal třetí kanak. Ty dva vysvětlili: „To přítel. Taky penzión.“

Nic jsme neřekli a zkasírovali sto marek. Stella šla s jedním kanakem sehnat fet. Znala dýlera, kterej prodával největší půlky. Když

se vrátili, vyrazili jsme už v osmi. Vepředu my čtyři a Detlef, zavěšený do sebe. Zabrali jsme celej chodník. Za náma tři kanakové. Byl to docela nervák. Obě Tiny chtěly háčko. Ale Stella jim ho nechtěla dát. Měla strach, že by nám zdrhly. Mimoto jsme se chtěli zbavit toho třetího kanaka, protože nepatřil do naší úmluvy. Stella se otočila, ukázala na toho třetího a prohlásila: „Když půjde taky tenhle kanak, my nic neděláme.“ Klidně tomu Turkovi řekla kanak. Ale ty tři drželi při sobě a dělali, jako by ji neslyšeli. Stella řekla, že bysme jim teda měli zdrhnout. Hned jsem souhlasila, protože jsem měla boty na nízkým podpatku. Poprvé asi po třech letech jsem si obula nízký boty. Ty jsem si taky půjčila od sestry. Ale pak jsem o tom začala přemejšlet. Řekla jsem: „Určitě je zas někdy potkáme a pak to s náma špatně dopadne.“ Úplně jsem zapomněla, že to měl bejt můj poslední den s háčkem a prostitucí.

Stella byla naštvaná. Zastavila se a znovu mluvila s kanakama. Zrovna jsme procházeli po schodech u Europa-Centra. Když za námi najednou bylo ticho, otočila jsem se a Stella byla pryč. Jako by se do země propadla. I s fetem. Pak si toho všimli i kanaci a rozčílili se. Já si jen pomyslela: „Celá Stella.“ Dostala jsem děsnej vztek. Byla jsem přesvědčená, že zdrhla do Europa-Centra, a vylítla jsem po schodech nahoru na přechod pro chodce. Detlef za mnou. Tiny už

nestihly utýct. Kanaci je chytli. Hnala jsem se jako šílená EuropaCentrem. Já vpravo a Detlef vlevo. Ale po Stelle ani stopy. Nenašla jsem ji, a navíc jsem měla špatný svědomí kvůli Tinám. Viděla jsem, jak je Turci vlekli do penziónu, a čekala jsem pak na ně venku celou hodinu, až byly konečně s tou hnusnou prací hotový. Teď měly právo na svý šlehnutí, už se vůbec nemohly dočkat. Tušila jsem, kde Stellu najdeme. Jela jsem s jednou Tinou dolů na stanici Kurfürstendamm. Nic se tam nedělo, protože plac se v ty době přestěhoval k Treibhausu, nahoru na Kurfürstendamm. Ale my hledaly Stellu a šly jsme rovnou na záchody v podzemce. Jen jsme otevřely dveře, zaslechla jsem Stellu. S někým se tam vybavovala. Na těch záchodech

- 188 -

je spousta dveří, ale hned jsem odhadla, za kterejma je. Zabouchala jsem pěstma na dveře a zařvala: „Stello, okamžitě otevři! Nebo uvidíš!“

Dveře se hned rozlítly. Vylezla Stella a malá Tina jí rovnou vlepila facku. Úplně sjetá Stella řekla: „No jo, tady máte ten svůj fet. Však jsem vám ho nesebrala.“ A zmizela.

Samozřejmě kecala. Než jsme přišly, píchla si dobrou půlku poloviny gramu. Obě Tiny a já jsme se vrhly na ten zbytek a spravedlivě

si ho rozdělily.

Pro mě to bylo po odvykání až dost. Dalo mi práci dostat se vůbec ze záchodu. Jely jsme k Treibhausu. Stella už tam byla zase v plný akci. Dohazovala jednomu dýlerovi. My hned na ni: „Pojď sem, dlužíš nám ještě půlku půlky.“ Neřekla na to ani slovo. Přece jen měla trochu špatný svědomí. Řekla jsem jí: „Jsi hnusnej křivák. Už s tebou nechci mít nic společnýho.“

Šla jsem do Treibhausu, vykašlala se už na svůj podíl fetu a vzala si kolu. Seděla jsem sama v koutě. Poprvé za celej den jsem měla trochu klidu. Chvíli jsem doufala, že se objeví Detlef. Ale bylo už

pozdě. Přemejšlela jsem.

Nejdřív to přemejšlení začalo docela nevinně. Řekla jsem si: To je teda úplně v prdeli. Nejdřív tě podvede tvůj nejlepší přítel a pak přítelkyně. Mezi herákama prostě neexistuje přátelství. Jsi úplně

sama. Všechno ostatní je klam. Celej ten blázinec dneska odpoledne kvůli jednomu šlehnutí. A tak je to přece pořád. Každej den. Měla jsem zase jednou svou chvilku pravdy. Někdy mě chytaly takový okamžiky. Ale vždycky jen po háčku. Když jsem byla střízlivá, nebyla jsem schopná kloudnýho úsudku. Ten den jsem to zase dostatečně dokázala.

Přemejšlela jsem teda dál. Vůbec jsem to nedramatizovala. Byla jsem úplně klidná, protože jsem si píchla slušnou dávku fetu. Zpátky do nemocnice jsem nešla. Bylo už po jedenáctý. Stejně bych odtamtud zase zdrhla a žádná jiná nemocnice mě

nepřijme. Doktorka matce řekla, že brzo dostanu cirózu. Jestli budu pokračovat, tak vydržím nejdýl dva roky. S Drogen-Info, léčebnou, kam jsem měla jít, to bylo stejný. Nemohla jsem jim zavolat, protože byli ve spojení s nemocnicí. A měli taky pravdu, že nepřijímali takový, jako jsem byla já. V Berlíně bylo koneckonců dost heráků, který

by šli rádi na terapii, a nebyly pro ně místa. Pochopitelně přijímali jen takový, u kterejch byla naděje, že dokážou žít bez fetu. Já jsem k nim už docela určitě nepatřila. Asi jsem s tím začala moc brzo, abych bez toho uměla žít.

- 189 -

Měla jsem úplně jasnou hlavu. Chladně jsem bilancovala svůj život a pila k tomu kolu. Uvažovala jsem o tom, kam mám tuhle noc jít. Matka by mi přirazila dveře před nosem. Nebo by ráno zalarmovala policii a nechala mě odvízt z domova. Aspoň já na jejím místě bych to udělala. Otec byl v Thajsku. Stella byla odepsaná. U kterýho teplouše je Detlef, jsem nevěděla. A jestli to myslel s odvykáním vážně, pak je u otce. Stejně by druhej den ráno odjel. Prostě jsem neměla postel. Tuhle noc a všecky příští taky.

Nakonec, když jsem si to všechno probrala, jsem musela konstatovat, že mi zbejvaj už jen dvě možnosti: Buď definitivně přestat s háčkem, nebo zlatá rána. První možnost už jsem bohužel propásla. Pět nebo šest pokusů o odvyknutí bez sebemenšího úspěchu koneckonců stačilo. Nebyla jsem o nic lepší ani horší než všichni ostatní heráci. Proč bych měla právě já patřit k těm několika výjimkám, kterejm se to podařilo. Nebyla jsem nic zvláštního. Šla jsem na Kudamm a jela na Kurfürstenstrasse. Ještě nikdy jsem nelovila chlapy v noci. Heračky tam po setmění nechodily, protože tam bylo moc profesionálek. Ale já jsem se vůbec nebála. Udělala jsem dost rychle dva chlapy a jela zpátky k Treibhausu. Měla jsem sto marek a koupila jsem si půl gramu.

Nechtěla jsem jít na záchod do Treibhausu ani na Kurfürstendamm. Byl tam v noci moc velkej provoz. Koupila jsem si jednu kolu a přemejšlela, na kterej záchod bych měla jít. Napadnul mě ten na Bundesplatzu. V noci tam nebyla ani noha. Dokonce i ráno tam byl uplnej klid.

Šla jsem pěšky na Bundesplatz. Úplně klidně. Vůbec jsem neměla strach. V noci působí prázdnej záchod dost nepříjemně. Ale mně

tam bylo docela dobře. Bylo tam čisto a světlo. Měla jsem ho celej sama pro sebe. Záchody na Bundesplatzu jsou nejlepší z celýho Západního Berlína. Kabiny jsou tam úplně obrovský. Bylo nás tam jednou dokonce šest najednou. Dveře nemaj dole mezeru, dosahujou až na zem. A nikde nejsou vyvrtaný díry ve stěnách. Právě proto, že záchody na Bundesplatzu jsou nejlepší v celým Západním Berlíně, tak už tam pár narkomanů spáchalo sebevraždu. žádný báby, žádný flákači ani fízlové! Nebyl důvod ke spěchu. Dávala jsem si na čas. Umyla jsem si obličej a vykartáčovala vlasy, pak teprve jsem si vyčistila stříkačku, kterou jsem si půjčila od Tiny. Byla jsem přesvědčená, že půl gramu mi bude stačit. Po posledních odvykáních mi vždycky stačila čtvrtka, aby mě úplně vyřídila. Teď už

jsem měla v sobě víc než čtvrtku. A musela jsem bejt přece taky oslabená po žloutence. Nejradši bych si píchla celej gram. Atze to

- 190 -

udělal celým gramem. Jenže to bych musela zvládnout ještě dva chlapy, a to už bych nedokázala.

Pečlivě a pomalu jsem si vybrala nejčistší záchod. Byla jsem skutečně úplně klidná. Neměla jsem strach. Nikdy by mě nenapadlo, že je sebevražda tak prostá. Nemyslela jsem na to, co jsem prožila. Nemyslela jsem na matku. Nemyslela jsem na Detlefa. Myslela jsem jen na svý šlehnutí. Vypakovala jsem si na záchodě tak jako jindy nádobíčko. Rozpustila jsem si fet na lžíci, tu mi taky půjčila Tina. V

jednu chvíli jsem si uvědomila, že jsem podvedla i Tinu. Seděla totiž

v Treibhausu a čekala na svý nádobíčko a lžíci. Pak jsem zjistila, že jsem tam zapomněla dát citrón. Ale fet byl dobrej, rozpustil se i bez toho.

Hledala jsem žílu na levý ruce. Bylo to vlastně stejný jako vždycky. Rozdíl byl jen v tom, že tohle šlehnutí mělo bejt poslední v mým životě. Napodruhý jsem se strefila do žíly. Vystříkla krev. Vrazila jsem tam najednou celou půlku gramu. Už jsem se nedostala k tomu, abych znovu natáhla a píchla si zbytek ze stříkačky. Nejdřív jsem ucejtila, jak se mi trhá srdce, a pak mi uletěl vršek lebky. Když jsem se probrala, bylo už venku světlo. Auta dělaly děsnej randál. Ležela jsem na zemi vedle mísy. Vytáhla jsem si stříkačku ze žíly. Chtěla jsem vstát, ale zjistila jsem, že mám ochrnutou pravou nohu. Mohla jsem se trochu pohybovat, ale děsně mě bolely klouby. Hlavně kyčle. Nějak se mi podařilo otevřít dveře, nejdřív jsem lezla po kolenou, pak jsem dokázala i stát. Mohla jsem skákat na jedny noze podél zdi.

Před záchodama byli dva kluci, asi tak patnáctiletý. Saténový

bundy, úzký džíny. Dva malí teploušové. Byla jsem ráda, že jsou teplí. Popadli mě každej z jedny strany, když jsem jako příšera vyskákala ze záchodu. Hned jim bylo jasný, o co jde, a jeden z nich řek: „Co to tady provádíš?“ Neznala jsem je, ale oni mě přej už dřív viděli na stanici. Dovedli mě k lavičce. Bylo strašně studený říjnový

ráno. Jeden z nich mi dal marlborku. Říkala jsem si: „To je legrační, že teplouši vždycky kouří marlborky nebo camelky. Na reklamách na tyhle cigára musí bejt něco lákavýho pro teplouše.“ Ale byla jsem docela šťastná, že mě ta půlka gramu nesklátila.

Vyprávěla jsem klukům, jak mě Stella podvedla a že jsem si píchla půlku gramu. Byli hrozně milí, zeptali se, kam mě maj dovíst. Ta otázka mě znervózňovala, nechtěla jsem o tom přemejšlet. Řekla jsem jim, aby mě nechali sedět na lavičce. Třásla jsem se ale zimou a oni tvrdili, že musím k doktorovi, protože přece vůbec nemůžu sama chodit.

- 191 -

Nechtěla jsem k žádnýmu doktorovi. Řekli, že znaj jednoho bezvadnýho doktora,

teplouše, ke kterýmu by mě mohli dovíst. Uklidnilo mě, že je ten chlap teplej. Protože v takovejchle situacích jsem k teploušům měla větší důvěru. Kluci sehnali taxíka a dovezli mě k doktorovi. Byl opravdu cool. Hned mi přenechal svou postel a prohlíd mě. Vyptával se na háčko a tak, ale já už jsem nechtěla s nikým mluvit. Poprosila jsem ho o prášek na spaní. Dal mi ho a ještě pár jinejch léků.

Hned jsem dostala svou obvyklou teplotu a krvácení z nosu. Celý

příští dva dny jsem většinou prospala. Když mi třetí den hlava začala zase trochu pracovat, nemohla jsem to už v posteli vydržet. Nechtěla jsem přemejšlet. Musela jsem se násilím nutit, abych o sobě nepřemejšlela. Soustředila jsem se jen na dvě myšlenky: „Pánbů ještě

nechtěl, abych šla do kytek,“ a „Příště si musíš vzít zaručeně celej gram.“

Chtěla jsem ven na plac, obstarat si šlehnutí, jet v háčku a nepřemejšlet až do příští zlatý rány. Pořád ještě jsem nemohla dobře chodit. Ten teplej doktor se o mě skutečně bezvadně staral. Když si všimnul, že už nejsem k udržení, obstaral mi berle. Vyskákala jsem ven na berlích a cestou jsem je zahodila. Nechtěla jsem se objevit na pláce s berlema. Když jsem se snažila, mohla jsem poskakovat i bez nich.

Doskákala jsem na stanici ZOO a nejdřív jsem udělala jednoho zákazníka. Byl to zrovna kanak, ne sice Turek, ale Řek. Vlastně už

mi kanakové vůbec nevadili. A ta směšná přísaha, kterou jsem kdysi uzavřela s Babsi a Stellou, že to nikdy nebudem dělat s kanakama, mi teď stejně byla fuk. Všechno mi bylo fuk.

Snad jsem pořád ještě doufala, že na stanici přijde matka, že mě

bude hledat. Určitě by šla na stanici, kdyby mě hledala. Asi i proto jsem nešla na Kurfürstenstrasse, ale vlastně jsem byla stejně přesvědčená, že už mě nikdo nehledá. Chvíli jsem si představovala, jak by bylo krásný, kdyby na mě matka ještě čekala.

Koupila jsem si fet, šlehla si a šla zpátky na stanici. Potřebovala jsem peníze pro případ, že bych nesehnala žádnýho zákazníka na noc a musela jít do penziónu.

Na stanici jsem potkala Rolfa, bejvalýho stálýho Detlefova zákazníka, u kterýho jsem často o víkendech přespávala. Detlef u něho v posledních tejdnech bydlel, ale Rolf už nebyl zákazník. Začal taky sjíždět háčko a chodil se na stanici prodávat. Nebylo to pro něho právě lehký sehnat ve svejch šestadvaceti ještě zákazníka. Zeptala jsem se ho na Detlefa. Rolf začal normálně brečet. Jo, Detlef je na terapii. Bez Detlefa to přej všechno stojí za hovno. Vykládal mi, jak život nemá smysl, že chce taky odvykat, jak miluje

- 192 -

život nemá smysl, že chce taky odvykat, jak miluje Detlefa, že se chce zasebevraždit. Obvyklý herácký kecy. To žvanění o Detlefovi mě dost naštvalo. Nechápala jsem, jaký nároky si tenhle vodepsanej teplouš na Detlefa dělá. Úplně vážně chtěl, aby se vykašlal na terapii a vrátil se k němu. Dokonce dal Detlefovi s sebou klíče od bytu. Když jsem to slyšela, vyletěla jsem: „To jsi teda pěknej hajzl. Proč jsi mu dával klíče? On moc dobře ví, kam má jít, když mu bude na terapii zle. Kdybys ho měl fakticky rád, udělal bys všechno pro to, aby byl čistej. Jenomže ty jsi jen hnusný teploušský prase.“

Rolf měl absťák, a tak jsem ho mohla lehko ponižovat. Ale pak jsem na něho začala bejt trochu milejší, protože mě najednou napadlo, že bych mohla u Rolfa přespávat. Řekla jsem mu, že když mě

u sebe nechá, udělám pro něho jednoho zákazníka a koupím mu fet. Rolf byl z toho celej pryč, že u něho chci spát. Znal vlastně jenom dva lidi, Detlefa a mě.

Spala jsem s ním v jeho francouzský posteli. Vlastně jsme si bezvadně rozuměli, když při tom nebyl Detlef. Ve skutečnosti to byl děsnej ubožák. I když se mi hnusil.

Takže v tý francouzský posteli ležely vedle sebe dvě Detlefovy lásky a Rolf ved každej

večer stejný řeči, jak děsně Detlefa miluje. A pravidelně před usnutím brečel. Šlo mi to na nervy, ale byla jsem zticha, protože jsem nechtěla, aby mě z tý postele vyhodil. Dokonce jsem se zdržela komentáře, když žvanil o tom, jak chce zařídit Detlefovi krásnej byt, až budou oba čistý. Vlastně mi to bylo absolutně

fuk. Mimoto jsem si říkala, že máme s Detlefem Rolfa na svědomí. Kdyby nás nepotkal, byl by zůstal ubohej, osamělej teplouš, kterej ve dne sedí na svým jeřábu a večer zapíjí svý neštěstí. Celej tejden to samý. Chlapi, šlehnutí, chlapi, šlehnutí a v noci Rolfovy kecy. Pak jsem se jednou ráno probudila dost brzo, protože jsem zaslechla, jak někdo otevřel dveře od bytu a šramotí v předsíni. Myslela jsem, že je to Rolf, a křikla jsem: „Buď potichu, chci spát.“ A pak stál v pokoji Detlef.

Objetí, děsná radost. Než mě napadlo: „Člověče, ty jsi útek z terapie.“ Kejvnul a vysvětlil mi proč. Jako každej nově přijatej dostal nejdřív tři tejdny budíčka. Pro každýho heráka je skoro nemožný bejt přesnej. Probudit se ráno v určenej čas a hned něco dělat, teda budit ostatní, to je zřejmě to nejtěžší, co může kdo od heráka chtít. Zavedli to na terapii proto, aby místa, kterejch maj tak málo, mohli obsadit lidma, co za to ještě stojej. Detlef třikrát zaspal a musel si spakovat kufry. Vyprávěl, že se mu na tý terapii docela líbilo. Je to tam přej sice pěkně tvrdý, ale příště se mu to už docela určitě podaří. Chtěl teď,

- 193 -

kdyby to šlo, zůstat čistej, a pak se ještě jednou pokusit sehnat místo na terapii. Říkal, že jsou tam některý lidi, který dobře známe. Například Frank, ten, co jeho kamarád Ingo zemřel ve čtrnácti. Jako Babsi.

Zeptala jsem se Detlefa, co chce dělat, a on řek: „Nejdřív si šlehnout.“ Poprosila jsem ho, aby mi taky přines fet. Za dvě hodiny byl zpátky. Přived jednoho bejvalýho zákazníka, Piko se jmenoval. Piko vytáhnul z tašky silonovej pytlík a položil ho na stůl. Myslela jsem, že špatně vidím. Pytlík plnej fetu. Deset gramů. Tolik háčka jsem ještě

nikdy v životě neviděla. Když jsem se přestala divit, zeptala jsem se Detlefa: „Nezbláznil ses? Přitáhnout sem rovnejch deset gramů?“

Řek: „To víš, že ne. Jsem teď dýler.“

Zeptala jsem se: „A co poldové? Jestli tě lapnou, tak jsi v háji. Zašijou tě na několik let.“

Detlef řek: „Teď nemám čas myslet na fízly. Nejdřív se musím postarat, abych měl nějaký prachy. A přestaň mě votravovat.“

A hned začal rozdělovat kapesním nožem porce a dával je na malý lístky staniolu. Všimla jsem si, že má ty lístky moc malý. Řekla jsem: „Hele, lidi chtěj bejt podváděný. Musíš si vzít větší kousky papíru, dát do nich fet a pořádně to zarolovat. Vypadaj pak větší. Lidi daj na to, jak ten balíček vypadá. Vzpomeň si na prášky na praní. Veliká krabice, ale jen do dvou třetin plná.“

Detlef řek: „Přestaň mě už votravovat. Dávám tam víc fetu. Lidi si toho všimnou. Rozkřikne se, že v mejch balíčkách je hodně fetu, a prachy se jen pohrnou.“

Teprve pak mě napadlo se zeptat: „A čí je vlastně ten fet?“

Patřil samozřejmě Pikovi, tomu malýmu gaunerovi. Dřív se živil krádežema v kancelářích. Teď právě vylez na podmínku z lapáku. Chtěl na tom dobráčkovi Detlefovi rychle vydělat. Fet měl od překupníků na Potsdamer Strasse. Známý z lapáku. Bral u nich dýlerský kondice. Jenomže se mu nechtělo prodávat, a tak to přenechal Detlefovi. Piko totiž neměl ani ponětí o háčku a o placu. Ten jenom chlastal.

Když byl Detlef hotovej s balením, sečetli jsme půlky půlek, půlky a celý gramy, tak jak to rozporcoval. Nikdy jsem nebyla silná v matematice, ale i tak jsem zjistila dřív než Detlef, že to všechno dohromady dělá jen osm gramů. Udělal dávky moc velký. Kdyby to tak prodal, musel by

doplatit dva gramy ze svýho.

Takže zase všechno zpátky do pytlíku. Něco samozřejmě zůstalo na papíře. To jsem si směla seškrábnout pro vlastní potřebu.

- 194 -

Detlef začal dělat větší balíčky a jako posedlej válel fet flaškou od piva, aby to vypadalo, že je ho víc. Dělal jen půlky půlek a nakonec měl skutečně pětadvacet balíčků.

Dva balíčky jsme si hned píchli, abysme fet otestovali. Byl vopravdu dobrej. Hned večer jsme šli s fetem k Treibhausu. Většinu jsme si schovali. Zahrabali jsme to za odpadkovej kontejner u Treibhausu. Měli jsme v kapse vždycky nanejvýš tři balíčky. Kdyby byla náhodou razie, nemohli nás zabásnout jako dýlery. Šlo to docela dobře. Hned první večer jsme prodali pět gramů. Rychle se rozkřiklo, že máme dobrej fet a taky porce že jsou slušný. Jenom Stella samozřejmě

tvrdila, že náš fet za nic nestojí. Ale pak přece jen přišla, chtěla nám dohazovat a já blbec jsem jí to dovolila. Za pět půlek půlky, který

dohodila, dostávala půlku půlky. Jenže na nás pak nic nezbylo. Nedostávali jsme totiž od Pika za prodej ani fenik. Když jsme prodali deset gramů, mohli jsme si jeden a půl nechat. Z toho jsme ale museli platit i dohazování. To znamená, že jsme prodejem sotva pokryli svoji spotřebu.

Piko přicházel každý ráno inkasovat. Večer jsme vždycky mívali asi tak dva tisíce marek. Pro Pika to byla tisícovka čistýho výdělku, protože rozdíl mezi nákupní a prodejní cenou je sto procent. A my z toho dostávali jen jeden a půl gramu. A přitom Piko vlastně vůbec nic neriskoval, jedině kdybysme ho práskli.

Proti tomu se už Piko taky pojistil. Vyhrožoval, že kdyby nás sbalili a my žvanili, tak si mužem hned objednat rakev. Jeho kumpáni z Potsdamský by to přej už za něj vyřídili. Před těma nikdo neunik, ani ve vězení. Všude měli svý lidi. Vyhrožoval taky svejma pasákama pro případ, že bysme nebyli férový při účtování. Věřili jsme mu na slovo. Z pasáků jsem měla šílenej strach. Hlavně od tý doby, co zmučili Babsi.

Detlef nechtěl pochopit, že nás ten jeho Piko hrozně okrádá. Říkal: „Co vlastně chceš? Hlavní věc, že už se nemusíš prodávat. Nechci, abys to ještě někdy dělala. A já už taky nechci v životě vidět jedinýho smradlavýho chlapa. Tak co tě žere?“

Většině ostatních malejch pouličních dýlerů se nežilo líp než

nám. Taky nikdy nedali dohromady dost peněz, aby si mohli koupit od překupníka deset gramů. A mimoto neměli správný styky. Jak bysme se dostali k těm z Potsdamský? Malí dýleři, který sami háčko sjížděj, potřebujou většinou prostředníka, kterej je platí jenom fetem. Herácký dýleři jsou jen ubožáci, který aspoň jednou skončej ve vězení. Na takový, jako byl Piko, se fízlové většinou nedostanou. A

- 195 -

když jim zabásnou jednoho dýlera, hned si bez potíží najdou novýho. Skoro každej herák byl ochotnej prodávat za dvě šlehnutí denně. Po několika dnech začalo bejt prodávání u Treibhausu pro nás moc horký, protože se tam pořád cpali tajný. Už jsem ten nervák stejně nemohla vydržet. Tak jsme to zorganizovali jinak. Já dál dohazovala u Treibhausu a Detlef postával na stanici Steglitz. Takže když jsem měla zájemce, poslala jsem ho na stanici Steglitz. Asi po tejdnu šel Detlef přece jen s fetem v kapse k Treibhausu, když u něho najednou zastavilo auto a ňákej chlap se ho zeptal, jak se jede na stanici ZOO. Detlef se šíleně vyděsil a začal zdrhat. Fet hodil někam do křoví.

Když jsme se sešli, Detlef tvrdil, že ten chlap, co se ptal na stanici ZOO, musel bejt fízl, protože jinak přece každej ví, kde je stanice. To bylo blbý. Hned jsme viděli v každým autě, v každým chlapovi, kterej se potuloval po Kudammu, fízla. Neodvážili jsme se jít ten fet, co Detlef

zahodil, hledat. Říkali jsme si, že na to fízlové jen čekaj, aby po nás mohli skočit.

Šli jsme do Athénskýho grilu, abysme se poradili, co budeme dělat. Nemohli jsme se druhej den vyrovnat s Pikem, protože jsme neměli fet. Stejně by nám nevěřil, co se stalo. Pak mě napadlo říct mu, že nás okradli kanaci. že nám sebrali celej fet a všechny prachy. Řekla jsem: „Piko bude řádit tak jako tak. Aspoň si necháme prachy, který už máme. Stejně je to sviňárna, že nedostáváme ani fenik, a ten teplouš na nás vydělává denně tisíc marek. Musím si přece taky koupit něco na sebe. Nemám vůbec nic teplýho. Nemůžu lítat celou zimu v hadrech, ve kterejch jsem zdrhla z nemocnice.“

Na dýlery jsme se zkrátka nehodili. Detlef to pořád nechtěl pochopit. Nakonec uznal, že je jedno, jestli obereme Pika o dvě stovky nebo o tisícovku.

Druhej den jsme šli brzy ráno na bazar. Když se mi líbily nějaký

hadry, voblík si je nejdřív Detlef a pak já. Chtěli jsme si koupit něco, co bysme mohli nosit oba, abysme si to mohli půjčovat. Nakonec jsem koupila starou černou bundu z králíka, která Detlefovi děsně

slušela. Pak jsem ještě koupila parfém, hrací hodiny a ještě pár nějakejch krámů. Ale neutratili jsme všechny peníze, protože nám bylo líto kupovat všelijaký zbytečnosti. Zbytek peněz jsme schovali. Jen jsme se vrátili k Rolfovi do bytu, už tu byl Piko. Detlef řek, že dneska ještě neměl fet, takže si musí šlehnout, než budeme účtovat. Nebyla to samozřejmě pravda, oba jsme si píchli ráno, jen jsme vstali. Detlef měl z Pika strach.

- 196 -

Piko řek „oukej“ a čet si v mým hrůzostrašným románě. Detlef do sebe vrazil ještě jednu půlku půlky. Hned usnul a ani si nevytáhnul jehlu z žíly.

Bodejť by neusnul, už do sebe vrazil druhou půlku půlky, pomyslela jsem si. Vytáhnula jsem mu stříkačku ze žíly, protože mi bylo blbý nechat týct krev dovnitř, nešla pak vůbec vyčistit. Bylo to naše poslední nádobíčko. Když jsem Detlefovi alkoholem očistila vpich, všimla jsem si, že mi vůbec neklade odpor. Zdvihla jsem mu ruku, pustila ji a ona mu padla úplně bezvládně dolů. Zatřepala jsem s ním, abych ho probudila. Najednou se sesypal ze židle. Obličej měl šedivěj a rty modrý. Roztrhla jsem mu košili a snažila se nahmatat tep. Ale vůbec jsem necejtila tlukot srdce.

Ve spodních kalhotkách a košili jsem se vyřítila z bytu na chodbu. Piko za mnou: „Nedělej blbosti!“ Zazvonila jsem u jedny babky a řekla, že musím rychle volat policii. Vytočila jsem nouzový číslo a řekla:

„Můj přítel už nedejchá. Vzal si nadměrnou dávku.“ Dala jsem poldům adresu, když najednou přilít Piko a řval: „Přestaň, už se probral.“ Řekla jsem poldům: „Ne, děkuju. Nemusíte jezdit. Byl to zbytečnej poplach.“ A položila jsem. Detlef ležel na zádech a měl už otevřený oči. Piko se zeptal, jestli jsem do telefonu řekla něco o drogách a dala jim adresu. Řekla jsem: „Ne, ne úplně. Myslím, že jim to snad ani nedošlo.“

Piko řek: „Ty jsi ale pitomá, hysterická kráva.“ Propad panice a začal třást s Detlefem, chtěl ho fackovat, aby hned vstal. Řekla jsem, aby ho nechal bejt. Zařval: „Drž hubu, hysterická krávo, a přines mi vodu.“ Když jsem se vrátila z kuchyně, Detlef už stál a Piko do něho pořád něco hučel. Byla jsem šíleně šťastná, že je zase na nohou, a chtěla jsem ho obejmout. Ale Detlef mě odstrčil. Piko mu nastříkal vodu do obličeje a řek: „Pojď, kamaráde, musíme odtud pryč.“

Detlef byl pořád ještě šedivěj a sotva se držel na nohách. Řekla jsem mu, že by si měl lehnout. Piko znovu zařval: „Drž hubu!“ A Detlef řek: „Nemám čas.“ Piko Detlefa podpíral a tak vyšli z bytu. Vůbec nic mi nedocházelo. Šíleně jsem se klepala. Chvíli jsem si fakticky myslela, že je Detlef mrtvěj. Lehla jsem si na postel a snažila se soustředit na svůj román. Pak někdo zazvonil. Podívala jsem se kukátkem. Před dveřma stáli fízlové.

Úplně mi přeskočilo. Místo abych zdrhla oknem, otevřela jsem dveře. Řekla jsem, že jsem je volala. že byt patří jednomu teploušovi, kterej právě odjel. A že sem ráno přišli dva kluci, něco si píchli do ruky, a že jeden z nich upad, takže jsem zavolala policii.

- 197 -

Poldové chtěli vědět, jak se ty kluci jmenovali a jak vypadali, a já

jim něco nakecala. Poznamenali si moje personálie. Netrvalo to dlouho a dostali odpověd z centrály, načež jeden fízl řek: „Tak pojď

s náma. Jsi hlášená jako pohřešovaná.“

Byli ke mně docela milí. Mohla jsem si do svý igelitky spakovat ještě dva svý horory a napsat dopis Detlefovi. Napsala jsem: „Milý

Detlefe. Můžeš si myslet, že jsem odjela. Další zprávu pošlu později. Líbám tě, tvoje Christiana.“ Přilepila jsem to páskou na dveře. Nejdřív mě vzali na policejní stanici ve Friedrichstrasse a pak na jednu sběrnou stanici. Dostala jsem se do cely, která vypadala úplně

jako z nějakýho westernu. Místo zdí kolem dokola mříže. Zamřížovaný dveře zapadly s rachotem do zámku jako u šerifa z Dogde City. Stála jsem v cele, držela se oběma rukama železnejch tyčí a nebylo mi do smíchu. Nechtěla jsem myslet na to, jak je to zase všechno v prdeli, a tak jsem si radši lehla na pryčnu a usnula, protože jsem byla úplně sjetá. Strčili mi dovnitř zkumavku na moč a k tomu kýbl, abych nepočurala podlahu. Celej den mi nedali nic k jídlu ani k pití. K večeru přišla matka. Prošla okolo mříží a ani se na mě nepodívala. Musela nejdřív mluvit s fízlama. Pak se otevřely dveře, matka řekla „Dobrý večer“, jako bych byla úplně cizej člověk, a pevně se do mě zavěsila. Venku čekal v autě Klaus, přítel mý matky. Matka mě strčila dozadu do auta a sedla si vedle mě. Nikdo neřek ani slovo. Klaus zřejmě zabloudil, a tak jsme křižovali Berlínem sem a tam. Myslela jsem si: „Už jsou tak blbí, že neznaj ani cestu do Kreuzbergu.“

Když jsme zastavili u pumpy, řekla jsem matce, že mám hlad, a zeptala jsem se, jestli by mi mohla koupit tři obložený housky. Vystoupila a koupila mi je. Po druhý housce se mi udělalo špatně. Klaus musel zastavit, abych se mohla vyzvracet. Jeli jsme severní dálnicí a tam mě teprv napadlo, že jedeme někam jinam. Myslela jsem, že do domova, a hned jsem si řekla, že odtamtud zase co nevidět zdrhnu. Pak jsem uviděla ceduli Letiště Tegel a pomyslela si: „Tak to bude zlý. Chtěj tě

vyšoupnout z Berlína.“

Vystoupili jsme na letišti. Matka mě pořád pevně držela. Promluvila jsem podruhý od našeho shledání: „Buď tak laskavá a pusť mě.“

Řekla jsem to hodně pomalu a s důrazem na každým slově. Pustila mě, ale zůstala vedle mě na dosah. Klaus šel za náma jako zadní

voj a taky dával pořád bacha. Byla jsem úplně bez vůle. Ať si dělaj, co chtěj. Stejně to nebude k ničemu. Byla jsem o tom přesvědčená. Když mě potom matka vedla k východu, nad kterým bylo napsáno

- 198 -

Hamburk, přece jen jsem se rozhlídla, jestli není ňáká šance na zdrhnutí. Ale na nic už jsem se nezmohla.

Hamburk, to mě porazilo. V jedny vesnici, asi padesát kilometrů

od Hamburku, bydlela babička, jedna teta se strejdou a sestřenice. V mejch očích to byli nejhorší měšťáci. Dům měli v takovým pořádku, že to až nahánělo hrůzu. Ani zrníčko prachu. Jednou jsem v tý

domácnosti běhala celý hodiny bosá a večer jsem měla nohy tak čistý, že jsem si je vůbec

nemusela mejt. V letadle jsem dělala, jako že si čtu svůj román. Dokonce jsem pár stránek přečetla. Matka byla němá jako ryba. Ještě pořád mi neřekla, co se děje. Pak pronesla letuška uvítací řeč a jak doufá, že budeme mít příjemnej let, a já si všimla, že matka brečí. Najednou začala šíleně

rychle mluvit: Chce pro mě jen to nejlepší, už se jí zase zdálo, jak ležím mrtvá na nějakým záchodě, nohy zkroucený a okolo spousta krve. že mě zabil nějakej dýler a ona mě přej musela jít identifikovat. Vždycky jsem byla přesvědčená, že matka má telepatický schopnosti. Když třeba večer řekla: „Dítě, zůstaň doma, mám špatnej pocit,“ tak jsem se hned dostala do nějaký razie, nebo mě někdo podved, nebo došlo k nějakýmu násilí. Musela jsem myslet na Pika, že jsme ho okradli, a na jeho kumpány. Říkala jsem si, že mi snad matka fakticky zachránila život. Dál už jsem nemyslela. Nechtěla jsem dál myslet. Od svý neúspěšný zlatý rány jsem už vůbec nechtěla přemejšlet.

Na hamburským letišti jsem šla s matkou a tetou, která na nás čekala, do restaurace. Matka se musela vrátit hned příštím letadlem. Objednala jsem si florida boy. Vůbec ho v tom blbým podniku neměli. Říkala jsem si, jakej je ten Hamburk zapadákov, když tam nemaj ani florida boy. Ničeho jsem se nenapila, i když jsem měla šílenou žízeň.

Pak do mě matka i teta společně hučely. Během jedny půlhodiny mi naplánovaly celej příští život. Budu chodit pěkně do školy, najdu si kamarády, pozdějc pudu do nějakýho učení, a až budu mít zaměstnání, vrátím se do Berlína. Jako kdyby to bylo tak jednoduchý. Když jsme se loučily, začala matka znovu brečet. Já jsem v sobě

všechno potlačila. To byl třináctej listopad 1977.

- 199 -

Christianina matka

Celý den jsem se musela strašné ovládat. Na zpátečním letu do Ber-lína jsem vybrečela skoro všechno to napětí posledních týdnů. Bylajsem smutná a současně jsem cítila úlevu. Smutná, protože jsemmusela opustit Christianu. A úlevu jsem cítila proto, že jsem ji ko-nečně odtrhla od heroinu.

Konečně jsem si byla jistá, že jsem udělala správnou věc. Pochybném kroku s terapií v Narkononu jsem byla přesvědčená, že má

šanci na přežití jen tehdy, když se dostane někam, kde heroin vůbecnení. Když bydlela Christiana u svého otce a já měla od všeho tro-chu odstup a klid, bylo mi stále jasnější, že v Berlíně se z toho nedostane. Ačkoli mě můj bývalý muž ujišťoval, že Christiana je u něhočistá, vůbec jsem na to nedala. Nikdy mě nenapadlo, že bych mohlamít ještě větší strach o Christianin život, ale od smrti její přítelkyně

Babsi jsem už neměla klidnou jedinou minutu.

Chtěla jsem odvézt Christianu k příbuzným do Západního Ně-mecka, ale její otec to nechtěl dovolit. Podařilo se mu během té do-by, co u něho Christiana bydlela, vymoct na soudu rozhodnutí o je-jím trvalém bydlení u něho. Všechna má slova byla k ničemu. Amožná taky nechtěl přiznat porážku.

V té době jsem obdržela žalobu proti Christiane. Měli ji souditkvůli zneužívání omamných prostředků. Paní Schipkeová z oddělení

boje proti toxikomanii mě na to už předem upozornila. Pro útěchu miřekla, že si nemusím kvůli Christiane dělat vůbec žádné výčitky.

„Kdo fetuje, ten fetuje,“ řekla, „o tom rozhoduje každý feťák sám.“

Znala spoustu narkomanů z dobrých rodin. Ti museli jít taky předsoud. Prý z toho nemusím být zoufalá.

Považovala jsem za zákeřné, že v žalobě byl jako důkazní mate-riál proti Christiane uveden také balíček heroinu, který jsem jednounašla v jejím pokoji. V rozhořčení jsem hned zavolala paní Schipkeové. Samozřejmě jsem tenkrát netušila, že můj nález použijí jednouproti Christiane, když mě paní Schipkeová poprosila, abych jí ten ba-líček poslala na prohlídku.

Řekla ještě: „Nepište na dopis odesílatele, pak se nedá nic do-kázat.“

Nepovažuji za správné, že mladí lidé jako Christiana jsou za zá-vislost na drogách souzeni. Christiana nikomu nic neudělala. Jenomsama sebe zničila. Kdo ji chce za to soudit? Nehledě na to, že se

- 200 -

ještě žádný narkoman ve vězení neuzdravil, jak je všeobecně zná-mo.

Ta žaloba byla jen o důvod víc, abych odvezla Christianu do Zá-padního Německa. Náhle jsem byla zcela rezolutní. Šla jsem naúřad pro opatrovnictví a vysvětlila jsem jim tam do důsledků celousituaci. Poprvé mi někdo na úřadě pozorně naslouchal. Příslušný

sociální pracovník pan Tillmann považoval také za nejlepší řešení,aby byla Christiana odvezena do Západního Německa. Navíc sechtěl pokusit získat pro Christianu místo na terapii, protože mi ne-mohl zaručit, jak rychle bude vyřízena celá věc s Christianiným stá-lým pobytem. Souhlas s terapií by mohl od mého rozvedeného mužespíš získat. To jsem chápala. Nebyly to žádné prázdné sliby. Uvě-domovala jsem si, jak moc se pan Tillmann pro Christianu

angažuje.Krátce po mé domluvě s panem Tillmannem stála najednouChristiana u mě ve dveřích. Právě se vracela z drogové poradny.Byla úplně vyřízená, předávkovaná heroinem a mluvila o sebevraž-dě a zlaté ráně. Nejdřív jsem ji uklidnila a pak strčila do postele.Hned jsem volala pana Tillmanna. Okamžitě přijel. Spolu s Christianou jsme domluvili pevný plán: Nejprve měla Christiana fyzicky odvykat na zemské neurologické klinice. Na závěr měla dostat místo vjedno terapeutické léčebně. To jí slíbili v drogové poradně. Pan Tillmann byl s terapeutickou léčebnou také neustále ve styku.Christiana se vším souhlasila. Pan Tillmann bleskově vyřídilvšechno, co bylo třeba. Zašli jsme k psychiatrovi pro mládež a kúřednímu lékaři, aby nám vystavil povolení. Pak jel pan Tillmann spovolením k otci Christiany a tak dlouho ho přesvědčoval, až otecsouhlasil s tím, že mohu Christianu odvést na kliniku.O dva týdny později byla Christiana převezena do nemocniceRudolfa Wirchowa, kde jí měli operovat plíseň. Předpokládala jsemsamozřejmě, že dítě závislé na drogách budou převážet z Bonniehoranče pod dozorem a že v nemocnici na ni dají pozor. Jenomže oni jitam jenom vyložili. Všechno ostatní jim bylo jedno. Christiana mohlabez potíží utéct.

Byla jsem touto nedbalostí, která mohla zmařit všechno naše úsi-lí, velice rozhořčená.

Po této zkušenosti jsem ztratila poslední zbytky důvěry v jakoukoli instituci. Svému dítěti a sobě můžeš pomoct jenom ty sama,říkala jsem si. Pan Tillmann se snažil dodat mi odvahu. Jen k němujsem ještě měla důvěru.

Christiana se naštěstí brzy vrátila. Hned příští večer se u mě vy-brečela. Bylo jí všechno hrozně líto. Už zase si píchla heroin. Nena-dávala jsem jí. Už jsem se na ni nemohla zlobit. Příliš často jsem si

- 201 -

vybíjela svůj vztek na Christiane z pouhého zoufalství nad svou neschopností pomoci jí. Když teď byla zase u mě, vzala jsem ji do ná-ručí a v klidu jsme si spolu promluvily.

Christiana chtěla bezpodmínečně pokračovat v plánu, který jsmevypracovali s panem Tillmannem, a já jsem řekla, dobře, tak to takuděláme. Ale dala jsem jí také jasně najevo, že jestli ještě jednouněco takového provede, pojede neodvolatelně do Západního Ně-mecka. Vzala si to velmi k srdci a dala mi na to čestné slovo.Každý den chodila pravidelně do své poradny.

Skutečně se upnula na vyhlídku terapie. Někdy čekala celé hodi-ny, než se dostala k

psychologovi na řadu. A doma si pak sedla apsala svůj životopis, který vyžadovali k

přijetí.Všechno to vypadalo velice dobře. Zdálo se, že místo na terapiidocela jistě dostane. Byla už určena léčebna, která ji měla přijmout.Mluvili jsme o tom, že asi nebude moct slavit Vánoce doma, protožebyl právě začátek listopadu.

Také její otec přiznal neúspěšnost svého snažení a přestal mibránit. Země byla skutečně na dohled. A jako naschvál zrovna tehdydostala Christiana druhou žloutenku. Přes noc měla najednou skorojednačtyřicet stupňů horečky. Příští den dopoledne jsem ji odvezlana kliniku ve Steglitzi. Byla žlutá jako citron. Už nemohla ani stát asotva se vlekla. Po prohlídce lékařka řekla, že Christiane selhávají

játra, protože bere přiliš mnoho drog. Bohužel si ji tam prý nemůženechat, protože na klinice nemají izolaci. To nebyla pravda. Pozdějijsem si to zjistila. Klinika ve Steglitzi má izolační oddělení s dvacetipěti lůžky. Ve skutečnosti nechtěli mít na své vznešené klinice žád-ného narkomana. Lékařka nám zařídila přijetí v nemocnici RudolfaWirchowa na příští odpoledne.

Za několik dní zmizela Christiane žlutá barva z obličeje. Brzo bylazase fit a těšila se na terapii. Její psycholog z poradny ji dokoncenavštívil. Spojenými silami jsme se snažili, aby neselhala. Byla jsemsi jistá úspěchem jako už dávno ne.

Až do dne, kdy Christianu navštívila její přítelkyně Stella. Ačkolijsem sestry na oddělení důrazně poprosila, aby z vážných důvodů

nepouštěly k Christiane bez mého doprovodu nikoho s výjimkou psy-chologa z poradny.

Udělala jsem ovšem neodpustitelnou chybu, že jsem s seboujednou vzala Detlefa. Christiana si to hrozně přála. Detlefa pustili napodmínku z vězení, kde odvykal. Také si už sehnal místo na terapii.Chtěla jsem jim oběma dopřát shledání. Hrozně na sobě viseli. Myslela jsem si, že je to snad navzájem posílí, když budou vědět, že tendruhý jde také na terapii. Jak jsem jen mohla být tak hloupá.

- 202 -

Brzy nato zmizela Christiana z nemocnice na jedno odpoledne.Když jsem ji večer po práci navštívila, byla už zase zpátky. Vidělajsem, že si zase něco píchla. To už by mě vůbec

nerozházelo, alekdyž mě chtěla oblbnout a tvrdila, že si jen chtěla skočit na špagetyu kostela Všech svatých, když mi zase lhala, skoro se mi podlomilynohy.

Poprosila jsem staniční sestru, abych mohla u Christiany zůstat.Postel jsem si chtěla zaplatit. Řekla, že to bohužel nejde. Slíbila, žena ni bude sama dávat pozor. O tři dny později, když jsem ji zasechtěla navštívit po práci, šla mi sestra naproti a řekla: „Vaše dcera tunení.“

„A mohu vědět, kde je?“ zeptala jsem se.

„To nevíme. Měla povolení na procházku do parku a už se nevrá-tila.“

Nemohu popsat, jak mi bylo. Doma jsem si lehla do obýváku ktelefonu. V noci, dvacet minut po jedenácté, volala nemocnice, že už

se Christiana zase vrátila. Lhostejnost té sestry byla otřesná. Zastá-vali stanovisko: „Když uteče, tak uteče, to je její věc. Už jsme tadyměli dost narkomanů a všichni přece utíkají.“ Přesně tak se mnoupříští den mluvily, když jsem to sestrám vyčítala.Zdálo se, že také lékařku to nechává klidnou. Pouze mi vysvětlila,že na to nadále nemohou mít žádný vliv. Jestli ještě jednou Christiana poruší nemocniční řád, budou ji muset pro nedostatek disciplínypropustit. Výsledek jaterní punkce prokázal, že se dožije nejvýšedvaceti let, když bude takhle pokračovat. Chtěla jí v tom smyslupromluvit do duše. Víc k tomu bohužel nemá co říci.Příští večer se opět ozvali z nemocnice, že Christiana je už zasepryč. Strávila jsem celou noc na gauči vedle telefonu, ale Christianase vůbec nevrátila. Zmizela na čtrnáct dní a nedala o sobě vědět.První dva tři dny jsem ji ještě spolu se svým přítelem hledala. Naobvyklé trase po diskotékách a stanicích podzemky. Pak jsem simusela jít pro její věci do nemocnice. A když jsem se vrátila domů sChristianinou

taškou, vypakovala její knihy a všechno, co jsem jí na-nosila do nemocnice, poprvé jsem dospěla k bodu, kdy jsem si řekla:Tak, a teď ji necháš pořádně si natlouct hubu.

Řekla jsem si: Dobře, když chce, tak ať pozná, jaké to je, když jesama. Přestala jsem ji hledat. Připadala jsem si hrozně ukřivděná.Jen ať pocítí, že má trpělivost je u konce. Těžko říct, jak dlouho bymi to odhodlání vydrželo.

Ohlásila jsem ji na nejbližší policejní stanici jako pohřešovanou aposlala jsem jim tam Christianinu fotografii. Však už ji při nějaké razii

- 203 -

nachytají. A pak jsem s ní chtěla nastoupit do nejbližšího letadla aodvézt ji do Západního Německa.

Po čtrnácti dnech, jednoho pondělního rána, jsem se dočkala to-ho rozhodujícího telefonátu z policejní stanice na Friedrichstrasse.Úředník u aparátu byl neobvykle milý. Ačkoli Christiana na stanicivyváděla. Poprosila jsem policistu, aby si ji tam nechali. že si pro nibrzy odpoledne přijdu a letadlem ji hned odvezu do Západního Ně-mecka.

Objednala jsem letenky. Jednu zpáteční pro sebe. Pro Christianujenom let tam. Když jsem to objednávala, bodlo mě u srdce. Pakjsem zavolala příbuzným.

Odpoledne bylo všechno zařízené. Cestou na policii jsem s se-bou ještě vzala svého přítele. Říkala jsem si, že když si ji posadímemezi sebe, nebude nám moct vyskočit z auta.

Christiana neřekla ani slovo. Já také ne. Nebyla jsem tohoschopna.

Na letišti se mi třásla kolena a srdce mi tlouklo až v hrdle. Christiana stále ještě nepromluvila. Vůbec si mě nevšímala. Až do odletuseděla mlčky na svém sedadle, hrála si s nehty a četla román, který

měla s sebou. Nepodnikla jediný pokus o útěk.

Oddechla jsem si, až když jsme seděly v letadle. Během startu sedívala z okna. Už se setmělo. Řekla jsem jí: „Tak a je konec. Kapito-la drogy je za tebou. Jedeš k tetě Evelyn. Doufám, že tam konečně

začneš nový život.“

U tety a babičky jsem měla nejdřív čtyři dny absťák. Jen jsem mohla zase vstát, hned jsem se pořádně vymódila. Od kožešinový

bundy až po kozačky s vysokejma podpatkama jsem ze sebe udělala správnou heračku. Namalovala jsem se a šla se psem svý tety do lesa. Dělala jsem to tak každý ráno, jako kdybych měla jít na plac, a pak jsem tak běhala po lese. Vysoký podpatky mi zůstávaly vězet v písku, každou chvíli jsem klopejtla a rozbila si přitom kolena, až jsem je měla celý modrý a zelený. Ale když se mnou chtěla jít babička nakupovat a rozhodla se darovat mi pár „bot na chození“, dostala jsem už z toho výrazu „boty na chození“ kopřivku.

Postupně jsem zjistila, že se dá s mou tetou, který bylo teprve třicet, docela dobře kecat. Ne o problémech, který jsem skutečně měla. Ale o těch jsem stejně nechtěla mluvit. Na ty jsem dokonce nechtěla ani myslet. Můj skutečnej problém se totiž jmenoval háčko. Fet a všechno, co s tím souvisí. Detlef, plac, Kudamm, bejt sjetá, nemuset myslet, bejt svobodná. Snažila jsem se moc nemyslet i bez

- 204 -

háčka. Měla jsem už jedinou myšlenku, a sice že asi brzo zdrhnu. Ale neudělala jsem si žádnej skutečnej plán na útěk tak jako dřív. Pořád jsem to odsouvala. Říkala jsem si: Jednou prostě zmizíš. Asi jsem ve skutečnosti nechtěla zdrhnout, protože jsem měla strach z toho, co jsem si v posledních dvou letech představovala pod svobodným životem. Moje teta mě úplně zasypávala zákazama. Ve svejch patnácti jsem musela bejt přesně v půl desátý doma, jinak mě

vůbec nepustila ven. To jsem od dvanácti let neznala. Šíleně mi ty zákazy lezly na nervy. Ale kupodivu jsem je skoro vždycky dodržela.

Před Vánocema jsme jeli do Hamburku na nákupy. Vyrazili jsme už ráno a hnali jsme se rovnou do obchodních domů. Byl to naprostej horor. Celý hodiny jsme se cpali mezi těma spoustama trapnejch měšťáků, který se vrhali na zboží a přehrabovali se ve svejch tlustejch peněženkách. Babička, teta, strejda a bratranec si natahovali a zase svlíkali všelijaký hadry. Pro tetu Hedviku a tetu Idu a pro Jochena a pro pana a paní ty a ty přes všechnu snahu nesehnali dárek. A můj strejda potřeboval ještě pár podrážek, protože si sám spravoval boty, a ještě něco na auto, co měli v obchodních domech levnější.

Moje babička je hrozně malá a umí mezi lidma tak šmejdit, že se nám v tý spoustě lidí pořád ztrácela. Pak vždycky vypuklo hledání. Někdy jsem je všechny ztratila a pak mě samozřejmě napadlo zdrhnout. Hned jsem odhadla, že v Hamburku na Mönckebergstrasse je heráckej plac. Stačilo jenom vylítnout z obchodního domu a dát řeč

s pár herákama a pak už by šlo všechno samo. Ale nedokázala jsem to. Sama jsem vlastně nevěděla, co chci. I když jsem si říkala: „Než

bys byla jako oni a jenom lítala po nákupech a obchodních domech, tak to se radši voddělej na nejbližším záchodě.“ Věřím, že kdyby ke mně přišel nějakej herák a řek mi jedno slovo, tak bych zmizela. Ale já zmizet nechtěla. A proto jsem jim všem řekla: „Já už to nevydržím, prosím vás, pojeďte domů a příště jeďte nakupovat beze mě.“ Koukali na mě, jako kdybych se zbláznila. Protože pro ně je zřejmě vánoční nákup vyvrcholením celýho roku.

Večer jsme pak ještě nemohli najít auto. Lítali jsme z jednoho parkoviště na druhý, a auto pořád nikde. Ale to se mi docela líbilo. Protože jsme byli najednou parta. Jeden mluvil přes druhýho, každej měl nějakou jinou radu, ale všichni jsme měli společnej cíl: najít to prokletý auto. Já jsem se od ostatních lišila jenom tím, že mi to celý

připadalo děsně legrační a pořád jsem se musela smát, i když ostatní čím dál víc propadali panice. Všem začalo bejt dost zima, všichni

- 205 -

se klepali, jenom mně zima nevadila. Moje tělo bylo zvyklý na jiný

věci.

Teta se nakonec zastavila u východu z Karstadtu pod ventilací s teplým vzduchem a nechtěla se hnout. Strejda ji musel z tý teplý

sprchy násilím odtáhnout. Pak jsme auto přece jen našli a najednou nám to všem bylo k smíchu. Po cestě domů mi bylo docela dobře. Připadala jsem si jako v rodině, ke který přece jen trochu patřím. Musela jsem si ale dávat sama na sebe pořád pozor. V každým případě jsem se o to aspoň snažila. Bylo to těžký. Při každý větě

jsem se musela děsně sledovat, co říkám. Při každým slově. Když

mi vyklouzlo „hovno“, řekla hned babička: „Takové hezké dítě a tak ošklivé slovo.“ A obvykle pak došlo k diskuzi o tom, jak jsem nervózní. A to jsem nakonec skutečně vyletěla. Přišly Vánoce. První Štědrej den po dvou letech, kterej jsem zase slavila u stromečku. Poslední dva roky jsem byla vždycky s herákama. Nevěděla jsem, jestli se mám vůbec na stromeček těšit. Ale předsevzala jsem si, že půjdu do sebe a budu předstírat radost z dárků. Ale pak jsem z nich skutečně radost měla. Ještě nikdy jsem toho tolik k Vánocům nedostala. Pak jsem se přistihla při tom, jak počítám, kolik to všechno stálo, a převáděla jsem to na půlku půlky. Na Vánoce přijel taky můj otec. Jako obvykle nevydržel dlouho doma. Po oba svátky šel se mnou na diskotéku. Nalila jsem do sebe šest nebo sedm kol s rumem a pěkně jsem se na tý barový stoličce zlinkovala. Otci se hrozně líbilo, že chlastám. A já jsem si řekla, že si snad na ty lidi z vesnice taky někdy zvyknu, i na tenhle diskosound. Příští den letěl otec zpátky do Berlína, protože tam byl večer

nějakej hokejovej zápas. Z otce se stal hokejový fanoušek. Po vánočních prázdninách jsem už musela do školy. Šla jsem do devátý třídy reálky. Měla jsem ze školy docela strach. Celý tři roky jsem při vyučování prakticky nic nedělala. V posledním roce jsem tam několik měsíců vůbec nechodila, protože jsem byla buď nemocná nebo jsem zrovna odvykala nebo jsem prostě na školu kašlala. Ale hned první den se mi ve škole zalíbilo. Celá třída právě malovala obraz na jednu prázdnou bílou stěnu ve třídě. Mohla jsem hned malovat s nima. Kreslili jsme krásný starý domy. Přesně takový, ve kterejch měl bejt můj vysněnej byt. A před nima stáli jenom šťastný lidi. Na ulici byla namalovaná palma, u který byl přivázanej velbloud. Byl to naprosto senzační obraz. A pod tím jsme ještě napsali: Za silnicí

je pláž.

V mládežnickým klubu jsem pak objevila dost podobnej obraz. Pod ním byla jiná věta: Radši se tlouct a prát, nežli jen brečet a lkát. V mládežnickým klubu udávaly tón politický zájmy.

- 206 -

Hned jsem si všimla, že mladý lidi z vesnice a nedalekýho města taky nejsou moc spokojený. I když na první pohled tam bylo všechno jiný než v Berlíně. Ve škole nebyl takovej hroznej blázinec. Většina učitelů měla ještě autoritu a děti je na slovo poslouchaly. Snažila jsem se dohnat všechno, co jsem zameškala. Chtěla jsem aspoň ukončit reálku, to byl můj cíl. Poprvé od základní školy jsem zase dělala domácí úkoly. Po třech tejdnech jsem se už s třídou docela sžila a měla jsem pocit, že to skutečně dokážu. Zrovna když jsme měli kurs vaření, zavolal si mě ředitel. Seděl za psacím stolem a nervózně se přehraboval v nějakejch deskách. Hned mi došlo, že to jsou moje akta, který za mnou poslali z Berlína. Věděla jsem, že v těch lejstrech je o mně úplně všechno. Úřad pro mládež mou školu v Berlíně o všem informoval.

Ředitel si trošku odkašlal a pak řek, že mě bohužel nemůže nechat ve škole. že neodpovídám požadavkům reálky. Moje akta ho tak vyděsily, že si mě nechal zavolat rovnou z vyučování. Nevydržel to ani do konce hodiny, jen abych už byla pryč z jeho školy. Neřekla jsem vůbec nic, protože jsem ani nemohla. Ředitel chtěl, abych okamžitě odešla. Už příští přestávku jsem se měla hlásit u ředitele základní školy. Úplně mě to zničilo. Šla jsem jak omráčená dolů do základní školy. Teprve když jsem byla u ředitele základní školy, konečně jsem se rozbrečela. Řek, že se snad nic tak hroznýho nestalo. že mám zůstat při zemi a snažit se co nejlíp ukončit základní školu. Vyšla jsem ven a konečně jsem se zase jednou dostala k bilancování. Neměla jsem se sebou žádný slitování. Řekla jsem si:

„To je přece jasný, teď teprve budeš muset tvrdě platit za to, co jsi prováděla.“ Najednou jsem si uvědomila, že všechny mý sny o novým životě bez háčka byly úplná blbost. že všichni ostatní mě nevídej takovou, jak jsem si teď připadala, ale že mě budou vždycky soudit podle mý minulosti. Matka, teta, stejně jako ředitel. Bylo mi jasný, že ze mě nemůže bejt ze dne na den novej člověk. Můj psychickej i fyzickej organismus musel neustále účtovat. Zničený játra mi pořád připomínaly, co jsem s nima provedla. Vlastně ani život u tety nebyl tak úplně cool. Vybuchovala jsem při nejmenších záminkách. Pořád jsem se hádala. Nesnášela jsem stres a nervozitu. A když jsem byla na dně, připadalo mi, že s drogama bych to všechno líp zvládala.

Po vyhození z reálky jsem nebyla schopná donutit se k nějakýmu výkonu. Už zase jsem byla jako bez vůle. Nemohla jsem se bránit proti vyhození, i když ředitel přece nemoh po třech tejdnech, co jsem tam chodila, poznat, jestli bych na jeho školu stačila, nebo ne. Už

- 207 -

jsem neměla žádný plány do budoucna. Mohla bych sice zase chodit na všeobecnou školu jako v Berlíně, nedaleko byla jedna, kam se dalo jezdit autobusem, tam bych mohla dokázat, jestli přece jenom mám něco v hlavě. Ale měla jsem příliš velkej strach, že bych tam mohla taky selhat.

Teprve postupně jsem pochopila, co všechno to znamenalo, když

mě strčili do základní školy. U nás jsou dvě diskotéky, něco jako kluby mládeže. Do jedny z nich choděj žáci z reálky a do druhý lidi ze základní školy a učňové. Byla jsem nejdřív v klubu, kde se scházej gymnazisti. Když jsem pak ale z reálky vyletěla, měla jsem pocit, že se tam na mě nějak blbě koukaj, a šla jsem radši do tý druhý. To bylo pro mě taky něco novýho. Takovýhle dělení v Berlíně nebylo. Ani na všeobecný škole a mezi herákama už vůbec ne. Tady začínalo dělení už o přestávce na dvoře. Napříč školním dvorem byla bílá čára. Na jedny straně byli o přestávce žáci vyšší školy a na druhý žáci základní školy. Chodit přes tu bílou čáru bylo zakázaný. Se svejma bejvalejma spolužákama jsem se teda mohla bavit jenom přes tu čáru. Tohle dělení dětí na ty, který maj šanci někam to v životě dotáhnout, a na ty ze základní školy, co jsou jen přebytečnej odpad, mi připadalo tvrdý.

To byla teda společnost, se kterou jsem se teď měla sžít. „Sžít“, to bylo snad každý desátý slovo mý babičky. A přitom si myslela, že když mě teď vyhodili z reálky, tak bych si mimo školu měla najít přátele mezi gymnazistama a lidma z reálky. Řekla jsem jí: „Budeš

se muset smířit s tím, že tvoje vnučka je žačka základní školy. A já

se s tím sžiju a najdu si kamarády v základní škole.“ A hned z toho byla obrovská hádka.

Nejdřív jsem chtěla na školu úplně kašlat, ale pak jsem zjistila, že ten novej třídní je naprosto senzační. Byl už starší, takovej úplně

staromódní, nebo spíš správně konzervativní. Někdy jsem měla dokonce dojem, že přiznává i nacistům nějaký zásluhy. Ale měl autoritu a nemusel na nás řvát. Byl jedinej, kterýho jsme při vstupu do třídy zdravili povstáním. Nikdy nebyl nervózní a o každýho se zajímal zvlášť. I o mě. Většina mladejch učitelů měla jistě spoustu ideálů. Jenomže se nedokázali vyrovnat se svým zaměstnáním. Nevěděli si s náma rady. Někdy nechali všechno běžet, a když z toho byl blázinec, začali řvát. Hlavně ale nedávali jasný odpovědi na problémy, který nás zaměstnávaly. Mleli pořád jen to svoje jenže a ale, protože si sami nebyli jistý a nevyznali se v tom.

Náš třídní učitel nám nic nenamlouval o tom, co to dneska znamená bejt žákem základní školy. Řek nám, že to budeme mít děsně

těžký. Ale s trochou píle bysme přej v některejch oblastech mohli

- 208 -

překonat i gymnazisty. Například v pravopise. Jedinej maturant přej dneska není perfektní v ortografii. Takže bysme měli například o mnoho větší šance, kdybysme psali žádosti o zaměstnání v naprosto korektní němčině. Snažil se nás naučit, jak se má jednat s nadřízenejma. A vždycky měl v zásobě nějaký bezvadný průpovídky. Většinou to byly životní moudrosti z minulýho století. Mohli jsme se tomu smát, většina žáků to taky dělala. Ale mně připadalo, že v nich bylo vždycky aspoň zrnko pravdy. Často jsem měla jinej názor než

on, ale líbilo se mi na něm, že ještě pořád věděl, kde je nahoře a kde dole.

Většině žáků se třídní nijak zvlášť nelíbil. Nejspíš je unavoval. Šlo jim na nervy to jeho věčný moralizování. Skoro všichni na školu kašlali. Pár se jich snažilo, aby dostali dobrý závěrečný vysvědčení a podařilo se jim jako žákům základní školy sehnat místo v učení. Ty přece jen ještě dělali domácí úkoly a všechno, co jsme dostali uloženo. Ale přečíst si nějakou knížku nebo se zajímat o něco, co jsme uložený neměli, to bylo taky nad jejich síly. Když se náš třídní nebo některej z těch mladejch učitelů snažil zavíst diskuzi, tak všichni jen blbě zírali. Lidi v mý třídě neměli žádný plány do budoucna, úplně

stejně jako já. A jaký má mít taky žák základní školy plány? Když

bude mít štěstí, tak sežene nějaký učení a nemůže si vybírat, co by ho bavilo, musí vzít, co je.

Však taky bylo všem úplně jedno, co budou dělat. Buď se vyučej, nebo budou vydělávat

jako nevyučený, anebo budou brát podporu. Platil názor: Hlady u nás nikdo neumře, ze základní školy žádnou šanci nemáme, tak co bysme se namáhali. Na některejch lidech taky bylo vidět, že z nich budou kriminálníci, pár jich už teď chlastalo. A holky si s budoucností nedělaly vůbec žádný starosti. Byly přesvědčený, že se o ně tak jako tak bude starat nějakej chlap. A do tý doby mohly jít někam prodávat, dělat u běžícího pásu nebo prostě zůstat doma.

Nebyli sice takoví všichni, ale přesně tahle nálada vládla ve škole. Dočista střízlivá, bez iluzí a absolutně žádný ideály. Mě to ale úplně ničilo. Představovala jsem si svůj život bez drog naprosto jinak. Často jsem přemejšlela nad tím, proč jsou na tom vlastně mladý

lidi tak mizerně. Nemaj se vůbec na co těšit. V šestnácti moped, v osmnácti auto, to je zkrátka samozřejmost. A když to tak není, tak se cejtěj méněcenný. Mně připadalo v mejch snech taky úplně samozřejmý, že nejdřív budu mít byt a auto. Udřít se kvůli bytu nebo novýmu gauči jako moje matka, to k mejm snům nepatřilo.

- 209 -

Takový ideály měli naši rodiče. Snili o životě, ve kterým se dá něco nahrabat. Já, a myslím i většina ostatních mladejch lidí, jsme považovali těch pár materiálních věcí za nejzákladnější vybavení pro život. Ale pak musí přece ještě něco přijít. Něco, co by dalo životu smysl. A to nebylo pořád v dohledu. Několik lidí, ke kterejm jsem patřila taky já, to pořád ještě hledali, to něco, co by jejich životu dalo smysl.

Když jsme ve škole mluvili o nacionálním socialismu, měla jsem dost rozporuplný pocity. Na jedný straně se mi zdvihal žaludek, když

jsem si uvědomila, jakejch strašnejch brutalit jsou lidi schopný. Na druhý straně mi připadalo dobrý, že dřív ještě bylo něco, čemu mohli lidi věřit. Tehdy ještě mladý lidi věděli, o co jde, a měli ideály. Taky u nás na vesnici se mladý lidi snažili všemožným způsobem uniknout ze života, kterej jim dospělý nabízeli, protože je neuspokojoval. I brutalita se dostala do naší malý vesnice. Radši rozdávat rány než je dostávat. Už před dvěma lety se u nás pár kluků a holek zbláznilo do pankáčskýho hnutí. Vždycky mě to úplně vyděsilo, když

jsem viděla, jak lidi, který byli jinak docela dobrý, se dali k pankáčům. Protože těm jde přece jen o násilí. Už i ta jejich muzika je úplně bez fantazie a má jen šíleně brutální rytmus. Znala jsem u nás docela dobře jednoho pankáče. Dalo se s ním dost slušně mluvit, dokud si nepropích tvář zapínacím špendlíkem a nezačal nosit zabiják. Schytal to potom v místní hospodě. Přerazili o něho dvě židle a vrazili mu rozbitou láhev do břicha. Skončil s tím ve špitále. Nejhorší mi připadala surovost ve vztazích mezi klukama a holkama. Protože všichni žvanili o emancipaci. Myslím, že kluci se ještě

nikdy nechovali tak hrubě k holkám jako dneska. Je to tím, že jsou vlastně pořád frustrovaný. Chtěj mít moc a úspěch, a když to nezískaj, vynucujou si to u ženskejch. Měla jsem z těch kluků na diskotékách šílenej strach. Asi protože jsem vypadala trochu jinak než ostatní, každou chvíli po mně někdo vyjel. A to jejich pískání na holky a kecy jako „Tak co, rozdáme si to?“, mi šlo snad ještě víc na nervy než naparování chlapů na babystopu. Když chlapi v Berlíně na člověka kejvli z auta, tak se přitom aspoň usmívali, ale tyhle to neměli zapotřebí. Aspoň si to mysleli. Myslím, že většina zákazníků byla přátelštější, a dokonce něžnější

než ty mladý vejtahové na diskotékách. Ty se chtěli s holkou vyspat bez jakýhokoliv přátelství, bez sebemenší něžnosti, a samozřejmě

za to nechtěli nic platit.

Můj strach z kluků šel tak daleko, že se mě vůbec nikdo nesměl ani dotknout. Všechno to vošahávání na diskotékách mi připadalo

- 210 -

děsně perverzní. Když šel kluk druhej večer s holkou, považoval automaticky za svý právo, že ji může vošahávat. A holky jim to dovolily, ačkoli na to neměly třeba vůbec náladu. Jen proto, že se to tak dělalo. A taky proto, že měly strach, aby se na ně kluci nevykašlali a nerozkecali ostatním, že jsou frigidní kozy. Já jsem to prostě nemohla. I když jsem měla nějakýho kluka hrozně ráda, hned jsem mu vysvětlila: „Nepokoušej se na mě vrhat. Nešahej na mě. Počkej, až začnu sama.“ Ale v tom půl roce, co jsem byla pryč z Berlína, jsem nikdy nezačala, protože přátelství

skončilo vždycky v okamžiku, kdy se ten kluk pokusil se mnou vyspat. Hrály v tom samozřejmě roli účty, který jsem musela platit svý

minulosti. I když jsem si vždycky namlouvala, že prostituce se mě

samotný vůbec netýká, že to prostě patří k závislosti na heroinu, byl tím můj vztah ke klukům poznamenánej. Podle toho, jak se kluci chovali, utvrzovali ve mně pocit, že mě chtěj zase jen využívat. Pokusila jsem se vysvětlit holkám ze svý třídy něco ze zkušeností, který jsem s mužskejma měla. Nemohla jsem jim samozřejmě přesně říct, o jaký zkušenosti jde. Jenomže to nikdy nevzaly. Byla jsem ve třídě něco jako teta Miluše a musela jsem pořád poslouchat jejich problémy s klukama a rozdávat rady, protože tušily, že mám skutečně víc zkušeností. Ale jakživo jim pořádně nedošlo, co jsem se jim snažila říct. Většina holek žila jenom pro kluky. Bez protestů přijímaly celou tu brutalitu, která ve vztazích panovala. Když se třeba kluk vykašlal na holku a začal chodit s jinou, tak nebyly naštvaný na toho kluka, ale na jeho novou přítelkyni. To byla pak „stará svině“, „poslední děvka“

a nevím co ještě. A většině se líbili právě ti nejbrutálnější kluci. Pochopila jsem to hlavně na školním výletě. Jeli jsme do Falce. Docela blízko našeho ubytování byla diskotéka. Většina holek tam hnala hned první večer. Když se vrátily, básnily o bezvadnejch klucích s ještě bezvadnějšíma motorkama. Kluci na motorkách byli zkrátka jedničky.

Taky jsem do tý diskotéky nakoukla a poměrně brzo odhadla, o co tam šlo. Přijížděli tam kluci z okolí na svejch mopedech, motorkách i v autech, aby sbalili holky, který sem jezděj na školní výlet. Snažila jsem se teda vysvětlit holkám z naší třídy, že ty kluci z diskotéky je jenom využívaj, jenže ty mý moudrosti nebraly vůbec vážně. Už hodinu před otevřením diskotéky stály všechny ženský před zrcadlem, malovaly se, česaly, a když byly konečně hotový, tak se až

do odchodu na diskotéku pokud možno vůbec nehejbaly, aby jim nespad účes.

- 211 -

Před tím zrcadlem odkládaly svý já a nasazovaly si masky, kterejma se chtěly zalíbit těm klukům na bezvadnejch motorkách. Štvalo mě to, když jsem se na ně koukala. Vzpomínala jsem, že jsem byla taky taková. Taky jsem se malovala a oblíkala, abych se líbila hašišákům a potom herákům.

Celej školní výlet se vlastně všechno točilo okolo těchhle hnusnejch vejtahů, přestože většina holek měla doma kluka, se kterým chodila. Elke, se kterou jsem spala na pokoji, první večer ještě

napsala dopis svýmu příteli. Druhej večer šla na diskotéku a vrátila se úplně zničená. Řekla mi, že tam měla něco s jedním klukem. Jsem přesvědčená, že to udělala jen Proto, aby ostatním holkám dokázala, jak o ni ty kluci stojej. Měla šíleně špatný svědomí kvůli svýmu příteli, a dokonce se rozbrečela. Začala sama sebe přesvědčovat, že se do toho motocykiovýho kluka zamilovala. Její přítel na vesnici ještě samozřejmě žádnou motorku neměl. Příští večer se ale vrátila zase úplně vyřízená a znovu řvala. Ten její novej kluk se jiný

holky ze třídy zeptal: „Co je s ní, není náhodou frigidní?“

Pak tam byla ještě jiná holka, Rosi, a ta skončila ještě hůř. Učitelka ji nachytala s jedním klukem v autě zrovna v nejlepším. Rosi byla tak opilá, že nemohla ani utýct. Ten kluk do ní lil

jednu kolu s rumem za druhou.

Rosi byla ještě panna, takže ji to pěkně sebralo. Ostatní holky svolaly schůzi, aby se poradily, jak Rosi potrestat. Vůbec nedávaly vinu tomu klukovi, kterej Rosi opil a pak ji víceméně znásilnil. Všechny vážně požadovaly, aby učitelé poslali Rosi domů. Byla jsem jediná proti. Holky byly hlavně děsně naštvaný, protože učitelé

vyhlásili naprostej zákaz diskoték. Chtěly si prostě dál užívat. Štvalo mě, že mezi holkama nebyla vůbec žádná solidarita. Každý přátelství se rozpadlo, jak začalo jít o kluky. Bylo to vlastně úplně

stejný jako u háčka, který vždycky znovu a znovu ničilo přátelství

mezi Babsi, Stellou a mnou.

Ačkoli jsem se toho všeho vlastně přímo nezúčastňovala, bylo mi z toho na blití. Poslední dva dny školního výletu jsem to už nevydržela. Od rána do večera jsem byla namazaná. Přesto jsem byla rozhodnutá vypořádat se se světem takovým, jaký je. Už jsem nemyslela na útěk. Bylo mi jasný, že by to byl zase jen útěk k drogám. A čím dál víc jsem si uvědomovala, že drogy by mi už nepomohly. Věřila jsem, že musí bejt někde nějaký východisko. že se člověk nemusí úplně ztotožnit s touhle zasranou společností, a že může najít svoji cestu. Seznámila jsem se s jedním klukem, kterej mě děsně uklidňoval. Dalo se s ním o všem mluvit. Připadalo mi, že všemu rozumí. Uměl snít, ale na všechno znal taky

- 212 -

praktický řešení. Taky nadával na společnost. Ale tvrdil, že je možný

se z tý společnosti „vykoupit“. Chtěl se stát obchodníkem, vydělat prachy a pak odejít do Kanady a koupit si tam srub. Kanada, to byl jeho velikej sen, tak jako Detlef ův.

Chodil na gymnázium a přived mě k tomu, že jsem se začala víc učit. Uvědomila jsem si, že i základní škola mi něco dává, když se učím sama pro sebe, a ne pro to směšný, bezcenný závěrečný vysvědčení. Děsně moc jsem četla. Bez výběru. Goethova Werthera a taky Werthera od východoněmeckýho spisovatele Plenzdorfa, Hermanna Hesse, a hlavně Ericha Fromma. Jeho kniha Umění milovat byla moje bible. Naučila jsem se celý stránky nazpaměť, jak jsem to četla pořád znovu a znovu. Některý pasáže jsem si taky opsala a pověsila si je nad postel. Tenhle bezvadnej chlap přesně věděl, o co jde. Kdyby se člověk držel toho, co píše, musel by mít život smysl. Jenomže je hrozně těžký žít podle těch pravidel, protože ostatní je neznaj. Ráda bych se zeptala Ericha Fromma, jak to dělá, aby moh žít v tomhle světě podle svejch principů. V každým případě jsem si uvědomovala, že skutečnost není možný vždycky konfrontovat s jeho názorama.

Rozhodně by se tahle kniha měla probírat ve škole. O tom jsem byla přesvědčená. Ale v naší třídě jsem se o ní neodvážila mluvit, protože by si ze mě ostatní nejspíš dělali srandu. Několikrát jsem si vzala knihu do školy. Jednou jsem si z ní při hodině četla, protože jsem si myslela, že v ní najdu odpověď na otázku, o který se mluvilo při vyučování. Učitel si toho všimnul, podíval se na název a hned mi knihu sebral. Když jsem po hodině chtěla, aby mi ji vrátil, řek: „Tak slečna čte při vyučování pornografii. Knížka se konfiskuje.“ Přesně

tak to prohlásil. Jméno Fromm mu vůbec nic neřeklo. A název Umění milovat mu samozřejmě signalizoval pornografii. Co jinýho si taky moh ten frustrovanej chlap pod láskou představovat? Takže byl přesvědčenej, že ta stará narkomanská prostitutka chce děti ve třídě

kazit pornografií.

Druhej den mi knížku přines a řek, že je v pořádku. Přesto mi zakázal nosit ji do školy kvůli tomu názvu. Byly ale věci, se kterejma jsem se vyrovnávala mnohem hůř než s touhle vlastně bezvýznamnou příhodou s Frommovou knihou. Měla jsem potíže s naším ředitelem. To byl taky úplně frustrovanej a zakomplexovanej chlap. Neměl absolutně žádnou autoritu, přestože byl ředitel. Snažil se to nahrazovat vyžadováním kázně a řvaním. Když jsme s ním měli první

hodinu, tak jsme museli nejdřív zpívat a pak cvičit, abysme se prej probrali. U něj člověk dostal dobrou známku jen tehdy, když naprosto přesně opakoval jeho slova.

- 213 -

Měli jsme s ním taky hudební výchovu. Jednou nám chtěl udělat radost a rozhod se mluvit s náma o muzice, která nás zajímá. Začal tím, že pořád mluvil o „dnešní džezové hudbě“. Skutečně jsem nevěděla, co tím myslí. Připadalo mi, že snad má na mysli pop, a tak jsem mu řekla: „Co vlastně myslíte tou současnou džezovou hudbou? Pop a rock jsou přece něco absolutně jinýho než džez.“ Možná

že jsem to řekla špatným tónem. Už zase jsem něco plácla bez rozmejšlení. V každým případě se ředitel okamžitě rozčílil. Šíleně na mě řval a vyhodil mě ze třídy.

Ještě ve dveřích jsem se pokusila o vysvětlení a řekla jsem:

„Myslím, že jsme si špatně rozuměli.“ Zavolal mě zpátky, ale nakonec jsem stejně musela zůstat zbytek hodiny na chodbě. Celou dobu jsem se děsně snažila, abych se nesebrala a nešla rovnou domů. Příští hodinu si mě zavolal do ředitelny. Jen jsem byla ve dveřích, viděla jsem, že má v ruce nějakej spis. Když jsem stála před ním, poznala jsem svoje akta z Berlína. Listoval v nich a dělal, že je čte. Řek, že tady nejsem v Berlíně. že jsem jenom host na jeho škole. Za danejch podmínek mě přej může kdykoliv vyhodit. Tak ať se přej jako host chovám.

To mě úplně vytočilo. Už jsem vůbec nechtěla chodit do školy. Vykolejila mě každá blbost. Nedokázala jsem se s tím vyrovnat. Nepřesvědčila jsem sama sebe, že si z toho idiota nemám nic dělat. Když se proti tobě neumí bránit ničím jiným než těma aktama, tak je vlastně slabší než ty, opakovala jsem si. Po tyhle roztržce jsem se zase na všechno vykašlala. Do tý doby jsem se pod vlivem svýho přítele snažila o co nejlepší závěrečný vysvědčení a chtěla jsem jít na všeobecnou školu. Přestože jsem věděla, že pro žáka základní

školy je děsně obtížný pokračovat ve studiu. Teď už jsem zase nechtěla o škole ani slyšet. Byla jsem si jistá, že to nedokážu. Sehnat všechny ty psychologický testy, zvláštní povolení ze školní rady a bůhvíco ještě, co k tomu bylo potřeba, když člověk nechtěl zůstat žákem základní školy. A já jsem věděla, že moje akta z Berlína budou všude, kam se hnu. Měla jsem svýho rozumnýho přítele a spřátelila jsem se postupně

s některejma mladejma lidma ve vesnici, který se mi svým způsobem líbili. Byli úplně jiný než já. Ale byli na tom v každým případě

mnohem líp než ty z města. Ve vesnici drželi mladý lidi při sobě. Dokonce si zařídili vlastní malej klub. Nebyli mezi nima žádný vejtahové. Vládnul tam ještě vysloveně staromódní pořádek, i když se kluci taky někdy trochu napili. Většina z nich mě brala, i když jsem byla úplně jiná.

- 214 -

Jednu dobu jsem si myslela, že bych mohla bejt taková jako oni nebo jako můj přítel, ale dlouho mi to nevydrželo. A s přítelem všechno skončilo, když se se mnou konečně chtěl vyspat. Prostě

jsem to nedokázala. Neuměla jsem si představit, že bych se měla milovat s někým jiným než s Detlefem. Pořád ještě jsem ho milovala. Hodně jsem na něho myslela, i když jsem si to zakazovala. Někdy jsem mu psala dopisy, který jsem chtěla poslat k Rolfovi, protože u něj bydlel naposled, ale byla jsem dost rozumná na to, abych je tam neposlala.

Pak jsem se dověděla, že už zase sedí ve věznici a Stella taky. Hodně jsem na Detlefa a Stellu myslela.

Pak jsem zjistila, že v okolních vesnicích jsou mladý lidi, který mě

přitahujou víc než mí vrstevníci od nás. S těmahle lidma se dalo líp mluvit, svobodnějc se vykecat ze svejch problémů. Uznávali mě a nemusela jsem mít strach, že se dovědí o mý

minulosti. Dívali se na svět jako já. Nemusela jsem se teda nijak přetvařovat a přizpůsobovat. Lehko jsem se s nima naladila na stejnou vlnu. Přesto jsem se nejdřív bránila příliš častýmu styku s nima, protože všichni zkoušeli drogy.

Moje matka, teta a já jsme si myslely, že jsem přišla do kouta Západního Německa, kde není žádná droga. V každým případě žádná

tvrdá droga. Když se psalo v novinách o heroinu, tak byla vždycky řeč buďto o Berlíně, nebo o Frankfurtu. A proto jsem si taky myslela:

„Jseš tady široko daleko jediná bejvalá heračka.“

Víc jsem pochopila hned při svejch prvních nákupních cestách s tetou. Na začátku roku 1978 jsme jeli nakupovat do Norderstedtu, jednoho novýho sídliště nedaleko Hamburku. Jako vždycky jsem pozorovala lidi ve svým okolí, který vypadali trochu narkomansky, a typovala jsem si: tyhle si asi píchaj, tyhle kouřej hašiš a tohle jsou nejspíš studenti, který jsou zvědaví na všechno. V Norderstedtu jsme šly do jednoho bistra na klobásu. Vedle u stolu sedělo několik kanaků. Za chvíli dva z nich vstali a šli si sednout jinam. Nevím proč, ale najednou jsem měla pocit, že jde o háčko. Věděla jsem, jak se chovaj kanakové s háčkem. Přinutila jsem tetu, abysme šly pryč, ale nic jsem jí o svým podezření neřekla.

O sto metrů dál, před jedním obchodem s džínama, jsme vlítly rovnou na háčkovej plac Norderstedtu. Hned mi bylo jasný, že to jsou heráci. Připadalo mi, že se na mě všichni koukaj. že ve mně

všichni poznali bejvalou heračku. Úplně mě to vytočilo. Hrozně jsem se vyděsila, popadla jsem tetu za ruku a řekla jí, že musím okamžitě

odtud. Taky jí to došlo a řekla: „Ale proč, vždyť s tím nemáš vůbec

- 215 -

nic společnýho.“ Řekla jsem: „Přestaň, nemůžu se s tím ještě konfrontovat.“

To už bylo v době, kdy jsem nemyslela na zdrhnutí. Když jsem byla vážně přesvědčená, že už si nikdy s heroinem nezačnu. Měla jsem z toho uplnej šok, že mě poznali. Doma jsem ze sebe stáhla všechny svý hadry a smyla šminky z obličeje. Kozačky na vysokým podpatku jsem si už nikdy nenatáhla. Od toho dne jsem se snažila vypadat jako holky v mý třídě.

Ale v klubu jsem se pořád častějc scházela s lidma, který kouřili hašiš nebo polykali prášky. Taky jsem jednou vykouřila dýmku a taky si šlehla. Dostala jsem se do senzační party. Většinou to byli učňové z okolních vsí. Všem to bezvadně myslelo. Nebyli tak děsně

zabedněný jako všichni na základní škole. Skutečně přemejšleli. Když jsem s nima mluvila, něco mi to dávalo. Ale především v tyhle partě nebyla absolutně žádná brutalita. Všechno násilí zůstávalo mimo. Panoval mezi nima totální mír.

Jednou jsem se v partě dost hloupě zeptala, proč vlastně musíme bejt věčně sjetý. Řekli mi, že je to blbá otázka. Jak jinak se má člověk zbavit toho svinstva, ve kterým musí bejt celej den?

Všichni v partě byli děsně frustrovaný v zaměstnání. Až na jednoho, ten byl v odborech a dělal mládežnickýho důvěrníka na svým závodě. Ten jedinej viděl nějakej smysl ve svý práci. Bral se za práva ostatních mladejch na závodě a to ho přesvědčovalo o tom, že není zbytečnej. Taky si myslel, že by se naše společnost mohla změnit. Často nepotřeboval ani šluka, aby mu bylo dobře, a stačilo mu třeba jen pár loků červenýho.

Všichni ostatní nenacházeli vůbec žádnej smysl v tom, co dělali. Pořád jen mluvili o tom, že by bylo nejlepší vykašlat se na celý učení. Jenže nevěděli, co potom. Vraceli se z práce naštvaný a nespokojený. A když tak večer spolu seděli, tak třeba jeden z nich začal o tom, jak se pohádal s mistrem, a druhej mu řek: „Nemůžeš s tím věčným kecáním o práci přestat?“ A když

mezi náma začala kolovat dýmka, tak se jim podařilo na všechno zapomenout.

Byla jsem na tom vlastně líp než oni. Někdy mě to ve škole dokonce bavilo. Na druhý straně jsem ale byla v podobný situaci jako oni, protože jsem nevěděla, k čemu mi celý to učení a nerváky ve škole budou, když mě stejně nepustěj k maturitě a nevezmou na reálku. Bylo mi jasný, že jako bejvalá narkomanka ani s poměrně

slušným vysvědčením nenajdu zaměstnání, který by mě bavilo. To docela slušný vysvědčení jsem nakonec skutečně dostala. Ale místo v učení už ne. Nabídli mi jen pomocnou práci podle nějakýho

- 216 -

zákona, kterej zakazoval, aby absolventi základních škol zůstali na ulici. Už skoro rok jsem si nepíchala. Ale vím moc dobře, že to bude trvat ještě pár let, než se toho zbavím nadobro. Momentálně nemám žádný velký problémy.

Když tak večer sedíme celá parta, pijeme víno a dýmka už několikrát opíše kruh, všechny naše denní problémy se rozplynou. Bavíme se o knihách, který jsme četli. Zabejváme se černou magií a parapsychologií a taky buddhismem. Hledáme zkrátka lidi, který uměj žít, a chceme se to od nich naučit. My sami v tom jedem nějak blbě. Jedna holka z party je zdravotní sestra a jednou přinesla nějaký

prášky. Po dlouhý době jsem se sjela váliem. Ale na tripu jsem nebyla, měla jsem strašnej strach z hororu. Ostatní se docela dobře sjeli elesdýčkem.

V našem malým městě není plac s tvrdejma drogama. Kdo je sjíždí, musí za nimi většinou do Hamburku. U nás není ani žádnej dýler, kterej by prodával háčko. Takže tady tomu nikdo nemůže tak lehko propadnout jako v Západním Berlíně, Hamburku nebo Norderstedtu. Ale kdo ho chce sehnat, tomu se to lehko podaří. Jsou některý, co maj styky. A někdy tady taky člověk narazí na dýlera, kterej má s sebou celej přenosnej krám s drogama. Když se ho zeptáte, jestli má něco na fetování, řekne: „Co bys chtěla? Válium, valeron, shit, LSD, koks nebo háčko?“

V naší partě všichni věděj, že si musej dát pozor, aby drogám nepropadli. To je v každým případě něco úplně jinýho než před třema čtyřma rokama v Gropiusstadtu. Svoboda, kterou hledáme pomocí hašiše, je jiná než ta v Gropiusstadtu. Nepotřebujeme Sound, abysme se ohlušovali tou šíleně

uřvanou muzikou. Lidi z naší party opovrhujou reklamním pozlátkem Kurfürstendammu. Nenávidíme město. Chceme bejt v přírodě. O víkendech křižujeme autama celý

Šlesvicko-Holštýnsko a pak někde pěšky hledáme místo, kde bysme se cejtili cool. Často se dostaneme třeba do bažin nebo na místa, kam ještě určitě nevkročila lidská

noha.

Nejlepší je to ale v našem vápenným dole. Uprostřed krajiny najednou obrovská díra. Skoro kilometr dlouhá, dvě stě metrů široká a dobře sto metrů hluboká, s příkrejma stěnama. Je tam báječný teplo a bezvětří. Dole rostou kytky, jaký jsme ještě nikdy neviděli. Tečou tam neuvěřitelně čistý potoky. A po stěnách vodopády. Voda barví

strmý stěny do rezavá. Všude se povalujou všelijaký úlomky, který

vypadaj úplně jako kosti nějakejch pravěkejch zvířat, třeba mamutů. Obrovský bagry a dopravníky, který dělaj ve dne nesnesitelnej ran-217 - dál, vypadaj v sobotu, jako by tu takhle tiše stály už celý staletí. Vápno je celý obarvilo na bílo.

Jsme v tomhle senzačním údolí úplně sami. Od ostatního světa nás dělej strmý vápenný stěny. Zvenčí sem nedolehne jedinej zvuk. Jsou slyšet jen vodopády.

Často si představujeme, jak by to bylo bezvadný, kdybysme mohli ten důl koupit, až tam zastavěj těžbu. Chtěli bysme si tam postavit řadový domky, založit obrovskou zahradu a měli bysme tam zvířata a všechno, co je potřeba k životu. A jedinou cestou, která vede ven z dolu,

bysme vyhodili do vzduchu.

Stejně to nestojí za to vracet se nahoru.