Paulo Coelho Alef

Z portugalského originálu O Aleph,

vydaného nakladatelstvím Sextante, Ro de Janeiro 2010,

přeložila Pavla Lidmilová

ISBN 978-80-257-0533-9 ePub

Paulo Coelho ALEF

ARGO

Maria Panno, počatá bez poskvrny hříchu, oroduj za nás, kteří se k Tobě utíkáme. Amen.

Člověk jeden rodu znamenitého odšel do daleké krajiny, aby přijal království a zase se navrátil. Lukáš 19, 12

Věnuji J., který mě udržuje na cestě, S. J., své stálé ochraně, Hilal za odpuštění v kostele v Novosibirsku.

Alef měl průměr asi dva nebo tři centimetry, ale obsahoval celý, nezmenšený kosmický prostor. Každá věc (...) byla zároveň nekonečný počet věcí, protože jsem ji zřetelně viděl ze všech vesmírných zorných úhlů.

Jorge Luis Borges, Alef

Nedokážu to vidět, a ty víš vše. Přesto nebude můj život marný. Vím totiž že se znovu setkáme někde na božské věčnosti.

Oscar Wilde

KRÁL SVÉHO KRÁLOVSTVÍ

Ne!

Zase nějaký rituál? Zase vzývat neviditelné síly, aby se projevily ve viditelném světě? Co to má společného se světem, v němž žijeme dnes? Mladí lidé vyjdou z univerzity, a nenajdou zaměstnání. Staří lidé odejdou do důchodu, a na nic nemají peníze. Dospělí nemají čas snít - od osmi hodin ráno do pěti odpoledne se snaží zajistit rodině živobytí a zaplatit dětem střední školu tváří v tvář tomu, co všichni známe pod povšechným názvem „tvrdá realita".

Ještě nikdy nebyl svět tak rozdělený jako nyní: náboženské války, genocidy, nedostatek úcty k naší planetě, ekonomické krize, recese, chudoba. Všichni chtějí okamžitá řešení alespoň některých světových nebo osobních problémů. Do budoucnosti se však všechno jeví stále černější.

A já tu chci pokračovat v nějaké duchovní tradici, jejíž kořeny sahají do dávné minulosti, daleko od výzev současné chvíle?

*****

Společně s J., jehož nazývám svým Mistrem, přestože o tom začínám pochybovat, kráčím k posvátnému dubu, který tam již déle než pět set let netečně sleduje lidské strádání a stará se jen o to, aby v zimě shodil listí a na jaře

je opět získal.

Už prostě nedokážu psát o svém vztahu k J., který je mým vůdcem v Tradici. Mám desítky deníků plných poznámek o našich rozhovorech, a nikdy je nečtu znova. Od té doby, co jsem se s ním v roce 1982 v Amsterodamu seznámil, jsem se naučil a odnaučil žít nejméně stokrát. Když mě J. učí něčemu novému, říkám si, že to možná bude ten poslední krok, jímž člověk vystoupí na vrchol hory, nota, na níž záleží celá symfonie, písmeno vystihující knihu. Projdu obdobím euforie, která ponenáhlu uplývá. Něco zůstane navždy, ale většina cvičení, praktických poznatků i poučení

nakonec zmizí v jakési černé díře. Tak aspoň mi to připadá.

*****

Je mokro a já už vidím, jak moje tenisky, před dvěma dny pečlivě vyčištěné, budou přes veškerou opatrnost po několika dalších krocích zase celé zablácené. Moje hledání moudrosti a duševního klidu i vědomí viditelné a neviditelné reality už přešlo v rutinu a nikam nevede. Ve dvaadvaceti letech jsem se začal seznamovat s magií. Šel jsem různými cestami, v rozhodujících letech jsem kráčel po okraji propasti, uklouzl jsem a spadl, nechal jsem všeho a zase se vrátil. Představoval jsem si, že v devětapadesáti letech budu blízek ráji a absolutnímu klidu, jaký objevuji v úsměvech buddhistických mnichů.

Připadá mi naopak, že k tomu mám dál než kdykoli dřív. Necítím žádný klid; čas od času se sám se sebou dostávám do velkých konfliktů, které mohou trvat celé

měsíce. A chvilky, kdy se pohroužím do vnímání magické reality, vydrží stěží pár vteřin. Dost na to, abych věděl, že ten jiný svět existuje, ale také na to, aby mě zklamalo, že si nedokážu osvojit vše, co se učím.

Jsme na místě.

Až rituál skončí, vážně si s J. promluvím. Oba klademe

ruce na kmen posvátného dubu.

*****

J. odříká jednu súfijskou modlitbu:

„Ó Pane, když naslouchám hlasu zvěře, šumění stromů, zurčení vod, trylkům ptactva, hukotu větru či dunění hromu, je mi to svědectvím Tvé jednoty; chápu, že Ty jsi nejvyšší moc, vševědoucnost, vrcholná moudrost a svrchovaná spravedlnost.

Ó Pane, poznávám Tě ve zkouškách, jimiž procházím. Dovol, ó Pane, aby Tvá spokojenost byla i mou spokojeností, abych já byl Tvou radostí, onou radostí, již Otci působí syn. A nechť si Tě připomínám s klidem a odhodláním, byť mi bylo zatěžko říci, že Tě miluji."

V tuto chvíli obvykle cítím - na zlomek vteřiny, ale to stačí - Jedinou Přítomnost, jež hýbe Sluncem i Zemí a udržuje hvězdy tam, kde jsou. Dnes však netoužím hovořit s Vesmírem; stačí, aby mi muž vedle mě odpověděl na mé otázky.

* * * * *

Můj společník sundá ruce z kmene dubu a já učiním totéž. Usmějeme se na sebe. Pak mlčky zvolna zamíříme ke mně domů, usadíme se na verandě a stále bez řeči pijeme kávu.

Dívám se doprostřed zahrady na ten obrovský strom, jehož kmen jsem po jednom snu omotal stužkou. Jsem v obci Saint-Martin ve francouzských Pyrenejích, v domě, jehož koupě už lituji, protože dům nakonec vlastní mne a stále častěji vyžaduje mou přítomnost. Potřebuje někoho, kdo by o něj pečoval a udržoval při životě jeho energii.

„Už nedokážu postupovat dál," říkám, když to jako obvykle nevydržím a začnu mluvit první. „Myslím, že jsem dosáhl svých mezí."

„To je zajímavé. Já se odjakživa snažím odhalit své meze, ale dosud jsem jich nedosáhl. Můj svět mi však v tom nijak nepomáhá, stále roste a neumožňuje mi, abych ho poznal úplně," provokuje J.

Začíná být ironický. Nedám se však odradit.

„Proč jsi sem dnes přišel? Chceš mě přesvědčit, že se mýlím. Jako vždy. Říkej si, co chceš, ale věř, že slova nic nezmění. Se mnou není všechno v pořádku."

„Právě proto tady dnes jsem. Už nějaký čas jsem tušil, co se děje. Vždycky však existuje ta pravá chvíle, kdy je třeba jednat," tvrdí J., vezme si ze stolu hrušku a otáčí ji v rukou. „Kdybychom o tom mluvili dřív, ještě bys nebyl zralý. Kdybychom to nechali na později, už bys shnil." Zakousne se do ovoce a vychutnává si ho. „Skvělé. Je to ten správný okamžik."

„O tom moc pochybuji. A nejvíc pochybuji o víře," trvám

na svém.

„Výborně. Právě pochybnosti nás ženou vpřed."

Má jako vždy dobré odpovědi a dobrá přirovnání, ale dnes neúčinkují.

„Řeknu ti, co cítíš," pokračuje J. „Že nic z toho, co ses naučil, nezapustilo kořeny, že jsi schopen pohroužit se do magického světa, ale nedokážeš v něm setrvat. Že možná je všechno jen veli ký výtvor obrazotvornosti, jímž chce člověk zaplašit strach ze smrti."

Moje otázky jsou hlubší, jsou to pochybnosti o víře. Mám jedinou jistotu: existuje paralelní duchovní svět, který zasahuje do světa, v němž žijeme. Všechno ostatní - posvátné knihy, zjevení, návody, příručky, obřady -, to vše mi připadá nesmyslné. A co hůř, bez trvalých účinků.

„Povím ti, co jsem cítil já," hovoří dál J. „V mládí mě oslňovaly všechny možnosti, které mi život nabízel, myslel jsem, že dokážu využít každé z nich. Když jsem se oženil, musel jsem se rozhodnout pro jedinou cestu, protože jsem potřeboval živit milovanou ženu a děti. V pětačtyřiceti letech už jsem byl velice úspěšný manažer, děti dospěly a odešly z domova a mně připadalo, že od té chvíle by se jen opakovalo, co jsem už zažil.

Tehdy začalo moje duchovní hledání. Jsem člověk ukázněný a věnoval jsem se tomu se vší energií. Prošel jsem fázemi nadšení i nevíry, až jsem dospěl k okamžiku, jaký dnes prožíváš ty."

„Poslyš, J., přes veškeré úsilí nedokážu říct: ,Mám blíž k Bohu a k sobě samému,'" říkám s určitým zoufalstvím.

„Protože jsi jako všichni lidé na světě uvěřil, že čas tě

naučí přiblížit se k Bohu. Čas však neučí; přináší nám pouze pocit únavy a stárnutí."

Dub jako by se na mě nyní díval. Určitě tu roste víc než čtyři sta let, a naučil se jen to jak zůstat pořád na stejném místě.

„Proč jsme prováděli ten rituál kolem dubu? V čem nám to pomáhá stát se lepšími lidmi?"

„Protože lidé už dnes rituály kolem dubů neprovádějí. A když se chováš zdánlivě nesmyslně, dotýkáš se něčeho hlubokého v duši, v její nejdávnější části, bližší počátku všeho."

To je pravda. Ptal jsem se na něco, co jsem věděl, a dostal jsem odpověď, jakou jsem čekal. Musím každou chvíli, kterou s ním strávím, využít lépe.

„Je načase odsud odejít," řekne rázně J.

Podívám se na hodinky. Vysvětluji, že na letiště to není daleko, ještě chvíli spolu můžeme hovořit.

„Mám na mysli něco jiného. Když jsem prošel tím, co teď prožíváš, odpověď jsem našel v něčem, co se stalo ještě před mým narozením. A navrhuji ti, abys udělal totéž."

Reinkarnace? Vždycky mě přece odrazoval od výprav do mých minulých životů.

„Do minulosti už jsem se obrátil. Naučil jsem se to sám, dřív než jsem tě poznal. Mluvili jsme o tom; viděl jsem dvě inkarnace: francouzského spisovatele v devatenáctém století a jednoho... "

„Ano, já vím."

„Dopustil jsem se chyb, které teď nemůžu napravit. A tys mi řekl, abych to už znova nedělal, protože bych svou vinu

jen zvětšoval. Putovat do minulých životů je jako udělat díru do podlahy a dopustit, aby oheň zdola podpálil současnost."

J. odhodí ohryzek hrušky do zahrady ptákům a podrážděně se na mě podívá:

„Prosím tě, neříkej hlouposti. Nechtěj mě přesvědčit, že máš skutečně pravdu a že ses za těch čtyřiadvacet let, co se známe, nic nenaučil."

Ano, vím, o čem mluví. V magii - a v životě - je jenom přítomný okamžik, TEĎ. Čas se neměří, jako když se počítá vzdálenost mezi dvěma body. „Čas" neuplývá. Člověku působí obrovskou potíž soustředit se na přítomnost; pořád myslí na to, co udělal, jak to mohl udělat líp, uvažuje o důsledcích svých činů, proč nejednal tak, jak jednat měl. Anebo se pak stará o budoucnost, myslí na to, co bude dělat zítra a co k tomu musí podniknout, co za nebezpečí ho může čekat za rohem, jak se vyhnout tomu, co nechce, a jak dosáhnout toho, o čem vždycky snil.

Znovu se ozve J.

„Ty se tudíž tady a teď začneš ptát: existuje něco opravdu chybného? Ano, existuje. V té chvíli však také pochopíš, že můžeš změnit svou budoucnost, když přeneseš minulost do současnosti. Minulost a budoucnost existují jen v naší paměti.

Současný okamžik je však mimo čas: je to Věčnost. Indové používají z nedostatku něčeho lepšího slovo ,karma'. Ten pojem je však špatně vysvětlitelný: není to tak, že to, co jsi učinil v minulém životě, ovlivní přítomnost, nýbrž právě to, co děláš v přítomnosti, vykoupí minulost a logicky změní

budoucnost."

„Neboli... "

Odmlčí se, stále podrážděnější, že nedokážu pochopit, co se mi pokouší vysvětlit.

„Nikam nevede, když zůstáváš tady a říkáš slova, která nic neříkají. Jdi to zkusit. Je načase, abys ty odsud odešel. Znovu dobýt svoje království, nyní podvrácené rutinou. Nemá smysl opakovat pořád stejnou lekci, to tě nenaučí nic nového."

„Nejde o rutinu. Jsem nešťastný."

„Tomu se říká rutina. Ty si myslíš, že existuješ, protože jsi nešťastný. Jiní lidé existují v závislosti na svých problémech a neodbytně o nich pořád mluví: o problémech s dětmi, manželem, školou, prací, přáteli. Nepřestanou, aby si pomysleli: já jsem tady. Jsem výsledkem všeho, co se stalo a stane, ale jsem tady. Jestliže jsem učinil něco chybného, můžu to napravit nebo aspoň požádat o odpuštění. Jestliže jsem učinil něco správného, cítím víc štěstí a spojení s nynějškem."

J. se zhluboka nadechl a dodal:

„Ty už nejsi tady. Je čas odejít, aby ses zase vrátil do přítomnosti."

*****

Právě toho jsem se bál. Už nějakou dobu mi naznačoval, že nastal čas, abych se vydal na třetí posvátnou cestu. Můj život se nicméně hodně změnil od onoho teď už dávného roku 1986, kdy mě putování do Santiaga de Compostely

přivedlo k tomu, abych posoudil svůj vlastní osud nebo „Boží plán". O tři roky později následovala Cesta do Říma, v kraji, kde jsme právě byli, bolestný, nudný proces, který mě nutil po dobu sedmdesáti dní provádět každé ráno ty nejabsurdnější věci, o nichž se mi předtím v noci zdálo (vzpomínám si, že jednou jsem čekal čtyři hodiny na zastávce autobusu, aniž se stalo něco důležitého).

Od té doby jsem ukázněně a poslušně prováděl všecko, co moje práce vyžadovala. Byla to ostatně moje volba a moje požehnání. Začal jsem tedy cestovat jako blázen. Velká ponaučení jsem získal právě na cestách.

Po pravdě řečeno jako blázen jsem cestoval vždycky, už od mládí. Ovšem poslední dobou se zdálo, že žiju na letištích a v hotelech - a pocit dobrodružství ustupoval značné omrzelosti. Když jsem si stěžoval, že se nikde dlouho nezdržím, lidé se divili: „Vždyť cestování je tak krásné! Škoda že já na to nemám peníze!"

Cestování není nikdy otázkou peněz, nýbrž odvahy. Velkou část života jsem strávil cestami po světě jako hippie: kolik jsem měl tenkrát peněz? Žádné. Stěží jsem mohl zaplatit jízdné, ale i tak si myslím, že to patřilo k nejlepším letům mého života - špatné jídlo, noclehy na nádražích, neschopnost dorozumět se v cizím jazyce, závislost na druhých třeba i v tom, kam se uchýlit na noc.

Po dlouhém putování, když slyšíte jazyk, jemuž nerozumíte, když používáte peníze, jejichž hodnotu neznáte, a chodíte po ulicích, do nichž jste nikdy předtím nevkročili, zjistíte, že po všem, co jste se naučili, je vám vaše staré Já tváří v tvář novým výzvám úplně k ničemu - a začínáte tušit,

že v hloubi vašeho nevědomí je zasutý někdo mnohem zajímavější, dobrodružnější, otevřený světu a novým zkušenostem.

Jednou však přijde den, kdy si řeknete: „To stačí!"

„To stačí! Cestování se mi stalo jednotvárnou rutinou."

„Ne, nestačí. Nikdy to stačit nebude," trvá na svém J. „Náš život je ustavičná cesta, od narození až do smrti. Krajina se mění, lidé se mění, proměňují se potřeby, ale vlak jede dál. Život je vlak, nikoli nádraží. A to, co jsi dělal teď, nebylo žádné cestování, ale jenom jsi střídal země, což je něco docela jiného."

Zavrtěl jsem hlavou.

„To nepomůže. Jestliže mám napravit chybu, jíž jsem se dopustil v minulém životě, a té chyby jsem si naprosto vědom, můžu to udělat tady. V té kobce jsem jenom poslouchal příkazy někoho, kdo jako by znal Boží úradky: tebe.

Kromě toho jsem už potkal přinejmenším čtyři osoby, které jsem poprosil o odpuštění."

„Ale neodhalil jsi kletbu, která následovala."

„Tebe tenkrát taky stihla kletba. A odhalil jsi to?"

„Svoji kletbu jsem odhalil. A můžu ti zaručit, že byla mnohem krutější než tvoje. Ty ses zachoval zbaběle jen jednou, zatímco já jsem byl nespravedlivý víckrát. Ale osvobodilo mě to."

„Jestliže mám cestovat v čase, proč je třeba putovat v prostoru?"

J. se zasmál.

„Protože všichni vždy můžeme dosáhnout vykoupení, ale

kvůli tomu musíme najít lidi, kterým jsme ublížili, a poprosit je o odpuštění."

„A kam mám jít? Do Jeruzaléma?"

„Nevím. Tam, kam se rozhodneš. Zjisti, co jsi nedokončil, a snaž se dílo dovršit. Bůh tě povede, protože v tom ,tady a teď' je všecko, co jsi prožil a co prožiješ. V tomhle okamžiku je svět tvořen a ničen. Ten, koho jsi potkal, se objeví znovu, ten, koho jsi nechal odejít, se zase navrátí. Nesmíš promrhat milosti, jež ti byly uděleny. Pochop, co se děje s tebou, a dozvíš se, co se děje se všemi.

Nepřišel jsem, abych pokoj uvedl, ale meč."

V dešti se roztřesu zimou a hned si pomyslím: „Dostanu chřipku." Utěší mě, když si připomenu tvrzení všech svých známých doktorů, že chřipku působí vir, a ne nějaké kapky vody.

Nedokážu být tady a teď, hlavu mám v jednom kole: kam mám dojít? A co když nebudu schopen ony osoby na své cestě poznat? To už se určitě stalo dřív a zase se to stane - jinak by už moje duše měla pokoj.

Po devětapadesáti letech, které sám se sebou žiju, znám některé svoje reakce. Na počátku mé známosti s J. jako by jeho slovo bylo inspirováno světlem mnohem silnějším než on sám. Všechno jsem přijímal bez dalších otázek, beze strachu jsem šel vpřed a nikdy jsem toho nelitoval. Čas však plynul, náš styk se stal běžnějším a spolu s ním se dostavil zvyk. Přestože mě J. nikdy v ničem nezklamal, už jsem se na něho nedokázal dívat stejnýma očima. I když z povinnosti - dobrovolně přijaté v září 1992, deset let potom, co jsme se poznali - jsem musel uposlechnout jeho slov, už jsem to nedělal stejně přesvědčeně jako dřív.

Mýlím se. Jestliže jsem se rozhodl následovat tuto magickou Tradici, neměl bych to teď takhle zpochybňovat.

Můžu ji svobodně opustit, kdykoli budu chtít, ale něco mě žene kupředu. On má zcela jistě pravdu; já jsem se však zatím smířil s životem, jaký vedu, a nepotřebuji už další výzvy. Jenom klid.

Měl bych být šťastný člověk: uspěl jsem ve svém povolání, které je jedním z nejnesnadnějších na světě, dvacet sedm let žiji v manželství se ženou, již miluji, těším se dobrému zdraví, obklopují mě lidé, kterým můžu důvěřovat, moji čtenáři mě zahrnují přízní, když je venku potkávám. Donedávna mi to stačilo, ale v posledních dvou letech jako by mě nic neuspokojovalo.

Že by to byl jenom nějaký přechodný konflikt? Nestačí modlit se jako obvykle, uctívat přírodu jako hlas Boží a pozorovat, co je kolem mě krásného? Proč toužit jít dál, jsem-li přesvědčen, že jsem dosáhl svých mezí?

PROČ NEMŮŽU BÝT STEJNÝ JAKO MOJI PŘÁTELÉ?

Lije pořád víc a já neslyším nic jiného než ten vodní příval. Jsem úplně promočený a nedokážu se přimět k pohybu. Nechci odsud odejít, protože nevím, kam jít, nevidím východisko. J. má pravdu: kdybych opravdu dospěl k mezím, tenhle pocit viny a zmaru by už přešel. Zatím však trvá. Strach a chvění. Jestliže se nespokojenost nevytrácí, Bůh ji tu nastolil z jediného důvodu: je třeba všechno změnit, kráčet vpřed.

Už jsem to zažil dřív. Když jsem odmítal následovat svůj osud, přihodilo se mi v životě něco jen těžko snesitelného. A toho se v téhle chvíli bojím nejvíc: tragédie. Tragédie představuje v životě radikální změnu, spojenou vždy s týmž principem, se ztrátou. Stojíme-li před ztrátou, nikam nevede

pokoušet se dát znova dohromady něco, co už je pryč, lepší je využít velkého otevřeného prostoru a zaplnit ho něčím novým. Teoreticky je nám každá ztráta k něčemu dobrá; v praxi to tak bývá, když zpochybňujeme Boží existenci a ptáme se: copak já si to zasloužím?

Pane, ušetři mě tragédie, a já budu následovat Tvé úradky.

Sotva si to pomyslím, vedle mě mocně zahřmí a oblohu osvítí zář blesku.

Znova strach a chvění. Znamení. Já se tu snažím sám sebe přesvědčit, že ze sebe stále vydávám to nejlepší, a přitom příroda mi sděluje pravý opak: kdo opravdu bere život vážně, nikdy nepřestává jít dál. Nebe a země se v téhle chvíli srážejí v bouři, která pak zanechá vzduch čistší a půdu úrodnější - do té doby se však budou řítit domy, padat staleté stromy a rajská místa zaplaví voda.

Blíží se jakási žlutá postava.

Odevzdávám se dešti. Znova se blýská a místo pocitu bezradnosti nastupuje cosi pozitivního - jako by moji duši omývala voda odpuštění.

„Požehnej a bude ti požehnáno."

Ta slova mi unikla docela přirozeně - moudrost, o níž nevím, že bych ji měl, a která určitě není moje, ale občas se přihlásí a nepřipustí, abych pochyboval o všem, co jsem se za všechny ty roky naučil.

Tohle je můj velký problém: přes takovéto chvíle pochybuji pořád dál.

Žlutá postava už stojí přede mnou. Je to moje žena

v jedné z těch křiklavých pláštěnek, které si bereme, když si vyjdeme na těžko dostupná místa v horách; pokud zabloudíme, snadno nás najdou.

„Zapomněl jsi, že máme tu večeři."

Ne, nezapomněl. Opouštím vesmírnou metafyziku, v níž hromy představují hlasy bohů, a vracím se do reality maloměsta, k dobrému vínu, pečenému jehněčímu a veselému povídání s přáteli, kteří nám budou vyprávět, jaká dobrodružství nedávno zažili na cestě s harley- davidsonem. Jdu se domů převléknout a krátce shrnuji svůj odpolední rozhovor s J.

„A on ti řekl, kam by ses měl vydat?" zeptá se moje žena.

„,Ber to jako závazek,' řekl mi."

„A je to tak těžké? Nebuď bručoun. Vypadáš teď starší, než už jsi."

Hervé a Veronique si pozvali ještě další dva hosty, francouzskou dvojici středního věku. Muže mi představí jako „jasnovidce", s nímž se seznámili v Maroku. Nebudí ani sympatii, ani antipatii, působí jen nepřítomně. Uprostřed večeře jako by se dostal do nějakého transu a řekne Veronique: „Dejte si pozor v autě. Budete mít nehodu."

Připadá mi to jako něco naprosto nevkusného, protože pokud to Veronique vezme vážně, strach nakonec přitáhne negativní energii a předtucha se může opravdu naplnit.

„To je zajímavé!" říkám dřív, než někdo může zareagovat. „Nepochybuji o tom, že jste schopen cestovat v čase, ať do minulosti nebo do budoucnosti. Zrovna dnes odpoledne jsem o tom mluvil s jedním přítelem."

„Mohu vidět. Když dá Pán Bůh, mohu vidět. Vím, kým byla, je a bude každá z osob sedících tady u stolu. Svému daru nerozumím, ale před nějakým časem jsem jej přijal."

Rozhovor, který se měl týkat cesty na Sicílii s přáteli sdílejícími vášeň ke klasickým harley-davidsonům, se najednou nebezpečně přiblížil něčemu, o čem nyní nechci slyšet. Naprostá shoda.

Je na mně, abych mluvil.

„Vy také víte, že Bůh nám to dovolí zahlédnout jen tehdy, když si přeje, aby se něco změnilo."

Obrátím se pak k Veronique a říkám jí:

„Prostě buď opatrná. Když je něco v astrálním plánu postaveno takto, ztrácí to podstatnou část své síly. To znamená, že jsem si skoro jistý, že k tomu nedojde."

Veronique znovu všem nabízí víno. Domnívá se, že mezi mnou a jasnovidcem z Maroka se schyluje ke střetu. Není to pravda, ten muž doopravdy „vidí" a to mě děsí. Později si o tom s Hervém promluvím.

Muž se na mě jen podívá a dál se tváří nepřítomně, jako by se nechtěně dostal do nějaké dimenze, ale nyní je jeho povinností sdělit, co cítí. Něco mi chce říct, ale raději se obrátí k mé ženě:

„Vašemu manželovi dá veškerou svou lásku duše z Turecka. Prolije však jeho krev, dřív než odhalí, co hledá."

Další znamení potvrzující, že se teď nemám vydávat na cestu, pomyslím si, i když vím, že se všechno snažíme vykládat podle toho, co sami chceme, ne podle toho, jaké to je.

ČÍNSKÝ BAMBUS

Nastoupit do vlaku z Paříže do Londýna cestou na knižní veletrh je pro mě požehnání. Pokaždé, když jedu do Anglie, vzpomenu si na rok 1977, kdy jsem odešel ze zaměstnání v jedné nahrávací firmě a rozhodl se věnovat až do konce života výlučně literatuře. Najal jsem si byt na Bassett Road, našel si přátele, zabýval se vampyrismem, prošel jsem si celé město pěšky, zamiloval se, zhlédl jsem všechny tehdejší filmy, a dřív než uplynul rok, byl jsem zpátky v Rio de Janeiru, neschopen napsat jedinou řádku.

Tentokrát v tom městě zůstanu jen tři dny. Setkání s čtenáři, večeře v indických a libanonských restauracích, rozhovory v hotelové hale o knihách, knihkupectvích a autorech. Do konce roku nemám v úmyslu vrátit se do svého domu v Saint-Martin. Odsud chci letět zpět do Rio de Janeira, kde mohu na ulici slyšet svou mateřštinu, každý večer si dát šťávu z agaí a z okna se dívat na nejkrásnější vyhlídku na světě, která mě nikdy neomrzí: na copacabanskou pláž.

*****

Krátce před příjezdem vejde do vagonu mladík s kyticí růží a rozhlíží se kolem. Je mi to divné, protože v Eurostaru jsem prodavače květin ještě neviděl.

„Hledám dvanáct dobrovolníků," říká hlasitě. „Každý

z nich bude při příjezdu držet jednu růži. Čeká na mě žena mého srdce a já ji chci požádat o ruku."

Nabízí se řada lidí, mezi nimi i já, ale mezi vybranými nakonec nejsem. Přesto se však po příjezdu vlaku rozhodnu skupinu následovat. Mladík ukáže na jednu dívku na nástupišti. Cestující jí jeden po druhém jdou předat květinu. Závěrem jí mladík vyzná lásku, všichni tleskají a děvče stydlivě klopí oči. Hned nato se oba políbí a odcházejí v objetí.

Průvodčí dodává:

„Tohle je nejromantičtější scéna, kterou jsem tady na nádraží zažil."

*****

Jediné plánované setkání se čtenáři trvalo jen pět hodin, ale naplnilo mě pozitivní energií a přimělo mě položit si otázku: proč jsem měl v posledních měsících tolik konfliktů? Jestliže se zdá, že můj duchovní pokrok dosáhl nepřekročitelné meze, není lepší mít trochu trpělivosti? Zažil jsem, co mělo možnost zakusit jen velmi málo lidí z mého okolí.

Předtím, než jsem se na tuhle cestu vydal, zašel jsem do kapličky v Barbazan-Debat. Tam jsem poprosil Pannu Marii, aby mě vedla svou láskou a umožnila mi rozpoznat všechna znamení, jež by mě přivedla zpátky k sobě samému. Vím, že jsem v lidech, kteří mě obklopují, a že oni jsou ve mně. Společně píšeme Knihu života našimi osudovými setkáními a našima rukama spojenýma ve víře,

že můžeme tento svět změnit. Každý z nás přispívá slovem, větou, představou, ale všechno nakonec dává smysl: štěstí jednoho se promění v radost všech.

Vždy se budeme ptát na totéž. Vždy budeme muset mít dost pokory, abychom připustili, že naše srdce chápe, proč tady jsme. Ano, je těžké rozmlouvat se srdcem, ale je to opravdu nutné? Stačí důvěřovat, řídit se znameními, prožívat svůj Osobní příběh, a dříve či později pochopíme, že se na něčem podílíme, i když tomu nemůžeme porozumět racionálně.

Tradice praví, že v poslední vteřině před smrtí si každý uvědomí pravý důvod existence. A v tom okamžiku se objeví Peklo, nebo Ráj.

Peklo znamená pohlédnout v tom zlomku vteřiny zpět a zjistit, že jsme promarnili příležitost oslavit zázrak života. Ráj znamená moci v té chvíli prohlásit: „Dopustil jsem se některých chyb, ale nebyl jsem zbabělec. Prožil jsem svůj život a učinil jsem, co jsem měl."

Nemusím si tedy předem představovat své peklo a přemítat, proč nedokážu pokročit v tom, co chápu jako „Duchovní hledání". Musím se o to pokoušet dál a to stačí. I ti, kdo neudělali všechno, co udělat mohli, už dosáhli odpuštění; odpykali si to ještě v životě, byli nešťastní, přestože mohli žít v míru a harmonii. Všichni jsme spaseni a svobodně můžeme kráčet dál na téhle pouti, která

neměla začátek a nebude mít konec.

*****

Nevzal jsem si s sebou žádnou knihu. Než sejdu dolů k večeři se svými ruskými nakladateli, listuji si v jednom z těch časopisů, jaké obyčejně leží v hotelovém pokoji na stole. Bez valného zájmu čtu článek o čínském bambusu. Poté, co se zaseje semeno, není přibližně pět let nic vidět - až na maličký výhonek. Veškerý růst probíhá v podzemí; vytváří se složitá kořenová struktura, rozprostírající se vertikálně i horizontálně. Koncem pátého roku začne čínský bambus překotně růst, až dosáhne výšky pětadvaceti metrů.

Nudnější četbu pro ukrácení dlouhé chvíle jsem si najít nemohl. Lepší bude jít dolů a podívat se, co se děje v hotelové hale.

*****

Zatímco čekám, až bude čas k večeři, dám si kávu. Dolů přichází i moje agentka a nejlepší přítelkyně Monica a přisedne si k mému stolu. Probíráme celkem bezvýznamné záležitosti. Vidím, že je unavená po dni stráveném mezi knižními profesionály, během něhož si občas telefonicky ověřovala u anglického nakladatelství, jak probíhá moje setkání se čtenáři.

Naše plodná spolupráce začala, když bylo Monice teprve dvacet let. Tehdy to byla další nadšená čtenářka, přesvědčená, že dílo brazilského autora by se mělo překládat a vydávat v zahraničí. Monica přerušila studium na fakultě chemického inženýrství v Rio de Janeiru, se svým partnerem se odstěhovala do Španělska a tam obcházela

nakladatelství, psala dopisy a vysvětlovala, že mé tvorbě musejí věnovat pozornost.

Jednou jsem si zajel do katalánského městečka, kde bydlela, pozval jsem ji na kávu a prosil ji, ať toho nechá a uvažuje raději o svém životě a své budoucnosti, když už její úsilí nikam nevede. Odmítla s poukazem na to, že poražená se do Brazílie nevrátí. Pokoušel jsem se ji přesvědčit, že zvítězila, když se jí podařilo přežít (roznášela letáky, pracovala jako číšnice) a získala jedinečnou zkušenost pobytu v cizí zemi. Monica trvala na svém. Z kavárny jsem odešel s pocitem, že dívka si kazí život, ale že její názor změnit nedokážu, protože je velice tvrdohlavá. Za půl roku se situace úplně změnila a za dalších šest měsíců už měla dost peněz, aby si koupila byt.

Uvěřila v nemožné, a právě proto zvítězila v bitvách, které všichni - včetně mě - považovali za prohrané. Tak jedná správný bojovník: chápe, že vůle a odvaha nejsou totéž. Odvaha může vyvolávat strach a pochlebování, ale síla vůle vyžaduje od člověka trpělivost a důslednost. Muži a ženy velmi silné vůle jsou obvykle svobodní, protože z nich čiší chlad. Hodně lidí si myslí, že Monica je trochu chladná, ale nemůžou se víc mýlit: v srdci jí žhne skrytý oheň, stejně intenzivní jako v době našeho setkání v oné kavárně. Přes všechno, čeho dosáhla, vůbec nikdy neztrácí nadšení.

Když jsem jí chtěl vyprávět - abych ji rozptýlil - o svém nedávném rozhovoru s J., vešly do kavárny dvě nakladatelky z Bulharska. Mnozí účastníci knižního veletrhu jsou ubytováni ve stejném hotelu. Rozmlouváme o neutrálních věcech a Monica má brzy hlavní slovo. Jedna

z nakladatelek se ke mně obrátí s obvyklým dotazem:

„Kdy zase přijedete do naší země?"

„Dokážete-li tu cestu zorganizovat, tak hned příští týden. Jediné, co chci, je oslava po odpolední autogramiádě."

Nevěřícně na mě zírají.

ČÍNSKÝ BAMBUS!

Monica se tváří zděšeně:

„Podíváme se do diáře... "

ale já určitě můžu být v Sofii příští týden," přeruším ji.

A portugalsky jí řeknu: „Později ti to vysvětlím."

Monica vidí, že nežertuji, ale nakladatelky pochybují. Ptají se, jestli bych raději ještě nepočkal, dokud se jim nepodaří zajistit náležitou prezentaci knihy.

„Příští týden," stojím na svém. „Anebo to necháme na jindy."

Teprve pak pochopí, že mluvím vážně. Obrátí se na Monicu s žádostí o podrobnosti. V téže chvíli přijde můj španělský nakladatel. Jednání u stolu se na okamžik přeruší, následuje vzájemné představování a pak obvyklá otázka:

„A kdy nás zase potěšíte svou návštěvou?"

„Hned po své cestě do Bulharska."

„A to bude kdy?"

„Za čtrnáct dní. Můžeme si naplánovat jednu odpolední autogramiádu v Santiagu de Compostele a další v Baskicku. S oslavou těchto našich setkání, kam pozveme několik čtenářů."

Bulharské nakladatelky zase začínají pochybovat a Monica se kysele pousměje.

- Ber to jako závazek! řekl J.

Bar se začíná plnit. Na každém velkém veletrhu, ať jde o knihy nebo těžké strojírenství, bydlí obyčejně odborníci ve dvou nebo třech hotelech a značná část obchodů se uzavírá ve vestibulech a při večeřích, stejně, jako tomu bude dnes večer. Zdravím se se všemi nakladateli a postupně přijímám další pozvání, kdykoliv se opakuje ona věčná otázka: „Kdy navštívíte naši zem?" Stále se snažím udržovat rozhovor dostatečně dlouho, aby se mě Monica nemohla zeptat, co se děje. Nezbývá jí, než si do diáře zapisovat všechny moje nové závazky.

V jedné chvíli přeruším rozhovor s arabským nakladatelem, abych zjistil, kolik návštěv už jsme dohodli.

„Dostáváš mě do velmi složité situace," odpovídá Monica podrážděně portugalsky.

„Kolik?"

„Šest zemí za pět týdnů. Copak nevíš, že tenhle veletrh je pro odborníky, a ne pro spisovatele? Nemusíš přijímat žádné pozvání, já si vezmu na starost... "

Přichází portugalský nakladatel, a my už naším tajným jazykem mluvit nemůžeme. Jelikož neříká nic kromě obvyklých zdvořilostí, sám se nabízím:

„Nepozvete mě k návštěvě Portugalska?"

Přiznává, že byl poblíž a mohl zaslechnout, co si povídáme s Monicou.

„Nežertuji. Velice rád bych měl jednu odpolední autogramiádu v Guimaraes a další ve Fátimě."

„Ale zrušit to na poslední chvíli by nešlo, to přece víte..."

„Nezruším to. Slibuji."

Nakladatel souhlasí a Monica zapisuje Portugalsko do diáře: dalších pět dní. Nakonec k nám přistoupí moji ruští nakladatelé - muž a žena - a zdraví nás. Monica si s úlevou oddechne. Je čas, abychom se přesunuli do restaurace.

Zatímco čekáme na taxi, Monica mě zatáhne kousek stranou:

„Ty ses zbláznil?"

„Už dávno, jak víš. Znáš příběh čínského bambusu? Pět let mu trvá, než vyrazí pouhý výhonek, jenom nechává růst svoje kořeny. A zničehonic povyroste o dvacet pět metrů."

„A co to má společného s tímhle šílenstvím, které jsi mi právě předvedl?"

„Později ti povím o rozmluvě, kterou jsem měl před měsícem s J. Teď je ale důležité, že právě tohle se dělo se mnou: nešetřil jsem prací, časem ani úsilím, snažil jsem se s velikou láskou a péčí podněcovat růst, ale nic se nedělo. Celé roky se neudálo vůbec nic."

„Jak to, že se nic nedělo? Copak si neuvědomuješ, kdo jsi?"

Přijíždí taxi. Ruský nakladatel otevře dveře, aby mohla Monica nastoupit.

„Mluvím o spirituální stránce. Myslím si, že jsem čínský bambus a že nastal můj pátý rok. Čas, abych se znovu pozvedl. Ty ses ptala, jestli jsem se nezbláznil, a já ti odpověděl žertem. Ale je pravda, že už mi to lezlo na mozek. Začal jsem si myslet, že nic z toho, co jsem se naučil, nezapustilo kořeny."

V jediném zlomku vteřiny, hned potom, co přišly ty

bulharské nakladatelky, jsem vedle sebe ucítil přítomnost J., a teprve pak jsem porozuměl jeho slovům - přestože k tomu prohlédnutí došlo, až když jsem si z naprosté nudy zalistoval v časopise o zahradničení. Exil, který jsem si sám uložil, mi sice pomohl odhalit v sobě některé velice důležité věci, ale zároveň měl vážný vedlejší účinek: zlozvyk samoty. Můj svět se omezil na několik málo přátel v horách, na odpovědi na dopisy a na e-maily a na iluzi, že „všechen zbývající čas je můj". Prostě život bez přirozených problémů vyplývajících ze soužití s jinými lidmi.

Hledám však něco takového? Život bez jakýchkoli výzev? A jaký smysl má hledat Boha daleko od lidí?

Znám dost těch, kdo to udělali. Jednou jsem vedl vážný a zároveň zábavný rozhovor s buddhistickou mniškou, která strávila dvacet let o samotě v jedné nepálské jeskyni. Zeptal jsem se jí, čeho dosáhla. „Duchovního orgasmu," odpověděla. Podotkl jsem, že jsou snadnější způsoby, jak orgasmu dosáhnout.

Nikdy bych touhle cestou jít nemohl - není mi souzena. Prostě to nedokážu; nedovedu si představit, že bych strávil zbytek života usilováním o duchovní orgasmy nebo pozorováním dubu na zahradě u svého domu a očekáváním, že moudrost se dostaví s rozjímáním. J. o tom ví a pobídl mě k téhle cestě, abych pochopil, že směr mého putování se odráží v očích druhých, a chci-li najít sám sebe, takovou mapu potřebuji.

Omlouvám se ruským nakladatelům a dodávám, že musím něco domluvit s Monicou portugalsky. Vyprávím jí příběh:

„Jeden člověk uklouzl a spadl do díry. Šel kolem kněz a ten muž ho prosil, aby mu pomohl vylézt. Kněz mu požehnal, ale šel dál. Za pár hodin se objevil lékař. Muž žádal o pomoc a lékař jen zdálky prohlédl jeho škrábance, předepsal mu recept a řekl, ať si ty léky koupí v nejbližší lékárně. Nakonec přišel nějaký úplně cizí člověk. Muž ho znova poprosil o pomoc, a ten cizinec za ním skočil do díry. ,Co teď? Zůstaneme tu trčet oba!' Na to cizinec odpověděl: ,Nezůstaneme. Já jsem ze zdejšího kraje a vím, jak se dostat nahoru.'" „Což znamená...," řekla Monica. „Že já ty cizí lidi potřebuji," vysvětluji. „Kořeny mám připravené, ale nahoru se dostanu jen s pomocí druhých. Nemyslím jen tebe, J. nebo svou ženu, ale lidi, které jsem nikdy neviděl. Jsem o tom přesvědčen. Proto požaduji na konci odpoledních autogramiád oslavu." „Ty nejsi nikdy spokojený," stěžuje si Monica. „Právě proto mě máš tak ráda," usmívám se na ni.

V restauraci mluvíme o všem možném, máme radost z některých výsledků a snažíme se dojednat podrobnosti. Držím se zpátky, abych do toho Monice moc nemluvil, protože ona řídí vše, co se týče vydávání. Ale v určité chvíli zase zazní tatáž otázka - a tentokrát má odpovědět ona:

„A kdy můžeme počítat s Paulovou návštěvou v Rusku?"

Monica začne vysvětlovat, že můj cestovní plán je nyní velice složitý, protože od příštího týdne mám celou řadu závazků. V tom okamžiku ji přeruším.

„Odjakživa mám jeden sen. Už dvakrát jsem ho chtěl uskutečnit, ale nepodařilo se mi to. Když mi pomůžete, do Ruska přijedu."

„A co je to za sen?"

„Projet celou vaši zemi vlakem až k Tichému oceánu. Na několika místech se můžeme zastavit a uspořádat odpolední autogramiádu. Můžeme tak vyjádřit uznání čtenářům, kteří se nikdy nedostanou do Moskvy."

Oči mého nakladatele září radostí. Právě před chvílí mluvil o rostoucích potížích distribucí v tak rozsáhlé zemi, kde je sedm rozdílných časových pásem.

„Nápad velice romantický, velice připomínající čínský bambus, ale poněkud nepraktický," směje se Monica. „Víš,

že s tebou nemůžu jet, protože se mi nedávno narodilo dítě."

Nakladatel je však nadšen. Objednává si už pátou kávu, ujišťuje nás, že všecko zařídí sám, že Monicu může nahradit její zástupkyně, že si vůbec nemusí dělat starosti, všecko proběhne dobře.

Zaplním tak svůj diář cestami na dva měsíce dopředu a nechávám za sebou řadu osob sice spokojených, ale zároveň ustaraných, protože musejí všechno zorganizovat na poslední chvíli, dále agentku a přítelkyni, která na mě pohlíží s láskou a s respektem, a Mistra, který tu není, ale ví, že jsem si dal závazek, přestože jsem nerozuměl tomu, co mi řekl. Večer je chladný a já se rozhodnu jít sám do hotelu pěšky, sice sám nad sebou zděšen, ale šťastný, že už nic nemůžu vzít zpět.

Právě to jsem chtěl. Jestliže budu věřit, že zvítězím, i vítězství uvěří ve mne. Žádný život není úplný bez špetky bláznovství. Neboli řečeno slovy J.: potřebuji znovu dobýt své království. Jestliže dokážu pochopit, co se děje ve

světě, pochopím i to, co se děje ve mně.

*****

V hotelu mě čeká zpráva od mé ženy, která mi sděluje, že mě nezastihla, a žádá, abych jí zavolal, jakmile budu moci. Rozbuší se mi srdce, protože ona mi málokdy telefonuje, když jsem na cestách. Okamžitě se jí ozvu. Vteřiny mezi vyzváněním mi připadají jako věčnost.

Konečně bere telefon.

„Veronique měla velice vážnou autonehodu, ale je mimo nebezpečí," říká nervózně.

Zeptám se, jestli jí můžu teď zatelefonovat, ale odpověď je záporná. Veronique je v nemocnici.

„Vzpomínáš si na toho jasnovidce?"

Jistěže si vzpomínám. Něco předpověděl i mně. Zavěsíme a já hned zavolám do pokoje Monice. Ptám se jí, jestli jsem si náhodou nedomluvil nějakou cestu do Turecka.

„Ty si nepamatuješ, jaká pozvání jsi přijal?"

Odpovídám, že ne. Byl jsem v jakémsi stavu euforie, když jsem začal všem těm nakladatelům říkat „ano".

„Ale víš přece, k čemu všemu ses zavázal, nebo ne? Ještě by se to možná dalo zrušit."

Vysvětluji jí, že jsem se všemi těmi závazky spokojen, o to nejde. Teď pozdě večer jí těžko můžu něco povídat o jasnovidci, o předpovědi a o nehodě, která postihla Veronique. Chci hlavně, aby mi Monica řekla, jestli jsem si sjednal nějakou akci v Turecku.

„Ne," odpoví. „Turečtí nakladatelé jsou ubytováni v jiném hotelu. V opačném případě..."

Oba se smějeme.

Můžu klidně spát.

LUCERNA PRO CIZINCE

Téměř dva měsíce putování, radost se vrátila, ale každý večer se sám sebe ptám, jestli mi vydrží, až se vrátím domů. Dělám opravdu to, co je třeba, aby čínský bambus vyrostl? Už jsem navštívil šest zemí, setkal se se čtenáři, bavil jsem se, dočasně jsem se zbavil deprese, která mi trvale hrozila, ale cosi mi napovídá, že své království jsem ještě nedobyl. Nic z toho, co dělám, se příliš neliší od cest z předešlých let.

Chybí už jen Rusko. A co potom? Pokračovat v dalších akcích, nebo se zastavit a podívat se na výsledky?

Dosud jsem nedospěl k žádnému závěru. Vím jen, že život bez cíle zůstane planý. A to se mi nesmí stát. Bude-li to nutné, zbytek roku procestuji.

Jsem právě v Africe, v tuniském hlavním městě Tunisu. Za chvíli začne setkání se čtenáři a v sále už je díky Bohu plno. Představit by mě měli dva místní intelektuálové. Setkali jsme se krátce před zahájením a jeden z nich mi ukázal dvouminutový text, druhý napsal o mé práci půlhodinové pojednání.

Organizátor mu velice šetrně vysvětluje, že číst tento referát není možné, jelikož celá akce má trvat nanejvýš padesát minut. Dovedu si představit, kolik práce ho text stál, ale organizátor má pravdu: jsem tu proto, abych se setkal se svými čtenáři. Po krátké diskusi onen autor prohlásí, že už se akce účastnit nechce, a odejde.

Začíná se úvodem a poděkováním, což netrvá déle než pět minut, a pak mám veškerý čas k ničím neomezenému dialogu. Říkám, že tu nechci nic vysvětlovat, nejlepší by bylo, kdyby se celá akce změnila z obvyklé prezentace v rozhovor.

Nějaká dívka položí první otázku: co jsou to ta znamení, o nichž ve svých knihách tak často hovořím? Vysvětluji, že je to krajně osobní jazyk, jaký si během života postupně vytváříme skrze objevy a omyly, až pochopíme, kdy nás vede Bůh. Další otázka zní, jestli právě znamení mě přivedlo do téhle vzdálené země. Odpovím kladně, ale nezabíhám do větších podrobností.

Rozhovor pokračuje, čas letí a já musím setkání ukončit. Ze šesti set osob vyberu náhodně muže středního věku s mohutným knírem, aby položil závěrečnou otázku.

„Nechci se na nic ptát," prohlašuje. „Chci jen vyslovit jedno jméno."

A pronese jméno zapadlého kostelíka v Barbazan- Debat, vzdáleného tisíce kilometrů od místa, kde nyní jsem. Kdysi jsem tam umístil desku s díky za zázrak. Je to jméno kostela, kam jsem před touto poutí šel požádat Pannu Marii, aby chránila mé kroky.

Už vůbec nevím jak v debatě pokračovat. Následující slova napsal jeden z řečníků, kteří seděli u předsednického stolu:

„A náhle jako by se v sále zastavil Vesmír ve svém pohybu. Tolik se toho stalo: spatřil jsem vaše slzy. Spatřil jsem slzy vaší milé ženy, když ten neznámý čtenář

vyslovil jméno jakési kaple ztracené kdesi v cizině.

Vy jste oněměl. Vaše usměvavá tvář zvážněla. Vaše oči zalily nesmělé slzy, chvějící se na okraji řas, jako by se chtěly omluvit, že tam jsou bez pozvání.

I mně se stáhlo hrdlo, aniž jsem věděl proč. Rozhlížel jsem se v hledišti po své ženě a dceři, ty vždycky hledám, když mám pocit, že jsem se ocitl v blízkosti něčeho neznámého. Byly tam, ale oči upíraly na vás, mlčely jako všichni kolem a snažily se vás svými pohledy podpořit, jako by to bylo vůbec možné.

Upřel jsem tedy zrak na Christinu s žádostí o pomoc a snažil jsem se pochopit, co se děje, jak ukončit mlčení, jež se zdálo nekonečné. A spatřil jsem, že i ona tiše pláče, jako byste oba byli tóny v téže symfonii a jako by se vaše slzy i přes tu vzdálenost dotýkaly.

A po celé dlouhé vteřiny už nebyl ani sál, ani publikum, nic víc. Vy a vaše žena jste odešli do míst, kam s vámi nikdo jít nemohl; existovala jen radost ze života sdělovaná pouze mlčením a dojetím.

Slova jsou napsané slzy. Slzy jsou slova, jež musejí prýštit. Bez nich žádná radost nezáří, žádný smutek nekončí. Děkuji tedy za vaše slzy."

Měl jsem říct dívce, která mi položila první otázku - tu o znameních -, že tady je jedno z nich, potvrzující, že jsem na místě, kde mám být, ve správnou chvíli, přestože jsem vlastně nikdy nezjistil, co mě sem přivedlo.

Myslím si však, že to nebylo třeba: ona to určitě pochopila.

Kráčíme s manželkou ruku v ruce po tuniském bazaru, patnáct kilometrů od rozvalin Kartága, které v dávné minulosti dokázalo čelit mocnému Římu. Hovoříme o epopeji Hannibala, jednoho z kartaginských válečníků. Římané očekávali námořní bitvu, neboť obě města nedělilo víc než několik set kilometrů moře. Hannibal se však vydal na pochod pouští, s obrovskou armádou přeplul Gibraltarský průliv, prošel dnešním Španělskem a Francií, s vojáky a slony vystoupil do Alp a zaútočil na říši ze severu, což byl jeden z největších nám známých vojenských činů.

Na své cestě porazil všechny nepřátele a znenadání - aniž se dodnes přesně ví proč - se před Římem zastavil a v pravý čas na něj nezaútočil. Výsledek této nerozhodnosti: Kartágo bylo římskými legiemi vymazáno z mapy.

„Hannibal se zastavil a byl poražen," uvažuji nahlas. „Já jsem vděčen, že pokračuji, přestože to zpočátku bylo těžké. Začínám si na cestu zvykat."

Moje žena se tváří, že neposlouchá, protože už pochopila, že chci sám sebe o něčem přesvědčit. Jdeme do kavárny, kde se máme setkat se čtenářem Samilem, náhodně vybraným na oslavě následující po debatě. Prosím

ho, ať vynechá všechny památky a turistické zajímavosti a ukáže nám, kde město opravdu žije.

Zavede nás na místo, kde roku 1754 jeden bratr zabil druhého. Jejich otec se tu rozhodl postavit pěkný palác, věnovaný škole na památku zavražděného syna. Podotknu, že to by připomínalo i syna vraha.

„Je to trochu jinak," řekne Samil. „V naší kultuře sdílí zločinec vinu se všemi, kdo mu zločin umožnili. Když je někdo zavražděn, před Bohem je zodpovědný také ten, kdo mu podal zbraň. Jediné, čím mohl otec napravit to, co považoval za svou chybu, bylo změnit tragédii v něco, co by pomohlo ostatním lidem."

Náhle všechno zmizí - fasáda domu, ulice, město, Afrika. Udělám obrovský skok do tmy, vstoupím do tunelu, který ústí do vlhkého podzemí. Ocitnu se tam tváří v tvář J. v jednom z mnoha životů, které jsem prožil o dvě stě let dřív, než v tomhle domě došlo k zločinu. Pohled J. je přísný, hodlá mě kárat.

Stejně rychle se vrátím do přítomnosti. Všechno se to událo ve zlomku vteřiny; dům, Samil, moje žena a rušná tuniská ulice jsou zase zpátky. Co to znamená? Proč kořeny čínského bambusu pořád ještě chtějí otrávit rostlinu? Všechno už bylo prožito a cena zaplacena.

- Tys byl zbabělý jednou, zatímco já jsem byl nespravedlivý mnohokrát. To mě však osvobodilo, řekl J. v Saint-Martin. Zrovna on, který mě nikdy nevybízel k návratu do minulosti, který zcela odmítal knihy, příručky a cvičení, jež to učí.

„Místo aby se uchýlil k pomstě, která se omezuje na trest,

jeho škola umožňovala předávat vzdělání a moudrost po více než dvě stě let," končí Samil.

Neztratil jsem jediné slovo z toho, co Samil právě řekl, přesto však jsem uskutečnil obrovský skok v čase.

„To je přesně ono."

„Co je přesně ono?" táže se má žena.

„Kráčím dál. Začínám rozumět. Všechno pomalu dává smysl."

Cítím velikou radost. Samil dost dobře nechápe, oč jde.

„Co soudí islám o reinkarnaci?" zeptám se.

Samil na mě překvapeně pohlédne.

„Nemám nejmenší představu, nejsem znalec," odpoví.

Prosím ho, ať se na to zeptá. Vezme mobil a několikrát někomu volá. My dva zatím jdeme do kavárny a objednáme si hodně silnou kávu. Dnes budou k večeři plody moře, jsme unaveni a musíme odolat pokušení něčeho si zobnout.

„Měl jsem pocit déjá vu," vysvětluji.

„Ten tajemný pocit, že už jsme prožili přítomný okamžik, má občas každý. Na to nemusí být člověk mág," žertuje Christina.

Jistěže ne. Déjá vu však značně přesahuje pouhé překvapení, na něž rychle zapomeneme, protože se nikdy nezdržíme u něčeho, co nedává smysl. Ten pocit ukazuje, že čas neuplývá. Je to skok do něčeho, co už bylo skutečně prožito a opakuje se.

Samil nám zmizel z očí.

„Zatímco nám ten chlapec vyprávěl příběh tohohle domu, vrhlo mě to v tisícině vteřiny do minulosti. Jsem si jist, že k tomu došlo v okamžiku, kdy tvrdil, že odpovědný není jen

vrah, ale také všichni ti, kdo zločin umožnili. Když jsem se v roce 1982 poprvé setkal s J., říkal něco o mém spojení s jeho otcem. Pak už se k té záležitosti nikdy nevrátil a já na to také zapomněl. Ale před několika okamžiky jsem ho spatřil. A vím, co měl na mysli."

„V tom životě, o kterém jsi mi povídal..."

„Ano. V tom životě. Za španělské inkvizice."

„To už je dávno. Nemá smysl se k tomu vracet a trápit se kvůli něčemu, co jsi udělal před takovou dobou."

„Netrápím se. Už dávno jsem se naučil, že k tomu, abych vyléčil své rány, musím mít odvahu jim čelit. Naučil jsem se také sám si odpouštět a svoje chyby napravovat. Avšak od té doby, co jsem se vydal na cestu, mi připadá, že stojím před obrovským hlavolamem, jehož jednotlivé díly se začínají ukazovat; díly lásky, nenávisti, oběti, odpuštění, radosti, neštěstí. Proto jsem tady s tebou. Cítím se mnohem líp, jako bych opravdu hledal svou duši, své království, místo abych si pořád stěžoval, že nedokážu vstřebat všecko, co jsem se naučil.

Nedokážu to proto, že tomu dobře nerozumím. Ale až

porozumím, pravda mě osvobodí."

*****

Samil se vrátil s knihou v arabštině. Sedne si k nám, dívá se do poznámek a s úctou knihou listuje, přičemž si něco arabsky šeptá.

„Mluvil jsem se třemi znalci," řekne nakonec. „Dva z nich tvrdili, že po smrti spravedliví odcházejí do Ráje. Ale ten

třetí mě požádal, abych si ověřil několik veršů z Koránu."

Vidím, že je vzrušený.

„Tady je ten první: 2, 26/28. ,Když byli jste mrtví, On dal vám život, potom vás usmrtí a posléze znovu oživí a nakonec budete kNěmu navráceni.'Omluvte mě, jestliže můj překlad není úplně správný, ale takový je smysl."

Horečně listuje v posvátné knize. Překládá další verš, 2, 149/154. „A neříkejte o těch, kdož byli zabiti na stezce Boží: Jsou mrtvi!' Nikoliv, oni živi jsou, avšak vy to netušíte."

„Přesně to!"

„Mám ještě jiné citáty. Ale po pravdě řečeno, nejsem si v téhle debatě příliš jistý. Raději bych mluvil o Tunisu."

„To mi stačilo. Lidé nikdy neodcházejí, jsme tu pořád ve svých minulých i budoucích životech. Pokud vás to zajímá, tohle téma se objevuje i v Bibli. Vzpomínám si na jednu pasáž, v níž se Ježíš zmiňuje o Janu Křtiteli jako o vtělení Eliáše. ,A chcete-li to přijmout, on je Eliáš, který má přijít.' Svědčí o tom i jiné citáty," dodávám.

Samil začne vyprávět pověsti o zrodu města. A já chápu,

že je načase vstát a pokračovat v procházce městem.

*****

Na jedné bráně ve starých hradbách visí lucerna a Samil nám vysvětluje její význam.

„Tady je původ jednoho z nejznámějších arabských přísloví: ,Světlo svítí pouze na cizince.'"

Dodává, že přísloví se výborně hodí na současnou situaci. Samil touží být spisovatelem a usiluje o uznání ve své vlastní zemi, zatímco mě, brazilského autora, už tu znají.

Dodávám, že i my máme podobné přísloví: „Nikdo není doma prorokem." Vždycky máme sklon vážit si toho, co přichází z dálky, aniž uznáváme všechno to krásné kolem nás.

„Nicméně," pokračuji, „občas potřebujeme být sami sobě cizinci. A tak skryté světlo v naší duši osvítí to, co má být viděno."

Moje žena jako by byla myšlenkami jinde, ale v jedné chvíli se ke mně otočí:

„Na téhle lucerně je něco, co nedokážu přesně vysvětlit,

ale co se teď hodí na tvůj případ. Řeknu ti, až si to ujasním."

*****

Trochu se prospíme, povečeříme s přáteli a znovu se vypravíme do města. Teprve potom mi žena dokáže říct, co měla odpoledne na mysli:

„Ty cestuješ, ale zároveň jsi nevyšel z domu. Tak to bude pokračovat, dokud budeme spolu, protože máš vedle sebe někoho, kdo tě zná, a to ti dává klamný pocit, že všecko je známé. Nastal tedy čas, abys dál jel sám. Samota může být hodně velká a tísnivá, ale nakonec se rozptýlí, když budeš víc ve styku s druhými lidmi."

Po krátké odmlce pokračuje:

„Kdysi jsem četla, že ani v lese, kde je sto tisíc stromů, neexistují dva stejné listy. Tak také neexistují dvě stejné

cesty na téže Pouti. Budeme-li pokračovat spolu a snažit se, aby se všechno hodilo k našemu způsobu vidění světa, ani jeden z nás tím nic nezíská. Žehnám ti a říkám: na shledanou v Německu na prvním utkání mistrovství světa v kopané!"

BUDE-LI FUČET CHLADNÝ VÍTR

Když v Moskvě přicházím se svými nakladateli k hotelu, uvidím nějakou dívku, čeká na mě venku. Přistoupí ke mně a tiskne mi ruce.

„Musím s vámi mluvit. Přijela jsem k vůli tomu až z Jekatěrinburgu."

Jsem unavený. Ráno jsem vstával dřív než obvykle, v Paříži jsem musel přestoupit na jiné letadlo, protože přímý let nebyl, cestou jsem se pokoušel usnout, ale pokaždé, když jsem trochu zdříml, vracel se mi sen, který se mi vůbec nelíbil.

Nakladatel dívce vysvětluje, že zítra budeme pořádat odpolední autogramiádu a že za tři dny budeme v Jekatěrinburgu, což je první zastávka vlaku. Loučím se s ní stiskem ruky a cítím, jak je ta její studená.

„Proč jste na mě nečekala v hotelu?"

Ve skutečnosti bych se rád zeptal, jak zjistila, v kterém hotelu mě ubytovali. Ale možná to není tak těžké a něco podobného se mi nestalo poprvé.

„Nedávno jsem četla váš blog a pochopila jsem, že jste jej napsal pro mě."

Tenkrát jsem totiž začal psát své úvahy o cestě na blog. Zpočátku jen experimentálně, a protože jsem posílal texty s předstihem, nevěděl jsem teď přesně, který článek má na mysli. Přesto tam však zcela určitě nebyla žádná zmínka o dívce, s níž jsem se seznámil teprve před chvilkou.

Vyndá list papíru s částí mého vytištěného textu. Znám ho nazpaměť, i když si nevzpomínám, kdo mi ten příběh vyprávěl: jeden člověk potřebuje peníze a požádá svého zaměstnavatele, aby mu pomohl. Ten ho vyzve: když vydržíš celou noc na vrcholu hory, dostaneš velkou odměnu, ale v opačném případě budeš muset pracovat zadarmo.

Text pokračuje takto:

„Když muž vyšel z krámu, zjistil, že fučí ledový vítr, dostal strach a šel se poradit se svým nejlepším přítelem Aydim, jestli taková sázka není bláznovství.

Aydi se na chvíli zamyslel a pak odpověděl: ,Pomůžu ti. Až budeš zítra nahoře, rozhlédni se. Já budu na vrcholu sousední hory a celou noc tam pro tebe budu udržovat oheň. Dívej se na něj, mysli na naše přátelství a to tě zahřeje. Úkol splníš a já tě potom o něco požádám.'

Ali ve zkoušce obstál, vzal si peníze a šel k příteli: Řekl jsi, že budeš chtít zaplatit.'

Aydi odpověděl: ,Ano, ale ne v penězích. Slib mi, že když někdy zafučí mým životem chladný vítr, zapálíš pro mě oheň přátelství.'"

Poděkuji dívce za její laskavost, řeknu, že teď nemám čas, ale když bude chtít přijít nazítří na jedinou odpolední autogramiádu, kterou v Moskvě uspořádám, velmi rád jí podepíšu některý z jejích výtisků.

„Kvůli tomu jsem nepřijela. Vím, že chcete projet Rusko vlakem, a doprovodím vás. Když jsem četla vaši první knihu, jakýsi hlas mi řekl, že jste pro mě kdysi zažehl posvátný oheň a že vám to budu muset jednou oplatit. Celé noci jsem

o tom ohni snila, a dokonce jsem za vámi chtěla přijet do Brazílie. Vím, že potřebujete pomoc, a proto tady jsem."

Moji průvodci se smějí. Snažím se jí zdvořile vysvětlit, že se uvidíme nazítří. Nakladatel upozorňuje, že na mě někdo čeká, a já se tedy s omluvou rozloučím.

„Jmenuji se Hilal," řekne dívka, ještě než odejde.

Za deset minut jdu nahoru do pokoje. Na dívku, která mě venku oslovila, jsem už zapomněl. Nepamatuji si ani její jméno, a kdybych ji teď potkal, vůbec bych ji nepoznal. Zůstal však ve mně nějaký nepříjemný pocit. V jejích očích se zračila láska i smrt zároveň.

Jsem úplně nahý, pouštím sprchu a stoupnu si pod ni - je to jeden z mých oblíbených rituálů.

Hlavu strčím pod proud tak, abych neslyšel nic než hluk vody, tak se ode všeho vzdálím. Ten šum mě přenáší do jiného světa. Jako dirigent naslouchající pozorně každému nástroji v orchestru začínám rozlišovat každý zvuk, který se mění ve slova, jimž nemůžu rozumět, ale o jejichž existenci vím.

Únava, tíseň i dezorientace způsobená neustálým střídáním zemí mizí. Dny míjejí a já vidím, že dlouhá cesta začíná mít kýžený účinek. J. měl pravdu, nechával jsem se pomalu otravovat rutinou: koupele sloužily jen k mytí kůže, jídlo mi mělo živit tělo a vycházky zase zamezit budoucím potížím se srdcem.

Teď se věci mění sice nepozorovatelně, ale mění se. Jídlo je mi příležitostí, abych se odvděčil za společnost a poučení přátel, procházky se znovu staly meditací o přítomném okamžiku a hluk vody v uších umlčí myšlení, uklidní mě a já opět zjišťuji, že právě drobná každodenní gesta nás přibližují k Bohu - pokud každému z nich přiznám hodnotu, jakou si zaslouží.

Když mi J. řekl: „Zapomeň na pohodlí a jdi hledat svoje

království," cítil jsem se zrazený, zmatený a opuštěný. Čekal jsem nějaké řešení nebo odpověď na svoje pochybnosti, něco, co by mě utěšilo a znovu usmířilo s mou duší. Každý, kdo se vydá hledat svoje království, ví, že nic z toho nenajde - jen výzvy, dlouhá období čekání, nenadálé změny anebo, což je ještě horší, nenajde vůbec nic.

Přeháním. Hledáme-li něco, i ta věc sama nás hledá.

Ale stejně je třeba připravit se na všechno. V tomhle okamžiku dospěji konečně k rozhodnutí: jestliže na cestě vlakem nic neobjevím, budu putovat dál - protože od onoho dne v londýnském hotelu jsem chápal, že kořeny jsem měl připravené, ale duši mi pomalu ničilo něco, co se dalo jen velmi obtížně odhalit a ještě nesnadněji léčit.

Rutina.

Rutina nemá nic společného s opakováním. Abychom v životě v něčem uspěli, musíme opakovat a trénovat.

Trénovat a opakovat, naučit se techniku tak, aby začala být intuitivní. To jsem se naučil ještě v dětství v jednom brazilském městě ve vnitrozemí, kam moje rodina jezdila na letní prázdniny. Fascinovala mě činnost kováře, který bydlel vedle nás: sedl jsem si a celou věčnost - jak mi to připadalo - pozoroval jeho kladivo narážející na horkou ocel a šířící kolem jiskry jako ohňostroj. Jednou se mě zeptal:

„Ty si myslíš, že dělám pořád totéž?"

Přisvědčil jsem.

„Tak to jsi na omylu. Pokaždé, když bouchnu kladivem, je síla úderu jiná, jednou mocnější, podruhé jemnější. Tenhle pohyb jsem se však naučil až po mnohaletém opakování.

Až nastane okamžik, kdy nemyslím, nechám ruku, aby mou práci vedla." Na tuhle větu jsem nikdy nezapomněl.

DĚLENÍ DUŠÍ

Podívám se na každého ze svých čtenářů, podám jim ruku, poděkuji, že přišli. Moje tělo může putovat, ale když moje duše poletuje z místa na místo, nikdy nejsem sám: jsem mnoha osobami, které jsem poznal a které z knih porozuměly mé duši. Nejsem cizinec tady v Moskvě, tak jako jsem jím nebyl v Londýně, Sofii, Tunisu, Kyjevě, Santiagu de Compostele, v Guimaraes ani v dalších městech, které jsem za půldruhého měsíce navštívil.

Za sebou slyším nějaké vytrvalé protesty; snažím se soustředit na to, co dělám. Diskuse však neutichá. Nakonec se obrátím a ptám se nakladatele, co se děje.

„To děvče ze včerejška. Říká, že rozhodně zůstane tady vedle vás."

Na žádné děvče ze včerejška si nevzpomínám. Ale prosím, ať udělají cokoli, aby ta diskuse skončila. Dál podepisuji knihy.

Někdo si ke mně sedá, zřízenec z knihkupectví přichází tu osobu vyvést a hádka začíná nanovo. Přestanu podepisovat.

Vedle mě je ta dívka, jíž se v očích zračí láska a smrt. Poprvé si všimnu, jak vypadá: černovlasá, mezi dvaadvaceti a devětadvaceti lety (vůbec neumím odhadovat věk), obnošený kožený kabát, džíny, tenisky.

„Už jsme jí prohlédli batoh," říká zřízenec. „S tím problém není, ale ona tady zůstat nemůže."

Dívka se jen usměje. Čtenář přede mnou čeká, až se domluvíme, abych mu mohl podepsat knihy. Je mi jasné, že to děvče odsud nikdo nedostane.

„Jsem Hilal, vzpomínáte si? Přišla jsem zapálit posvátný oheň."

Říkám, že si vzpomínám, ale není to pravda. Lidé ve frontě začínají být netrpěliví, čtenář přede mnou jí něco říká rusky a podle tónu hlasu to není nic příjemného.

Existuje známé přísloví: „Komu není rady, tomu není pomoci." Nemám čas na nějaké dohadování, a proto se musím rozhodnout rychle. Žádám dívku, aby se jenom o kousek odsunula, a já mohl mít s čtenáři aspoň trochu soukromí. Dívka uposlechne, vstane a zůstane diskrétně v rozumné vzdálenosti.

Za chvilku už na její existenci zapomenu a znova se soustředím na to, co dělám. Všichni mi děkují, já děkuji jim a čtyři hodiny uplynou, jako bych byl v ráji. Každou hodinu si jdu zakouřit, ale rozhodně nejsem unavený. Vždycky po autogramiádě mi připadá, že jsem si znovu nabil baterky a moje energie dosahuje vrcholu.

Nakonec poprosím o potlesk za vynikající organizaci. Je čas přistoupit k dalšímu bodu programu. Dívka, na jejíž existenci jsem už zapomněl, zase míří ke mně.

„Musím vám ukázat něco důležitého."

„To nepůjde," odpovídám. „Mám večeři."

„Proč by to nešlo," namítá. „Jsem Hilal, ta, co na vás včera čekala před vchodem do hotelu. A můžu vám to ukázat hned teď, ještě než se připravíte k odchodu."

Dřív než se zmůžu na protest, vyndá z batohu housle

a začne hrát.

Čtenáři, kteří už se rozcházeli, se vracejí, aby si nečekaný koncert poslechli. Hilal hraje se zavřenýma očima jako v transu. Sleduji smyčec, pohybující se sem a tam a jen lehce se dotýkající strun, a uvědomuji si, že tóny té hudby, kterou jsem nikdy neslyšel, mi začínají říkat něco, čemu já i ostatní musíme naslouchat. Pomalé okamžiky se střídají s okamžiky extáze nebo s chvílemi, kdy celé její tělo s nástrojem tančí, většinou se však pohybuje jen její trup a ruce.

Každý tón v nás zanechává stopu, ale teprve celá melodie vypráví příběh. Příběh někoho, kdo se chtěl přiblížit jinému člověku, několikrát byl odmítnut, a přece se nevzdal. Zatímco Hilal hraje, vybavují se mi mnohé chvíle, kdy pomoc přišla právě od lidí, o nichž jsem se domníval, že do mého života nevnesou nic nového.

Když Hilal přestane hrát, neozve se potlesk, nic - nastává téměř hmatatelné ticho.

„Děkuji," řeknu.

„Trochu jsem se podělila o svou duši, ale ještě hodně chybí k tomu, abych splnila svoje poslání. Můžu jet s vámi?"

Na neodbytné lidi obyčejně reaguji dvojím způsobem. Buď okamžitě odejdu, nebo se nechám úplně strhnout. Nikomu nemůžu říct, že sny jsou neuskutečnitelné. Každý neprojeví takové odhodlání jako Monica tenkrát v tom katalánském baru, a pokud se mi podaří přesvědčit jednu jedinou osobu, aby přestala bojovat za něco, o čem s jistotou ví, že to má cenu, pak nakonec přesvědčím sám sebe - a celý můj život tím něco ztratí.

Byl to poučný den. Telefonuji velvyslanci a ptám se, jestli je možné přivést k večeři ještě jednoho hosta. Zdvořile

odpoví, že moji čtenáři mě reprezentují.

*****

Přestože prostředí je oficiální, brazilský velvyslanec v Rusku dokáže vyvolat nenucenou atmosféru. Hilal se objevila v šatech, které mi připadají přinejmenším nevkusné. Jejich pestré barvy kontrastují se střízlivým oblečením ostatních přítomných. Pořadatelé se nemohou rozhodnout, kam hosta pozvaného na poslední chvíli posadit, a tak dívce nakonec přidělí čestné místo vedle hostitele.

Dříve než zasedneme ke stolu, můj nejlepší ruský přítel, průmyslník, mi vysvětluje, že budeme mít potíže se zástupkyní agentky, která se po celý koktejl před večeří telefonicky dohadovala s manželem.

„Oč přesně šlo?"

„Zdá se, že jste měl jít do klubu, kde je ředitelem, a nakonec jste to zrušil."

V mém diáři opravdu stálo něco jako „dojednat jídelníček na cestu přes Sibiř", což bylo to nejmenší a nejméně důležité ze záležitostí toho odpoledne, kdy jsem čerpal jen pozitivní energii. Zrušil jsem schůzku, protože mi připadala absurdní; jakživ jsem nedojednával jídelníček. Raději jsem se vrátil do hotelu, vykoupal se a znovu ucítil, jak mě hluk vody odnáší do míst pro mě nepochopitelných.

Podávají se jednotlivé chody, hovor kolem stolu se

přirozeně rozproudí a v jedné chvíli se paní velvyslancová zdvořile zeptá, kdo je Hilal.

„Narodila jsem se v Turecku a ve dvanácti letech jsem přišla do Jekatěrinburgu studovat hru na housle. Máte představu, jak se vybírají uchazeči?"

Ne. Okolní rozhovory postupně utichly. Možná všechny zajímá dotěrná dívka v hrozných šatech.

„Každé dítě, které začne hrát na nějaký hudební nástroj, cvičí určitý počet hodin týdně. V téhle fázi jsou všecky děti schopné stát se jednou členy orchestru. Jak však rostou, některé začínají cvičit víc než druhé. Nakonec se vyčlení určitá skupinka, která hraje skoro čtyřicet hodin týdně. Čas od času navštěvují hudební školy zástupci velkých orchestrů a vyhledávají nové talenty a ty pozvou, aby se staly profesionály. To byl můj případ."

„Jak vidět, objevila jste, kam vás to táhne," říká pan velvyslanec. „Tuhle příležitost všichni nemají."

„Vlastně to bylo trochu jinak. Začala jsem hrát spoustu hodin týdně, protože v deseti letech jsem byla znásilněná."

Hovory u stolu ustanou úplně. Velvyslanec se snaží začít o něčem jiném a podotkne, že Brazílie jedná s Ruskem o vývozu a dovozu výrobků těžkého strojírenství. Ale obchodní bilance mé země nikoho, vůbec nikoho nezajímá. Je na mně, abych znovu navázal.

„Hilal, jestli vám to nevadí, myslím, že všechny zajímá, co mají společného znásilnění a hra na housle."

„Co znamená vaše jméno?" táže se manželka velvyslance v zoufalé snaze definitivně změnit směr rozhovoru.

„V turečtině znamená nový měsíc. Je to znak na vlajce mé země. Můj otec byl radikální nacionalista. Jinak je to jméno vhodnější pro muže než pro ženy. Myslím, že v arabštině to má jiný význam, ten ale přesně neznám."

Nevzdávám se:

„Vraťme se však k věci. Můžete nám to povědět? Jsme tu jako jedna rodina."

Rodina? Značná část lidí se seznámila teprve při večeři.

Všichni se zdánlivě horlivě sklánějí nad talíři, příbory a sklenicemi, tváří se, že se soustřeďují na jídlo, ale jsou celí žhaví, aby vyslechli, jak to všechno dopadlo. Hilal odpovídá, jako by mluvila o čemsi naprosto přirozeném.

„Byl to jeden soused, kterého všichni považovali za zdvořilého a úslužného pána, toho nejlepšího člověka, když vám bylo těžko. Spořádaný ženáč, otec dvou dcer stejně starých jako já. Když jsem si k nim chodila s holkami hrát, posadil si mě na klín a vypravoval mi krásné příběhy. Mezitím mi však rukou přejížděl po těle, což jsem zpočátku považovala jen za projev něhy. Postupem doby se začal dotýkat mého přirození a žádal, abych ho osahávala taky, a podobné věci."

Pohlédne na ostatních pět žen u stolu a prohlásí:

„Podle mě je to častější, než si myslíme, bohužel. Souhlasíte se mnou?"

Žádná z nich neodpoví. Instinkt mi napovídá, že přinejmenším jedna nebo dvě už něco takového zažily na vlastní kůži.

„To ovšem nebyl jediný problém. Nejhorší bylo, že se mi to začalo líbit, i když jsem věděla, že to není správné. Až

jsem se jednoho dne rozhodla, že se k nim už nikdy nevrátím, přestože moji rodiče naléhali, abych si se sousedovými dcerkami hrála častěji. Tenkrát jsem se učila hrát na housle a vysvětlila jsem jim, že zanedbávám hodiny a že musím cvičit víc. Ze zoufalství jsem začala hrát jako posedlá."

Nikdo se ani nepohne, nikdo dost dobře neví, co říct. „V hloubi duše jsem cítila vinu, jelikož oběti se nakonec považují za katy, a tak se z vlastní vůle trestám dodnes. Když jsem dospěla, začala jsem ve stycích s muži vyhledávat utrpení, konflikt, beznaděj." Upřeně se na mě dívá. Všichni u stolu si toho všímají. „Ale to se teď změní, ne?" Já, který jsem byl až dosud pánem situace, se přestávám ovládat. Dokážu pouze zamumlat „doufám, že ano" a rychle zavedu hovor na krásnou budovu, v níž sídlí

brazilské velvyslanectví v Rusku.

*****

Při odchodu se zeptám Hilal, kde bydlí, a otáži se přítele průmyslníka, jestli by mu nevadilo cestou do mého hotelu svézt ji domů. Souhlasí.

„Děkuji za hudbu. Děkuji, že jste se o svůj příběh podělila s lidmi, které jste nikdy předtím neviděla. Každé ráno, když vaše mysl bude ještě prázdná, věnujte trochu času Božství. V ovzduší je kosmická síla, kterou každá kultura nazývá jinak, ale na tom nezáleží. Důležité je, co vám teď říkám. Zhluboka se nadechněte a poproste, aby vám všechna

požehnání, která v ovzduší jsou, vstoupila do těla a pronikla každou buňkou. Pomalu vydechněte a rozšiřte kolem sebe hodně radosti a klidu. Totéž opakujte desetkrát. Budete tak léčit sama sebe a přispějete k léčbě světa."

„Co tím chcete říct?"

„Nic. Provádějte to cvičení. Postupně překonáte to, co zatím cítíte k lásce. Nenechte se zničit právě touto silou, která nám byla vložena do srdce, aby se vše zlepšilo. Vdechnutím vstřebejte, co existuje na nebi i na zemi. Vydechnutím šiřte krásu a plodnost. Věřte mi, účinkuje to."

„Ale já jsem nepřišla, abych se naučila nějaké cvičení, které můžu najít v kterékoli učebnici jógy," odpoví Hilal podrážděně.

Za okny vozu ubíhají ulice Moskvy. Opravdu rád bych se jimi prošel a dal si někde kávu, ale den byl dlouhý a nazítří mám mít od časného rána řadu schůzek.

„Takže pojedu s vámi, viďte?"

To snad není možné! Copak ona nedokáže mluvit o ničem jiném? Seznámil jsem se s ní zhruba před čtyřiadvaceti hodinami - pokud za „seznámení' můžeme považovat tak velice neobvyklý kontakt. Můj přítel se směje. Snažím se být vážnější.

„Podívejte se: už jsem vás vzal na večeři s velvyslancem. Nevydal jsem se na tuhle cestu kvůli propagaci svých knih, ale... "

Zaváhám.

kvůli osobní záležitosti."

„O tom vím."

Z tónu, jakým tu větu vyslovila, jsem měl dojem, že to

opravdu ví. Ale raději jsem svůj instinkt nebral vážně.

„Mnoha mužům už jsem ublížila a hodně jsem trpěla i já," pokračuje Hilal. „Z duše mi vychází světlo lásky, ale dál se nedostane: brání tomu bolest. I kdybych až do konce života každé ráno vdechovala a vydechovala, tohle nevyřeším. Pokoušela jsem se tu lásku vyjádřit hrou na housle, ale ani to nestačí. Vím, že vy mě můžete vyléčit a že já můžu vyléčit to, co cítíte vy. Zapálila jsem oheň na protější hoře, můžete se mnou počítat."

Proč to říká?

„Co nás raní, to nás také vyléčí," pokračuje. „Život byl ke mně velice tvrdý, ale zároveň mě hodně naučil. Přestože to nevidíte, moje tělo je samá rána a ta nezhojená zranění neustále krvácejí. Každý den se budím s přáním zemřít dřív, než nastane noc, ale jsem pořád naživu, trpím a bojuji, bojuji a trpím, a upínám se k jistotě, že to všechno jednoho dne skončí. Prosím, nenechávejte mě tu samotnou. Tahle cesta je moje spása."

Můj přítel zabrzdí, sáhne do kapsy a podá Hilal všechny svoje peníze.

„Ten vlak mu nepatří," řekne. „Vezměte si to, myslím, že je to víc než dost na lístek druhé třídy a na tři jídla denně."

A obrátí se ke mně:

„Vy víte, jaké chvíle teď prožívám. Žena, kterou jsem miloval, zemřela, a i kdybych po celý zbytek života vdechoval a vydechoval, být šťastný se mi už nepodaří. Moje rány jsou otevřené, zraněné mám celé tělo. Naprosto chápu, co ta dívka říká. Vím, že jste se na tuhle cestu vypravil z důvodu, který neznám, ale neopouštějte ji. Jestli

věříte tomu, co píšete, dovolte, aby lidé kolem vás rostli s vámi."

„Jistě, vlak mi nepatří. Uvědomte si, že budu ustavičně obklopen lidmi a že si zřídkakdy najdeme čas na pár slov."

Přítel znovu nastartuje a další čtvrthodinu se mlčky věnuje řízení. Dojedeme k ulici, před níž je prostranství plné stromů. Hilal příteli vysvětlí, kde může zastavit, vystoupí a rozloučí se s ním. Vyjdu ven a doprovodím ji ke dveřím domu, kde bydlí u svých známých.

Rychle mě políbí na ústa.

„Váš přítel se mýlí, ale kdybych projevila radost, chtěl by po mně peníze zpátky," říká s úsměvem. „Netrpím tolik jako on. Ostatně nikdy jsem nebyla tak šťastná jako teď, protože jsem následovala znamení, byla jsem trpělivá a vím, že tohle změní všecko."

Obrátí se a vejde dovnitř.

Teprve ve chvíli, kdy se vracím k autu a pohlédnu na přítele, který vystoupil, aby si zakouřil, a usmívá se, protože uviděl to políbení, ve chvíli, kdy naslouchám větru šumícímu ve větvích stromů znovuzrozených silou jara, kdy si uvědomuji, že jsem ve městě, jež miluji, aniž je dobře znám, kdy hledám po kapsách cigaretu a myslím na zítřejší začátek už tak dávno vysněného dobrodružství, teprve v té chvíli...

...teprve v té chvíli se mi vybaví v paměti předpověď jasnovidce, s nímž jsem se setkal u Veronique. Říkal něco o Turecku, ale nemůžu si přesně vzpomenout, co to bylo.

9 288

Transsibiřská magistrála je jednou ze tří největších železnic na světě. Začíná na kterémsi evropském nádraží, ale ruská část měří 9 288 kilometrů, spojuje stovky malých i velkých měst, protíná 76 % země a překračuje sedm časových pásem. V okamžiku, kdy v jedenáct hodin v noci vcházím na železniční nádraží v Moskvě, na jejím konci ve Vladivostoku už svítalo.

Do konce devatenáctého století se málokdo odvážil cestovat až na Sibiř, kde ve městě Ojmjakon zaznamenali nejnižší teplotu na světě: -71,2 °C. Řeky, spojující tuto oblast s ostatním světem, představovaly hlavní dopravní tepnu, ale osm měsíců v roce zůstávaly zamrzlé. Obyvatelstvo Střední Asie žilo prakticky izolovaně, ačkoli se tam soustřeďovala značná část přírodního bohatství tehdejší ruské říše. Ze strategických a politických důvodů schválil car Alexandr II. stavbu magistrály - konečné náklady na její vybudování přesáhl jen vojenský rozpočet ruské říše za celou první světovou válku.

Hned po komunistické revoluci v roce 1917 se kolem železnice soustřeďovaly velké bitvy občanské války, která tehdy vypukla. Síly věrné sesazenému carovi, zvláště československé legie, používaly obrněné vagony sloužící jako tanky na kolejích, a tak mohly bez větších problémů odvracet ofenzivy Rudé armády, přičemž z východu byly zásobovány municí a potravinami. Tehdy začali působit

sabotéři, kteří vyhazovali do povětří mosty a přerušovali komunikace. Carská armáda se dala na ústup až na samý konec asijské pevniny, velká část se dostala do Kanady a vzápětí se rozptýlila do jiných zemí světa.

Když jsem teď vešel na moskevské nádraží, stála jízdenka z Evropy až k Tichému oceánu v kupé sdíleném

třemi dalšími osobami třicet až šedesát eur.

*****

Šel jsem k tabuli s jízdním řádem a KLIK! První fotografie ukazující náš odjezd ve 23.15! Srdce se mi rozbušilo, jako bych se znovu ocitl v domě, kde jsem prožil dětství, s elektrickým vláčkem kroužícím kolem pokoje, zatímco moje hlava cestovala po vzdálených místech, tak vzdálených jako to, kde jsem právě byl.

Můj rozhovor s J. v Saint-Martin, k němuž došlo zhruba před třemi měsíci, jako by se odehrál v jakémsi předešlém vtělení. Jak hloupě jsem se tenkrát ptal! Jaký je smysl života? Proč nedělám žádné pokroky? Z jakého důvodu se mi duchovní svět stále víc vzdaluje? Odpověď nemohla být prostší: protože už jsem nežil!

Jak krásné bylo stát se znovu dítětem, cítit, jak mi proudí krev v žilách a oči se lesknou, nadchnout se pohledem na nástupiště plné lidí, prosycené pachem oleje a jídla, slyšet skřípání brzd přijíždějících vlaků, pronikavé zvuky zavazadlových vozíků a píšťalek.

Žít znamená něco zakoušet, a ne přemýšlet o smyslu života. Každý ovšem nemusí procestovat Asii nebo putovat po Svatojakubské cestě. V Rakousku jsem se seznámil s opatem, který skoro nikdy nevycházel z kláštera v Melku, a přece světu rozuměl mnohem líp než mnozí cestovatelé, s nimiž jsem se setkal. Jeden můj přítel zažil velká duchovní zjevení při pohledu na spící děti. Když moje žena začíná malovat nový obraz, dostává se do jakéhosi transu a hovoří se svým andělem strážným.

Já jsem však rozený poutník. Můžu cítit nesmírnou lenost nebo stesk po domově, ale jakmile učiním první krok, zmocní se mě smysl cesty. Když na nádraží v Jaroslavli přecházím na páté nástupiště, uvědomuji si, že nikdy nedojdu, kam chci, zůstanu-li pořád na jednom místě. Se svou duší dokážu rozmlouvat, jen když jsem v pouštích, ve městech, na horách, na silnicích.

Náš vagon je v soupravě poslední; jakmile po cestě uděláme v některých městech zastávku, bude odpojen. Z místa, kde jsem, nedohlédnu na lokomotivu - vidím jen obrovského ocelového hada obstoupeného Mongoly, Tatary, Rusy, Číňany, z nichž někteří sedí na velikánských kufrech, a všichni čekáme, až se otevřou dveře. Lidé si přicházejí popovídat, ale já odcházím stranou, už nechci myslet na nic jiného, než že jsem tady, teď, připraven

k dalšímu odjezdu, k nové výzvě.

*****

Ta chvilka dětského uchvácení určitě netrvala déle než pět

minut, ale zachytil jsem každý detail, každý zvuk, každý pach. Později si už na nic nedokážu vzpomenout, ale to nevadí: čas není magnetofonová páska, kterou můžeme posunovat vpřed nebo vzad.

„Zapomeň, že to budeš vyprávět druhým. Čas je tady. Využij toho."

Přistoupím k naší skupině a vidím, že ostatní jsou také velice vzrušeni. Představují mě tlumočníkovi, který mě bude doprovázet: jmenuje se Yao, narodil se v Číně a ještě jako dítě našel za občanské války ve své zemi azyl v Brazílii. V Japonsku studoval na vysoké škole a je penzionovaný profesor jazyků na moskevské univerzitě. Bude mu kolem sedmdesáti let, je vysoký a jako jediný v naší skupině má na sobě společenský oblek s kravatou.

„Moje jméno znamená ,hodně vzdálený'," prolomí led rozpaků.

„Moje jméno znamená ,kamínek'," odpovím s úsměvem. Po pravdě řečeno tenhle úsměv mi utkvěl na tváři od včerejšího večera, když jsem při pomyšlení na dnešní dobrodružství ani nemohl usnout. Lepší náladu mít nemůžu.

Všudypřítomná Hilal se zdržuje poblíž vagonu, kam mám nastoupit, ačkoli její kupé musí být o hodně dál. Nepřekvapilo mě, že ji tam vidím, čekal jsem to. Posílám jí vzdušný polibek a ona mi to oplácí úsměvem na rtech. Jsem si jist, že si někde cestou dobře popovídáme.

Jsem klidný a jako mořeplavec vydávající se k Mare Ignotum věnuji pozornost každému detailu kolem sebe. Tlumočník moje mlčení respektuje. Všimnu si však, že se

něco děje - nakladatelé se tváří ustaraně. Žádám tlumočníka, aby mi řekl, oč jde.

Vysvětluje mi, že se nedostavila žena, která mě v Rusku zastupuje. Vzpomenu si na včerejší rozhovor s přítelem, ale co na tom záleží? Jestliže nepřišla, je to její problém.

Vidím, že Hilal něco řekla jedné ženě z nakladatelství a dostalo se jí příkré odpovědi. Hilal se však nenechá vyvést z míry-jako ostatně ani předtím, když jsem jí řekl, že se nemůžeme sejít. Stále víc se mi líbí její přítomnost, její odhodlanost a postoj. Obě ženy se začnou hádat.

Znovu se ptám tlumočníka, co se děje, a on mi vysvětluje, že nakladatelka žádá, aby se Hilal vrátila ke svému vagonu. Předem ztracená bitva, říkám si v duchu - tohle děvče udělá jen to, co si usmyslí. Bavím se tím jediným, čemu můžu rozumět: slovní intonacía řečí těla. Když usoudím, že už to stačí, přistoupím k nim, stále s úsměvem.

„Nebudeme teď vyvolávat negativní vibraci. Všichni jsme spokojení a vzrušení, není-liž pravda? Nikdo z nás dosud touhle cestou nejel."

„Ona chce..."

„Tak ji nechte. Později se vrátí do svého vagonu."

Nakladatelka už dál nenaléhá.

Dveře se otvírají s rámusem, který se rozléhá po celém nástupišti, a davy se dají do pohybu. Jací lidé nastupují v té chvíli do vagonů? Co tahle cesta znamená pro každého z nich? Opětovné setkánís milovanou osobou, rodinnou návštěvu, naplnění snu o zbohatnutí, návrat buď vítězný, nebo se sklopenou hlavou, nějaký objev, dobrodružství, potřebu utéct nebo nalézt. Vlak je přijímá se všemi jejich

možnostmi.

Hilal popadne svá zavazadla - po pravdě řečeno jen batoh a barevnou kabelku - a chystá se s námi nastoupit. Nakladatelka se usmívá, jako by ji konec hádky uspokojil, ale já vím, že se při první příležitosti pomstí. Nemá cenu vysvětlovat, že pomstou se nanejvýš dostaneme na stejnou úroveň jako naši nepřátelé, kdežto odpuštěním projevíme víc moudrosti a inteligence. Myslím, že až na mnichy v Himálaji a světce v pouštích máme všichni podobné pocity, protože jsou základní částí lidské podstaty. Za to by

nás nikdo neměl odsuzovat.

*****

Náš vagon se skládá ze čtyř kupé, z koupelen, jednoho malého salonku, v němž zřejmě strávíme většinu času, a z kuchyně.

Jdu do svého kupé: manželská postel, skříň, stůl a židle obrácená k oknu, dveře vedoucí do jedné z koupelen. Všimnu si, že na druhé straně koupelny jsou další dveře. Jdu k nim, otevřu je a objevím prázdné kupé. Obě oddělení zřejmě mají tutéž koupelnu.

Ano, mělo to být pro agentku, která nepřišla. Ale co na tom záleží?

Ozve se pískání. Vlak se pomalu rozjíždí. Všichni se rozběhneme k oknu salonku a dáváme sbohem lidem, které jsme nikdy předtím neviděli, sledujeme mizející nástupiště, stále rychleji ubíhající světla, koleje, špatně osvětlené elektrické kabely. Zapůsobí na mě všeobecné

mlčení, žádnému z nás není do řeči, všichni si představujeme, co se může stát, jsem si jist, že nikdo nemyslí na to, co nechává za sebou, ale jen na to, co ho čeká dál.

Když pak koleje zmizí v tmavé noci, usedneme kolem stolu. Je na něm košík s ovocem, ale povečeřeli jsme už v Moskvě a jediné, co opravdu přitahuje všeobecný zájem, je blyštivá láhev vodky, která se okamžitě otevře. Popíjíme a bavíme se o všem možném, jen ne o cestě - protože to je přítomnost, a ne vzpomínka z minulosti. Pijeme dál a trochu se rozpovídáme o tom, co každý z nás od příštích dní očekává. Znovu se napijeme a pak už ovzduší opanuje veselí. Najednou jsou z nás kamarádi z dětství.

Tlumočník mi vypráví něco o svém životě a svých zálibách: o literatuře, cestování, bojových uměních. Já jsem se shodou okolností naučil v mládí aikidó; on říká, že kdybychom se nudili a neměli o čem mluvit, mohli bychom na chodbičce vagonu trénovat.

Hilal hovoříš nakladatelkou, která ji nechtěla pustit dovnitř. Vím, že se obě snaží překonat nedorozumění, ale také vím, že zítra bude ledacos jiné, ve stísněném prostoru se nakonec konflikty vyhrotí a zakrátko nás čeká další hádka. Doufám, že to nebude tak brzo.

Tlumočník mi zřejmě čte myšlenky. Nalévá všem vodku a rozpovídá se o tom, jak se konflikty pojímají v aikidó:

„V podstatě nejde o boj. Vždycky se snažíme duševně se uklidnit, hledat pramen, z nějž vše vyvěrá, a odstranit každou stopu zloby nebo sobectví. Jestliže se budete příliš snažit odhalit, co je u vašeho bližního dobré nebo zlé,

zapomenete na svou vlastní duši a nakonec vás umoří a zdolá energie, kterou jste promrhali při posuzování druhých."

Zdá se, že nikoho moc nezajímá, o čem mluví nějaký sedmdesátiletý člověk. Počáteční veselí vyvolané vodkou ustupuje všeobecné únavě. V jednu chvíli jdu do koupelny, a když se vrátím, místnost je úplně prázdná.

Až na Hilal, samozřejmě.

„Kde jsou všichni?" zeptám se.

„Ze zdvořilosti čekali, až odejdete. Šli spát."

„Tak jděte spát taky."

„Já ale vím, že je tu jedno kupé prázdné..."

Popadnu batoh a kabelku, vezmu ji jemně za paži a doprovodím ji ke dveřím vagonu.

„Nepokoušejte osud. Dobrou noc."

Bez řeči se na mě podívá a odchází ke svému kupé, které je bůhvíkde.

Jdu do svého kupé a vzrušení vystřídá nesmírná únava. Počítač postavím na stůl, svoje svaté - kteří mě vždy doprovázejí - vedle postele a jdu si do koupelny vyčistit zuby. Zjišťuji, že je to úkol mnohem obtížnější, než jsem si představoval: vlak se tak houpe, že sklenice minerálky, kterou mám s sebou, se skoro nedá udržet. Po několika pokusech se mi to nakonec podaří.

Natáhnu si tričko na spaní, vykouřím si cigaretu, zhasnu světlo, zavřu oči a představuji si, že tenhle rozhoupaný vagon mi bude mateřským lůnem a moji noc požehnají andělé.

Sladká iluze.

HILALINY OČI

Když konečně začne svítat, vstanu, převléknu se a jdu do salonku. Už jsou tam všichni - včetně Hilal.

„Musíte mi napsat potvrzení, abych se mohla vrátit," řekne ještě dřív, než mi popřeje dobrý den. „Dnes bylo úplné utrpení se sem dostat, průvodčí v každém voze říkali, že mě nechají projít, jen když..."

Neposlouchám ji a zdravím se s ostatními. Ptám se, jestli se dobře vyspali.

„Ne," odpovídají všichni.

Jak vidno, nevedlo se tak jen mně.

„Já jsem spala výborně," pokračuje Hilal, aniž si uvědomuje, že všechny kolem dráždí. „Můj vagon je uprostřed vlaku a kymácí se mnohem míň než tenhle. Tohle je na cestování ten nejhoršívůz."

Nakladatel se chystal říct něco peprného, ale zřejmě se ovládl. Jeho žena se dívá z okna a zapaluje si cigaretu, aby zakryla svoje pobouření. Druhá nakladatelka se tváří velmi výmluvně:

- Neříkala jsem, že tahle holka je příšerná?

„Každýden připevním na zrcadlo nějakou úvahu," prohlásíYao, který se asi taky vyspal skvěle.

Vstane, přistoupí k zrcadlu, které visí v salonku, a nalepí na ně papírek s nápisem:

„Kdo chce vidět duhu, musí se naučit mít rád déšť."

Optimistická věta nikoho nenadchne. Není třeba mít dar

telepatie, aby člověk vytušil, co probíhá hlavou každého z přítomných:

- Panebože, je možné, že tohle potrvá devět tisíc kilometrů?

„Mám v mobilu fotku, kterou vám chci ukázat," pokračuje Hilal. „A přinesla jsem housle, kdybyste si chtěli poslechnout nějakou hudbu."

Už slyšíme hudbu z rádia, které mají v kuchyni. Tlak v salonku stoupá; za chvíli někdo doopravdy vybuchne a já pak situaci nezvládnu.

„Prosím vás, nechte nás v klidu snídat. Jestli chcete, můžete se k nám připojit. Potom si půjdu zdřímnout. A na tu vaši fotku se podívám později."

Zaduní hrom: opačným směrem projíždí vlak. To se dělo celou noc s šílenou pravidelností. A místo aby mi kymácení vagonu připomínalo kolébku, rozhoupanou laskavou rukou, vyvolávalo spíš dojem barmana, který míchá dry martini. Fyzicky se cítím špatně a zachvátil mě nesmírný pocit viny, že jsem všechny tyhle lidi zatáhl do svého dobrodružství. Dochází mi, proč se ta proslulá atrakce zábavních parků jmenuje ruské kolo.

Hilal a tlumočník se několikrát pokoušejí rozproudit hovor, ale nikdo ze spolustolovníků - dvou lidí z nakladatelství, manželky nakladatele a spisovatele, který měl ten originální nápad - se nepřipojí. Posnídáme mlčky; za oknem je vidět stále stejnou krajinu - městečka, lesy, městečka, lesy.

„Jak daleko je to ještě do Jekatěrinburgu?" zeptá se nakladatel Yaa.

„Ráno tam dojedeme."

Všeobecný povzdech úlevy. Možná bychom mohli změnit názor a prohlásit, že jako zkušenost už by to stačilo. Není třeba vystoupit na horu, abychom věděli, že je vysoká, není třeba dojet do Vladivostoku, abychom mohli říct, že jsme jeli po Transsibiřské magistrále.

„No, ještě se pokusím usnout."

Vstanu. Hilal se taky zvedne.

„A co ten papír? A fotka v mobilu?"

Papír? Aha, to potvrzení, aby se mohla vrátit do našeho vagonu. Dřív než stačím něco říct, Yao napíše cosi rusky a dá mi to k podpisu. Všichni ve voze - včetně mne - na něj vrhneme nevraživý pohled.

„Doplňte, prosím: jenom jednou denně."

Yao mě uposlechne, pak vstane a řekne, že jde za některým z vlakvedoucích, aby prohlášení orazítkoval.

„A co ta fotka v mobilu?"

V tu chvíli jsem ochoten souhlasit se vším, jen abych se mohl vrátit do svého kupé. Nechci však dál znechucovat ty, kdo mě na tuhle cestu pozvali. Požádám Hilal, aby se mnou šla na konec vozu. Otevřeme první dveře a ocitneme se v kamrlíku, do něhož vedou také vnější dveře vlaku, a navíc třetí dveře do předcházejícího vagonu. Je tam nesnesitelný randál, protože kromě rámusení kol na kolejích ještě vržou plošiny, po nichž se přechází z jednoho vagonu do druhého.

Hilal mi ukazuje fotku v mobilu, pořízenou pravděpodobně hned za úsvitu. Dlouhý oblak na obloze.

„Tak co? Vidíte to?"

Ano, vidím nějaký oblak.

„Máme doprovod."

Provází nás oblak, který se v téhle chvíli už určitě rozplynul. Dál souhlasím s čímkoli, jen aby tenhle rozhovor skončil co nejdřív.

„Máte pravdu. Později si o tom promluvíme. Teď se vraťte do svého oddělení."

„Nemůžu. Dal jste mi povolení, že sem smím přijít jen jednou denně."

Únava mi nedovolila uvažovat logicky a já si neuvědomil, že jsem právě udělal něco hrozného. Jestliže má Hilal přijít jednou denně, objeví se ráno a opustí nás až v noci. Později musím ten omyl napravit.

„Poslyšte: já jsem na téhle cestě také jako host. Rád bych se těšil z vaší společnosti pořád, jste neustále plná energie, nikdy se nenecháte odbýt, jenže..."

Oči. Zelené, nenalíčené.

„...jenže..."

Asi to opravdu bude vyčerpání. Stačí víc než dvacet čtyři hodiny nespat, a jsme úplně bezbranní. V takovém stavu právě jsem. Ten holý kamrlík ze skla a oceli se začíná rozplývat. Hluk slábne, soustředění mizí, už si plně neuvědomuji, kdo jsem a kde se nacházím. Snažím se, ale nedokážu pořádně myslet. Vím, že ji prosím, aby se chovala slušně a vrátila se tam, odkud přišla, ale to, co mi vychází z úst, vůbec nesouvisí s tím, co zrovna vidím.

Dívám se do světla, na nějaké posvátné místo, a blíží se ke mně jakási vlna, která mě naplňuje klidem a láskou, přestože tyhle dvě věci skoro nikdy nepřicházejí společně. Vidím sám sebe, ale zároveň tam jsou i sloni se zdviženými choboty někde v Africe, velbloudi na poušti, lidé, kteří si

povídají v baru v Buenos Aires, pes přebíhající přes ulici, štětec, který se pohybuje v ruce ženy dokončující obraz růže, sníh tající na hoře ve Švýcarsku, mniši notující exotické zpěvy, poutník přicházející před chrám v Santiagu, pastýř s ovcemi, vojáci, kteří se právě probudili a chystají se do boje, ryby v oceánu, města a lesy světa - všecko tak jasné a tak obrovské, tak malé a tak jemné.

Jsem v bodu Alef, v němž je všechno na témže místě současně.

Jsem u okna a dívám se na svět a jeho tajná místa, poezii ztracenou v čase a slova zapomenutá v prostoru. Ty oči mi říkají věci, o nichž dokonce ani nevíme, že existují, ale které tam jsou, aby je objevovaly a poznávaly pouze duše, nikoli těla. Věty, jimž lze dokonale rozumět, pokud zůstanou nevysloveny. City, jež uvádějí do vytržení, a současně dusí.

Stojím přede dveřmi, jež se na zlomek vteři ny otevřou a hned se zase zavřou, avšak umožní odhalit, co je za nimi skryto - poklady, nástrahy, cesty, jež dosud nikdo neprošel, a poutě, jež si nikdo nikdy ani nepředstavil.

„Proč se na mě takhle díváte? Proč mi vaše oči tohle všecko ukazují?"

To nemluvím já, ale ta dívka nebo žena přede mnou. Naše oči se proměňují v zrcadla naší duše - a možná nejen naší duše, ale všech duší všech stvoření, která v téhle chvíli na naší planetě chodí, milují, rodí se a umírají, trpí nebo sní.

„To nejsem já... totiž..."

Nedokážu větu dokončit, protože dveře se otvírají dál a odhalují svá tajemství. Vidím lži a pravdy, exotické tance

před čímsi, co vypadá jako socha bohyně, námořníky čelící rozbouřenému moři, dvojici sedící na pláži a pohlížející na totéž moře, jež teď vypadá pokojně a přívětivě. Dveře se otvírají dál, dveře Hilaliných očí, a já začínám vidět sám sebe, jako bychom se znali už hodně, hodně dávno.

„Co to děláte?" zeptá se mě.

„Alef..."

Jedněmi z těch dveří jako by chtěly vyjít slzy dívky nebo ženy přede mnou. Kdosi řekl, že slzy jsou krví duše, a právě to teď začínám vidět, protože jsem vstoupil do jakéhosi tunelu, kráčím do minulosti, kde na mě čeká také ona, ruce sepnuté, jako by odříkávala nejsvětější modlitbu, jakou Bůh lidem dal. Ano, ona je tam přede mnou, s úsměvem klečí na zemi a říká, že láska může všecko zachránit, ale já se dívám na své šaty, své ruce, jedna z nich drží pero...

„Zadrž!" vykřiknu.

Hilal zavře oči.

Opět jsem vjednom z vagonů vlaku, který míří na Sibiř a odtamtud k Tichému oceánu. Cítím se ještě unavenější než dřív, naprosto chápu, co se přihodilo, ale nedokážu to vysvětlit.

Ona obejme mě. Já objímám ji a něžněji hladím po vlasech.

„Já to věděla," říká. „Já to věděla, že tě znám. Věděla jsem to hned, jak jsem poprvé uviděla tvoji fotku. Jako bychom se někdy v tomhle životě museli znova potkat. Mluvila jsem o tom s kamarády a kamarádkami, ti mi řekli, že blouzním, že den co den tisíce lidí určitě říkají totéž o tisíci jiných lidí. Myslela jsem, že mají pravdu, ale život...

život tě přivedl až ke mně. Přišel jsi, aby ses se mnou setkal, viď?"

Pomalu se vzpamatovávám z toho, co jsem právě prožil. Ano, vím, co má na mysli, protože před mnoha staletími jsem prošel jedněmi z dveří, které jsem právě zahlédl v jejích očích. Byla tam ještě s jinými lidmi. Velice opatrně se táži, co viděla.

„Všecko. Myslím, že to za celý svůj život nedokážu vysvětlit. Ale ve chvíli, kdy jsem zavřela oči, jsem pobývala na jakémsi pohodlném, bezpečném místě, jako bych byla... doma."

Ne, ona neví, o čem mluví. Ona to ještě neví. Já však ano. Znovu vezmu její zavazadla a vedu ji zpět do salonku.

„Nemůžu teď ani myslet, ani mluvit. Sedni si tady, něco si čti, nech mě chvíli odpočinout, brzo se vrátím. Kdyby někdo něco namítal, řekni, že jsem tě požádal, abys tu zůstala."

Hilal udělá, oč ji prosím. Jdu do svého kupé, oblečený a obutý se skácím na postel a propadnu se do hlubokého spánku.

Někdo klepe na dveře.

„Za deset minut jsme na místě."

Otevřu oči, už je noc. Lépe řečeno, brzy bude ráno. Prospal jsem celý den a těžko teď znova usnu.

„Vagon se odpojí a zůstane na nádraží, takže stačí vzít si to nejnutnější na dvojí přespání ve městě," pokračuje hlas zvenčí.

Vytáhnu okenní roletu. Venku se začínají objevovat světla, vlak zpomaluje, opravdu jsme na místě. Umyji si obličej a rychle si sbalím tlumok se vším potřebným na dva dny v Jekatěrinburgu. Ponenáhlu se mi znovu vybavuje ranní zážitek.

Když vyjdu z kupé, všichni už stojí na chodbičce - až na Hilal, která pořád šedina místě, kde jsem ji nechal. Neusměje se, jenom mi ukáže nějaký papír.

„Yao mi dal potvrzení."

Yao se na mě podívá a zašeptá:

„Už jste četl 7~ao?"

Jistě, četl jsem Tao te ťing, jako skoro všichni z mé generace.

„Pa k tedy znáte slova:, Vyčerpej svou sílu, a zůstaneš

m/áď"

Nenápadně kývne hlavou k dívce, která tam dosud sedí. Jeho poznámka mi připadá nevkusná.

„Jestli naznačujete, že..."

„Nic nenaznačuji. Jestli jste tomu porozuměl špatně, pak proto, že vám to leží v hlavě. Chtěl jsem totiž říct - když už nedokážete pochopit slova Lao-ď - toto: odsuňte všechno, co cítíte, a obrodíte se. Pokud to můžu posoudit, ona je ta pravá osoba, která vám pomůže."

Že by si ti dva spolu povídali? Že by v okamžiku, kdy jsme se ocitli v Alefu, šel Yao kolem a uviděl, co se děje?

„Věříte v duchovní svět? V paralelní vesmír, kde jsou čas a prostor věčné a stále přítomné?" zeptám se ho.

Začínají skřípat brzdy. Yao souhlasně přikyvuje, ale je mi jasné, že rozvažuje, co říct. Nakonec odpoví:

„Nevěřím v Boha, jak si ho představujete vy. Ale věřím v mnoho věcí, o nichž se vám ani nezdá. Budete-li mít zítra večer čas, můžeme jít spolu na procházku."

Vlak zastavuje. Hilal konečně vstane a jde k nám. Yao se usměje a obejme ji. Všichni si berou kabáty. Vystupujeme v Jekatěrinburgu časně zrána v 1.04.

IPAŤJEVŮV DŮM

Všudypřítomná Hilal zmizela.

Šel jsem z pokoje dolů do hotelové haly, ale nenašel jsem ji tam. Přestože předešlý den jsem strávil v posteli prakticky v mdlobách, na „pevnině" se mi podařilo usnout. Zatelefonuji do pokoje Yaovi a jdeme se projít městem. To je přesně to, co teď potřebuji - chodit, chodit a chodit, dýchat čerstvý vzduch, rozhlížet se po cizím městě a pociťovat je jako své.

Yao mi sděluje některé základní údaje - třetí největší ruské město, nerostné bohatství, data, která najdeme v každém turistickém průvodci -, ale to mě vůbec nezajímá. Zastavíme se před něčím, co vypadá jako obrovská pravoslavná katedrála.

„Chrám na krvi. Postavený na místě, kde dřív stál dům muže jménem Nikolaj Ipaťjev. Podíváme se dovnitř."

Souhlasím, protože už mi začíná být zima. Vstoupíme do jakéhosi malého muzea, ale všechny nápisy jsou v ruštině.

Yao mě pozoruje, jako bych všemu rozuměl, ale to se mýlí.

„Vy nic necítíte?"

Řeknu, že ne. Vypadá zklamaně a naléhá:

„Jak to, že vy, když věříte v paralelní světy a ve věčnost přítomného okamžiku, necítíte vůbec nic?"

Jsem v pokušení odpovědět, že právě to mě přivedlo až tam: můj rozhovor s J. a moje vnitřní konflikty, pokud jde

o schopnost spojit se s mou duchovní stránkou. Jenomže teď už to neodpovídá pravdě. Od té doby, co jsem odjel z Londýna, jsem jiný člověk, kráčím vstříc svému království a své duši a to mi přináší klid a štěstí. Na zlomek vteřiny si vzpomenu na epizodu z vlaku, na Hilalin pohled, a hned se to snažím zahnat z mysli.

„Jestliže nic necítím, neznamená to nutně, že bych nebyl s ničím spojen. Možná je v téhle chvíli moje energie zaměřena k jiným objevům. Jsme ve zřejmě nově postaveném chrámu. Co se tady stalo?"

„V domě Nikolaje Ipaťjeva skončila ruská říše. V noci ze 16. na 17. července 1918 byla popravena rodina posledního cara veškeré Rusi Mikuláše II. společně se svým lékařem a třemi služebníky. Začali rovnou carem, toho několikrát střelili do hlavy a do prsou. Jako poslední zemřely Anastázie, Taťána, Olga a Marie, zabité bajonety. Říká se, že jejich duchové tudy dál bloudí. Taky se říká, že hledají šperky, které tu zanechaly. Říká se rovněž, že bývalý ruský prezident Boris Jelcin se rozhodl starý dům zbourat a na jeho místě postavit kostel, aby duchové mohli odejít a Rusko zase začalo prospívat."

„Proč jste mě sem přivedl?"

Yao poprvé od našeho seznámení v Moskvě upadne do rozpaků.

„Protože včera jste se mě zeptal, jestli věřím v Boha. Věřil jsem, dokud mě neodtrhl od nejmilovanějšího člověka na světě, mé ženy. Vždycky jsem si myslel, že odejdu dřív než ona, ale to se nestalo," vypráví Yao. „V den, kdyjsme se setkali, jsem si byl jist, že už ji znám od narození. Hodně

pršelo, ona nepřijala mé pozvání na čaj, ale já jsem věděl, že už jsme byli jako oblaka, která se na obloze spojí, a nelze poznat, kde jeden oblak končí a začíná druhý. Za rok jsme se vzali, jako by to byla nejsamozřejmější a nejpři raženější věc na světě. Měli jsme děti, ctili jsme Boha a rodinu..., až se jednoho dne přihnal vítr a zase ta oblaka rozdělil."

Čekám, až dokončí, co chce říct.

„Neníto spravedlivé. Nebylo to spravedlivé. Může se to zdát nesmyslné, ale já bych byl raději, kdybychom odešli do jiného života společně jako cara jeho rodina."

Ne, ještě neřekl všechno, co by chtěl. Čeká, jestli k tomu něco dodám, ale já mlčím. Zdá se, že jsou tu s námi opravdu přízraky mrtvých.

„A když jsem viděl, jak jste se ve vlaku v té komůrce, kam vedou dveře, s tou dívkou na sebe dívali, vzpomněl jsem si na svou ženu, na její první pohled, který mi ještě předtím, než jsme si vůbec něco pověděli, říkal: ,Jsme znova spolu.' Proto jsem se rozhodl vás sem zavést. Abych se vás zeptal, jestli dokážete vidět něco, co my nedokážeme, jestli víte, kde je v tuhle chvíli ona."

Byl tedy svědkem, jak jsme s Hilal pronikli do Alefu.

Znovu se rozhlédnu kolem, poděkuji mu, že mě sem zavedl, a prosím ho, abychom šli dál.

„Nenechte tu dívku trpět. Vždycky, když vidím, jak se na vás dívá, zdá se mi, že už se znáte hodně dlouho."

Pomyslím si, že zrovna o tohle by se starat nemusel.

„Ve vlaku jste se mě zeptal, jestli bych vám nechtěl dělat společnost při něčem, co podniknete dnes večer. Pozvání

pořád platí? Můžeme si o tom promluvit později. Škoda že jste mě nikdy neviděl, jak se dívám na svou ženu, když spí. Také byste uměl číst v mých očích a pochopil byste, proč

jsme spolu skoro třicet let."

*****

Chůze mi dělá moc dobře na těle i na duši. Cele se soustřeďuji na přítomný okamžik: tadyjsou znamení, paralelní světy, zázraky. Čas opravdu neexistuje: Yao dokáže mluvit o carově smrti, jako by se to stalo včera, ukazovat zranění způsobená láskou, jako by k nim došlo před několika minutami, zatímco já si vzpomínám na plošinu vlaku v Moskvě jako na cosi z nejvzdálenější minulosti.

Zastavíme se v parku a pozorujeme lidi. Ženy s dětmi, uspěchaní muži, kluci, kteří se hádají v koutě kolem hlasitě vyhrávajícího rádia. Děvčata seskupená přesně naproti nim a pohroužená do živé debaty o něčem bezvýznamném. Starší lidé v dlouhých zimnících, přestože už je jaro. Yao koupí dva párky v rohlíku a vrátí se.

„Je těžké psát?" zeptá se.

„Ne. Je těžké naučit se tolik cizích jazyků?"

„Taky ne. Stačí se na to soustředit."

„Já to dělám ustavičně, a nikdyjsem nezvládl víc než to, co jsem se naučil v mládí."

„Zato já jsem se psát jakživ nepokusil, protože mi od mládí tvrdili, že k tomu se musí hodně studovat, číst hrozně nudné knihy a často se stýkat s intelektuály. Já intelektuály

nesnáším."

Nevím, jestli to není nějaká narážka. Jím svůj párek, a tak nemusím odpovídat. Zase myslím na Hilal a na Alef. Že by se polekala a teď, když je doma, od další cesty upustila? Před několika měsíci bych si dělal starosti s tím, že se něco přerušilo v polovině, a myslel bych, že jedině a výlučně na tom závisí moje učednictví. Ale teď svítí slunce, a protože svět vypadá mírumilovně, pak mírumilovný je.

„Co je zapotřebí k psaní?" naléhá Yao.

„Milovat. Jako jste vy miloval svou ženu. Lépe řečeno, jako svou ženu milujete."

„Nic víc?"

„Vidíte ten park před námi? Jsou tady různé příběhy, a přestože se o nich vyprávělo už mnohokrát, vždycky stojí za to je opakovat. Všichni jsme zrcadlem své doby, ať jako spisovatel, zpěvák, zahradník nebo tlumočník. Děláme svou práci s láskou. V mém případě je četba samozřejmě velmi důležitá, ale ten, kdo se upíná k teoretickým knihám a ke kurzům tvůrčího psaní, nechápe to podstatné: slova jsou život přenesený na papír. Hledejte proto lidi."

„Vždycky, když jsem viděl ty literární kurzy na univerzitě, na níž jsem učil, všecko mi připadalo..."

nejspíš vyumělkované," doplním ho. „Nikdo se nenaučí

milovat podle příručky ani psát v nějakém kurzu. Neříkám to proto, abyste vyhledával jiné spisovatele, ale setkával se s lidmi, kteří mají různé schopnosti, protože psaní se neliší od kterékoli činnosti vykonávané s radostí a nadšením."

„Napsal byste knihu o posledních dnech Mikuláše II.?"

„To není nic, co by mě zvlášť lákalo. Příběh je to zajímavý,

ale pro mě psaní znamená především odhalovat sám sebe. Kdybych vám měl dát jedinou radu, byla by to tahle: nedejte se odradit míněním druhých. Pohodlná je jenom průměrnost, proto se nebojte riskovat a dělejte, co chcete vy.

Vyhledávejte lidi, kteří se nebojí mýlit, a proto se mýlí. Kvůli tomu druzí jejich práci často neuznávají. Ale právě tenhle typ lidí přetváří svět a po mnoha omylech se jim podaří něčím radikálně změnit vlastní společenství."

„Jako Hilal."

„Ano, jako ona. Ale jedno vám chci říct: co jste cítil vy ke své ženě, já cítím ke své. Nejsem svatý a nemám v úmyslu jím být, ale když použiji vaše přirovnání, byli jsme dva oblaky, a teď jsme jen jeden. Byli jsme dvě kostky ledu, které rozpustilo sluneční světlo, a teď jsme táž živá voda."

„Ale stejně, když jsem šel kolem a viděl, jak jste se s Hilal na sebe dívali..."

Nemám v úmyslu v tomhle rozhovoru pokračovat a on se odmlčí.

Skupinka chlapců v parku se vůbec nepodívá na dívky stojící jen pár metrů od nich - přestože oba hloučky se o sebe velice zajímají. Kolem přecházejí starší lidé soustředění na vzpomínky z dětství. Matky se usmívají na děti, jako by mezi nimi byli samí budoucí umělci, milionáři a prezidenti republiky. Vidíme před sebou vše, co charakterizuje lidské chování.

„Užjsem žil v mnoha zemích," říká Yao. „Samozřejmě že jsem prožil velice nepříjemné chvíle, setkával se s nespravedlností, selhal jsem, když se ode mě čekalo to

nejlepší. Ale tyhle vzpomínky nemají v mém životě žádný význam. Důležité zůstaly okamžiky, kdyjsem slyšel lidi zpívat, vyprávět příběhy, těšit se ze života. Svou ženu jsem ztratil před dvaceti lety, ale jako by to bylo včera. Je tady pořád, sedís námi na téhle lavičce a rozpomíná se na šťastné chvíle, které jsme prožili společně."

Ano, je tady pořád. Podaří-li se mi najít správná slova, nakonec mu to vysvětlím.

Poté, co jsem uviděl Alef a pochopil, co říkal J., dosahuje moje citlivost vrcholu. Nevím, jestli se mi to podaří vyřešit, ale přinejmenším se o to snažím.

„Vždycky má smysl vyprávět nějaký příběh, třeba jen rodině. Kolik máte dětí?"

„Dva syny a dvě dcery. Ale o moje příběhy velký zájem nemají, nejspíš už jsem je opakoval mnohokrát. Napíšete nějakou knihu o své cestě po Transsibiřské magistrále?"

„Ne."

I kdybych chtěl, jak bych mohl popsat Alef?

ALEF

Všudypřítomná Hilal je stále nezvěstná.

V průběhu večeře se o tom nezmiňuji, pak poděkuji všem za uspořádání odpolední autogramiády a za ruskou hudbu a tanec na následující oslavě (hudební soubory v Moskvě a vjiných zemích obvykle uváděly mezinárodní repertoár), až se konečně zeptám, jestli dal někdo Hilal adresu téhle restaurace.

Moji společníci se na mě překvapeně podívají: jistěže ne! Podle nich mě ta dívka nenechala na pokoji. Ještě štěstí, že na mém setkání se čtenáři se neobjevila.

„Třeba by chtěla uspořádat další houslový koncert, aby opanovala scénu," podotkla nakladatelka.

Yao se na mě dívá z druhého konce stolu a chápe, že ve skutečnosti říkám pravý opak: „Těšilo by mě, kdyby tu byla." Ale proč? Abych ještě jednou navštívil Alef a vstoupil do dveří, za nimiž mě nečeká žádná dobrá vzpomínka? Vím, kam mě ty dveře zavedou; už jsem tam byl čtyřikrát, a nikdy se mi nepodařilo najít odpověď, kterou potřebuji. Tohle jsem přece hledat nepřišel, když jsem se rozhodl podniknout dlouhou zpáteční cestu do svého království.

Večeře končí. Dva náhodně zvolení z řad čtenářů fotografují a ptají se, jestli bych nechtěl poznat město. Ano, chtěl bych.

„Něco jsme si domluvili," říká Yao.

Pobouření nakladatelů, předtím namířené proti umíněné

dívce, která se nechtěla dát odehnat, se začíná obracet proti tlumočníkovi, jehož sami zjednali a který teď vyžaduje mou přítomnost, ačkoli by to mělo být přesně naopak.

„Myslím, že už je unavený," podotýká nakladatelka. „Byl to dlouhý den."

„Není unavený. Jeho energie je po odpoledních vibracích lásky vynikající."

Nakladatelé mají pravdu. Yao chce přes svůj věk zřejmě všem ukázat, že v „mém království' zaujímá privilegované místo. Chápu jeho smutek, když mu z tohoto světa odešla milovaná žena, a v té správné chvíli budu vědět, co a jak mu říct. Obávám se však, že teď mi touží vyprávět „fantastický příběh, po pravdě řečeno hotový román". To už jsem slyšel mnohokrát, zvlášť od lidí, kteří někoho ztratili.

Rozhodnu se uspokojit všechny:

„Projdu se s Yaem do hotelu, ale nějaký čas potřebuju být sám. Od našeho odjezdu to bude první večer, který budu mít pro sebe."

*****

Teplota klesla víc, než jsme si představovali, fučí vítr, a pocit chladuje tím pronikavější. Procházíme rušnou ulicía vidím, že nejsem jediný, kdo chce jít rovnou domů. Dveře obchodů se zavírají, židle se vrší na stoly, zhasínají světelné nápisy. Ale potom, co jsem byl půldruhého dne zavřený ve vlaku a co mě čekají další spousty kilometrů cesty, musím využít každou příležitost k pohybu.

Yao se zastaví u jakési dodávky, kde se prodávají

nápoje, a objedná dva pomerančové džusy. Vůbec jsem nechtěl pít, ale trochu vitaminu C není možná špatný nápad, už kvůli nízké teplotě.

„Kalíšek si nechte."

Nechápu proč, ale nechám si ho. Jdeme dál, tohle je zřejmě hlavní třída Jekatěrinburgu. V jednu chvíli zůstaneme stát před kinem.

„Výborně. S kapuci a šálou vás nikdo nepozná. Budeme žebrat."

„Žebrat? Zaprvé, od té doby, co jsem býval hippie, už nic takového nedělám. A kromě toho by to byla urážka někoho, kdo žebrat opravdu potřebuje."

„Vyto potřebujete. Při návštěvě Ipaťjevova domu jste tam chvílemi nebyl; zdál jste se kdesi daleko, svázaný s minulostí, se vším, čeho jste dosáhl a co si za každou cenu chcete udržet. Dělá mi starost ta dívka, a jestliže se opravdu chcete trochu změnit, žebrání z vás udělá jiného člověka, nevinnějšího a otevřenějšího."

Mně ta dívka taky dělá starosti. Ale řeknu, že chápu, co má na mysli. Ovšem jedním z mnoha důvodů téhle cesty je právě návrat do minulosti, k tomu, co je pod zemí, k mým kořenům.

Chystal jsem se mu povědět o čínském bambusu, ale rozmyslel jsem si to.

„Svázaný s minulostí jste právě vy. Místo abyste se vyrovnal se ztrátou své ženy, nechcete se s tím smířit. A výsledek je ten, že ona setrvává po vašem boku a snaží se vás utěšovat, zatímco by nyní měla mířit vstříc Božskému světlu." Vzápětí dodávám: „Nikdo nikoho neztrácí. Všichni

jsme jedinou duší, která se musí rozvíjet, aby svět postupoval dál a myse znovu setkali. Smutek ničemu nepomáhá."

Přemýšlí o mé odpovědi a poznamená:

„Ale to není všecko."

„Není to všecko," souhlasím. „V pravou chvíli vám to vysvětlím lip. Vraťme se do hotelu."

Yao natáhne ruku s kelímkem a začne kolemjdoucí prosit o peníze. Chce, abych ho napodobil.

„V Japonsku jsem se se zenovými mnichy naučil takuhacu, žebravou pouť. Kromě toho, že tahle činnost pomáhá klášterům žijícím zdarů a nutí žáka k pokoře, má ještě jiný smysl: pročistit město, kde žijete. Neboť dárce, žebrák i almužna jsou součástí důležitého řetězce vyváženosti.

Kdo žebrá, dělá to proto, že to potřebuje, ale ten, kdo dává, tak jedná proto, že to také potřebuje. Almužna spojuje dvě potřeby a ovzduší ve městě se lepší, jelikož všichni mohli uskutečnit činy, jež se měly stát. Vy jste poutník, proto je čas pomáhat městům, která poznáváte."

Překvapením se nezmůžu na odpověď. Yao si uvědomí, že to asi přehnal, a chystá se zase strčit kelímek do kapsy.

„Ne! Je to opravdu skvělý nápad!"

Následujících deset minut tam stojíme, každý na jednom chodníku, přešlapujeme z nohy na nohu, abychom se trochu zahřáli, a natahujeme kelímky k chodcům. Zpočátku jen držím kelímek před sebou, ale postupně ztrácím zábrany a začínám prosit o pomoc - cizinec v nouzi.

Prosit o něco mi nikdy nedělalo potíže. V životě jsem

poznal hodně lidí, kteří se starají o druhé, jsou krajně štědří, jestliže mají dávat, a nesmírně je těší, když je někdo požádá o radu nebo o podporu. To by bylo v pořádku - prokazovat bližnímu dobro je skvělé.

Znám však velice málo lidí, kteří jsou schopni něco přijmout - i když se jim to dává s láskou a velkorysostí. Jako by je samo přijímání snižovalo a jako by závislost na někom byla něčím nedůstojným. Myslí si: „Pokud nám někdo něco dává, pak proto, že vlastními silami toho neumíme dosáhnout." Nebo také: „Dárce si to jednoho dne vybere i s úroky." Anebo ještě hůř: „Nezasloužím si dobro, které mi chtějí prokázat."

Těch deset minut mi však připomíná, kým už jsem byl, vychovává mě a osvobozuje. Když nakonec přejdu přes ulici, mám v kelímku od pomerančového džusu obnos rovnající se jedenácti dolarům. Yao dostal přibližně stejně tolik. Na rozdíl od toho, co říkal, to byl krásný návrat do minulosti; oživil jsem něco, co už jsem dávno nezakusil, a tak jsem obrodil nejen město, ale i sebe.

„Co s těmi penězi uděláme?" zeptám se.

Můj názor na něj se opět mění. Nějaké věci zřejmě ví, já zase znám jiné, proto se můžeme dál vzájemně poučovat.

„Teoretickyjsou naše, protože jsme je dostali. Schovejte si je tedy někam zvlášť a použijte je na něco, co budete považovat za důležité."

Strčím peníze do levé kapsy a později udělám přesně to, co mi doporučuje. Pak jdeme rychle do hotelu, protože čas strávený na čerstvém vzduchu už spálil všechny naše kalorie z večeře.

*****

Když přijdu do haly, všudypřítomná Hilal už na nás čeká. Spolu s ní je tam velice hezká paní a pán v obleku a s kravatou.

„Nazdar," vítám ji. „Je mi jasné, že ses vrátila domů. Ale moc mě těšilo, žes mě ten kus cesty doprovázela. To jsou tvoji rodiče?"

Muž nereaguje, ale krásná paní se zasměje.

„Kéž by! Tahle dívka je hotový zázrak. Škoda že nedokáže dostatečně využít své nadání. Jak velkou umělkyni svět ztrácí!"

Hilal jako by její komentář neslyšela. Obrací se přímo na mě:

„Nazdar? Nicjiného mi po tom, co se stalo ve vlaku, neřekneš?"

Žena se na nás zděšeně podívá. Určitě si říká: „Co se v tom vlaku stalo?" Copak nechápu, že bych mohl být otcem toho děvčete?

Yao se omlouvá, že už musí jít do svého pokoje. Pán v obleku a kravatě dál nic neříká, asi nerozumí anglicky.

„Ve vlaku se nestalo nic. Aspoň nic z toho, co si představujete! A pokud jde o tebe, děvče, cos čekala, že ti řeknu? Žes mi chyběla? Celý den jsem měl plno práce."

Paní to přeloží pánovi s kravatou, všichni se smějí, i Hilal. Z mých slov usoudila, že mi chyběla, i když se na to neptala, a já se o tom zmínil spontánně.

Prosím Yaa, aby se ještě chvilku zdržel, protože nevím,

kam tahle rozmluva povede. Posadíme se a objednáme si čaj. Hezká paní se představí jako učitelka hry na housle a dodává, že pán, který je doprovází, je ředitel místní konzervatoře.

„Myslím, že Hilal je jedním z těch velkých promarněných talentů," řekne učitelka. „Je krajně nejistá. Už jsem jito řekla mnohokrát a teď to opakuji. Nevěří tomu, co dělá, cítí se zneuznaná a myslí, že lidem se její repertoár nelíbí. Není to pravda."

Hilal, a nejistá? Myslím, že jsem poznal málo tak odhodlaných lidí, jako je ona.

„A jako každý velice citlivý člověk," pokračuje učitelka s milým a shovívavým pohledem, „je trochu... řekněme... nestálá."

„Nestálá!" opakuje Hilal hlasitě. „To je zdvořilé slovo pro BLÁZNIVÁ!"

Učitelka na ni vrhne laskavý pohled, zase se obrátí ke mně a čeká, že něco řeknu. Neříkám nic.

„Vím, že vy jí můžete pomoci. Dozvěděla jsem se, že jste ji v Moskvě slyšel hrát na housle. A také jsem se dozvěděla, že sklidila potlesk. To nám dává určitou představu o jejím talentu, protože Moskvané jsou velice nároční, pokud jde o hudbu. Hilal je ukázněná, hudbě se věnuje víc než většina druhých, už hrála ve významných orchestrech tady v Rusku a s jedním z nich jela i do ciziny. Ale najednou se něco stalo. Už nedokáže dělat pokroky."

Věřím té ženě její laskavost. Myslím, že si upřímně přeje pomoci Hilal i nám všem. Ale slova: „Najednou se něco stalo. Už nedokáže dělat pokroky," mi promluvila z duše.

Z téhož důvodu jsem tam přece byl i já.

Pán s kravatou se rozmluvy účastnit nemůže - jeho přítomnost má patrně podpořit krásnou panís něžnýma očima i talentovanou houslistku. Yao předstírá, že se soustřeďuje na čaj.

„Co ale můžu dělat?"

„Vy víte, co můžete dělat. Přestože Hilal není dítě, její rodiče jsou znepokojeni. Ona nemůže přerušit svou profesionální dráhu uprostřed zkoušek a pustit se za nějakou iluzí."

Hezká paní se odmlčí. Chápe, že se nevyjádřila přesně.

„Totiž k Pacifiku může jet kdykoli jindy, ale ne teď, když se chystáme zkoušet nový koncert."

Souhlasím. Bez ohledu na to, co řeknu, Hilal udělá přesně to, co ji napadne. Myslím, že ty dva přivedla, aby mě vyzkoušela a zjistila, jestli je skutečně vítána, nebo má hned se vším přestat.

„Velice vám děkuji, že jste mě navštívili. Oceňuji vaši péči a odpovědnost," říkám a vstávám. „Ale já jsem Hilal nepozval. Také jsem jí nezaplatil cestu. Ani ji dobře neznám."

Hilalin pohled říká: „Lžeš." Ale já pokračuji.

„Takže bude-li zítra ve vlaku do Novosibirská, já tomu rozhodně nebudu moci zabránit. Dal bych přednost tomu, aby zůstala zde. Jestli ji dokážete přesvědčit, budu vám vděčen nejen já, ale i spousta jiných lidí ve vlaku."

Yao a Hilal se rozesmějí.

Krásná paní mi děkuje, říká, že moji situaci zcela chápe, že si s Hilal promluví a vysvětlí jí něco víc o reálném životě.

Loučíme se, pán v obleku a kravatě mi tiskne ruku, usměje se a mne bůhví proč napadne, že nejraději ze všeho by viděl Hilal paty. Zřejmě dělá problémy celému orchestru.

Yao děkuje za mimořádný večera odchází nahoru do svého pokoje. Hilal se ani nehne.

„Jdu spát. Slyšela jsi, o čem jsme mluvili. A opravdu nechápu, co sis vlastně chtěla na konzervatoři zařídit: souhlas, abys mohla pokračovat? Říct, že cestuješ s námi, a vzbudit závist kolegů?"

„Šla jsem tam, abych se ujistila, že opravdu existuji. Po tom, co se stalo ve vlaku, už si nejsem jistá ničím. Co to bylo?"

Chápu, co chce říct. Vzpomínám si na svou první, zcela náhodnou zkušenost s Alefem v koncentračním táboře Dachau v Německu roku 1982. Několik dní jsem byl jako pomatený, a nebýt mé ženy, určitě by mě postihla mozková mrtvice.

„Co se stalo?" naléhám.

„Rozbušilo se mi srdce, zdálo se mi, že už nejsem na tomhle světě, zmocnila se mě panika a zblízka jsem viděla smrt. Všecko kolem mi připadalo divné, a kdybys mě nedržel za ruku, asi bych se nedokázala ani pohnout. Měla jsem dojem, že se mi před očima objevují hrozně důležité věci, ale nic ztoho jsem nechápala."

Nejraději bych jí řekl: „Zvykni si."

„Alef," říkám.

„Během té nekonečné doby, co jsem byla v jakémsi transu, jaký jsem nikdy nezažila, jsem od tebe v jedné chvíli tohle slovo zaslechla."

Pouhá vzpomínka na to, co se stalo, v ní znovu budí strach. Musím toho využít:

„Pořád si myslíš, že bys měla jet dál?"

„Víc než kdy jindy. Děs mě vždycky fascinoval. Pamatuješ si na ten příběh, který jsem vyprávěla na vyslanectví..."

Prosím ji, aby došla k baru pro kávu-to může dokázat jenom ona, protože jsme tu zůstali poslední a barman se už nemůže dočkat, až zhasne. Hilal mi vyhoví, s barmanem se pohádá, ale dva šálky turecké nefiltrované kávy přinese. Jako Brazilec si silnou kávu na noc neodpírám: dobré nebo špatné spaní u mě závisí na něčem jiném.

„Jak jsi sama zjistila, Alef se nedá vysvětlit. V magické Tradici se však projevuje dvěma způsoby. Zaprvé je to bod ve Vesmíru, který obsahuje všechny ostatní body, přítomné i minulé, malé nebo velké. Obyčejně ho objevíme náhodou, jako se to stalo ve vlaku. Aby k tomu došlo, ta osoba - nebo osoby - se musí ocitnout na hmotném místě, kde se Alef nachází. To nazýváme malý Alef."

„Znamená to, že každý, kdo do toho vagonu vstoupí a dojde na to místo, pocítí totéž co my?"

„Kdybys mě nechala domluvit, tak to snad pochopíš. Ano, ten člověk to pocítí, ale jinak než my. Určitě jsi už na nějaké slavnosti zjistila, že na určitém místě v sále se cítíš lip a bezpečněji než na jiném. To je jen slabé srovnání

s Alefem, ale Božská energie plyne pro každého jinak. Když si na slavnosti to pravé místo najdeš, pak ti ta energie pomůže, aby sis připadala jistější a družnější. V případě, že někdo tím bodem ve vagonu projde, bude mít podivný pocit, jako by všechno znal. Ale nezastaví se, aby tomu věnoval pozornost, a vzápětí to působení zmizí."

„Kolik takových bodů na světě existuje?"

„To přesně nevím. Ale jsou jich miliony."

„Jaký je ten druhý způsob?"

„Nejdřív to musím doplnit: ten příklad se slavností je jenom takové přirovnání. Malý Alef se vždycky objeví náhodou. Jdeš třeba po ulici nebo si sedneš na určité místo, a najednou je tam celýVesmír. Napřed by se člověk nejraději rozplakal, ne smutkem ani radostí, ale dojetím. Ty víš, že něčemu rozumíš, i kdyžto neumíš vysvětlit ani sama sobě."

Přistoupí k nám barman, něco rusky řekne a dá mi podepsat účet. Hilal vysvětluje, že musíme odejít. Zamíříme ke dveřím.

Zachráněn píšťalkou rozhodčího!

„Pokračuj: co je to druhé?"

Jak vidno, naše střetnutí ještě neskončilo.

„To druhé je velký Alef."

Nejlepší bude vysvětlit jí to naráz, když se ještě může vrátit na konzervatoř a zapomenout na všecko, co se stalo.

„Velký Alef nastane, když se dvě nebo více osob vyznačujících se značnou spřízněností určitého druhu čirou náhodou setkají v malém Alefu. Ty dvě rozdílné energie se doplní a vyvolají řetězovou reakci. Ty dvě energie..."

Uvažuji, jestli mám zacházet dál, aleje to zbytečné. Hilal mě doplní:

„Jsou kladnýa záporný pól baterie, která rozsvítí lampu. Obě se promění ve stejné světlo. Planety, které se přitahují a nakonec se srazí. Milenci, kteří se sejdou po nesmírně dlouhé době. Ten druhý Alef se vyvolá také náhodou, když se dva lidé, kterým Osud přisoudil zvláštní poslání, sejdou na tom pravém místě."

Přesně tak. Chci však mít jistotu, že to opravdu pochopila.

„Co myslíš tím ,pravým místem'?" ptám se.

„Tím chci říct, že dva lidé můžou žít celý život společně, pracovat společně, anebo se můžou setkat jen jednou a navždy se rozloučit, protože neprošli tím hmotným bodem, z něhož neovladatelně prýští to, co je na tomto světě spojilo. Jinak řečeno, rozejdou se, aniž přesně pochopí, co je sblížilo. Je-li to však vůle Páně, ti, kdo jednou poznali lásku, se znovu setkají."

„Ne nutně. Ale lidé, kteří byli nějak spřízněni, jako například já a můj mistr..."

dřív, v minulých životech," přeruší mě. „Ti, co se na té

slavnosti, kterou jsi použil jako příklad, setkají v malém Alefu a okamžitě se zamilují. Slavná láska na první pohled."

Raději navážu na příklad, který uvádí ona.

„,Na první pohled vlastně není', ale je spojena s celou řadou věcí, k nimž došlo už v minulosti. To neznamená, že KAŽDÉ setkání souvisí s romantickou láskou. K většině z nich dojde proto, že máme dosud některé nevyřešené záležitosti a potřebujeme nové vtělení, abychom uvedli na

pravou míru něco, co se přerušilo. Zřejmě pořád čteš něco, co neodpovídá realitě."

„Milujutě."

„Ne, tohle přece neříkám," zoufám si. „Užjsem potkal ženu, kterou jsem v tomhle vtělení potkat měl. Předcházela tomu tři manželství, ale teď ji nehodlám opustit pro nikoho na světě. Známe se už mnoho století a spolu budeme pokračovat i ve stoletích příštích."

Ona však už nechce nic slyšet. Stejně jako předtím v Moskvě mě rychle políbí na ústa a vyjde do ledové jekatěrinburské noci.

SNÍLKY NELZE ZKROTIT

Život je vlak, nikoli nádraží. A po téměř dvoudenní cestě vzrůstá únava, dezorientace a napětí ve skupině lidí odkázaných na týž omezený prostor a na pár vzpomínek z Jekatěrinburgu. V den odjezdu jsem v hotelové recepci našel dotaz od Yaa, jestli si nechci procvičit aikidó, ale neodpověděl jsem: potřeboval jsem zůstat pár hodin sám.

Celé dopoledne jsem věnoval maximu možného tělesného cvičení, což u mě znamená chodit a běhat. Tak se zaručeně unavím natolik, že po návratu do vlaku usnu. Podařilo se mi spojit se telefonicky s mou ženou - ve vlaku mi mobil nefungoval. Přiznal jsem, že cesta po Transsibiřské magistrále nebyla zrovna ten nejlepší nápad a že si nejsem jist, jestli vydržím až do konce, ale jako zkušenost to smysl určitě má.

Odpověděla mi, ať se rozhodnu podle vlastního uvážení a s ní ať si nedělám starosti, protože má plno práce se svým malováním. Měla však sen, kterému nerozumí: prý jsem byl někde na pláži a z moře kdosi vystoupil a říkal mi, že konečně plním své poslání. Hned nato zmizel.

Zeptal jsem se, jestli to byla žena, nebo muž. Odpověděla, že neví, protože obličej té osoby byl zahalen kápí. Požehnala mi a opakovala, abych si nedělal starosti; Rio de Janeiro se změnilo v úplnou výheň, přestože je podzim. Abych se však řídil svou intuicí bez ohledu na to, co řeknou druzí.

„V tom snu s tebou byla na pláži nějaká žena nebo dívka."

„Jedna dívka tuje. Nevím přesně, jak je stará, ale bude jí míň než třicet."

„Důvěřuj jí."

*****

Odpoledne jsem se setkal s nakladateli, poskytl několik rozhovorů, povečeřeli jsme ve vynikající restauraci a kolem jedenácté v noci jsme se odebrali na nádraží. V naprosté tmě jsme přejeli Ural - řetěz hor dělící Evropu od Asie. Nikdo neviděl vůbec nic.

A od té chvíle zase nastala rutina. Hned po rozednění se opět všichni shromažďovali kolem stolu k snídani, jakoby řízeni nějakým neviditelným signálem. V noci zase nikdo nezamhouřil oko. Dokonce ani Yao, i když se zdálo, že na tenhle typ cestování je zvyklý; vypadal stále unavenější a smutnější.

Hilal už tam čekala jako vždy. A jako vždy se vyspala nejlépe ze všech. Nejdřív jsme si začali stěžovat na kymácení vagonu, jedli jsme, já jsem se pak vrátil do kupé, abych si ještě zkusil zdřímnout, za pár hodin jsem vstal, šel do salonku, zastihl tam tytéž lidi, rozhovořili jsme se o tom, kolik tisíc kilometrů nás ještě čeká, dívali jsme se z okna, kouřili, poslouchali nezajímavou hudbu z vlakových reproduktorů.

Hilal teď už skoro nic neříkala. Usadila se vždycky ve stejném koutě, otevřela knížku a začala si číst, stále

izolovanější od naší skupiny. Nikomu to zřejmě nevadilo, až na mě. Zdálo se mi, že svým chováním dává najevo naprostou neúctu k ostatním. Když jsem však zvážil tu druhou možnost-její vždy nevhodné komentáře -, raději jsem nic neříkal.

Dosnídal jsem, vrátil se opět do kupé, chvíli jsem psal, pokoušel se znovu usnout, několik hodin jsem dřímal - a pak se vědomí času rychle vytrácelo, což potvrzovali všichni. Nikdo už se nestaral, jestli je den nebo noc, řídili jsme se jen časem k jídlu, jak to asi dělají i vězni.

V určité chvíli se pak všichni vrátili do salonku, podávala se večeře, nalévalo se víc vodky než minerálky, ale víc se mlčelo než mluvilo. Nakladatel mi řekl, že když nejsem nablízku, Hilal hraje na imaginární housle, jako by cvičila. Vím, že šachisté dělají totéž: sehrávají bez šachovnice celé partie zpaměti.

„Ano, hraje neslyšnou hudbu pro neviditelné bytosti. Možná to potřebují."

*****

Další snídaně. Dnes je to nicméně jiné - začínáme si zvykat, jak už je to v životě se vším. Nakladatel si stěžuje, že mu nefunguje pořádně mobil (můj nefunguje vůbec). Jeho žena se oblékla jako odaliska, což mi připadá komické i nesmyslné zároveň. Přestože nemluví anglicky, vždycky se dobře dorozumíme posunky a pohledy. Hilal se rozhodla účastnit konverzace a vypráví něco o potížích hudebníků, kteří se chtějí živit svou prací. Přes veškerou prestiž

nakonec může profesionální hudebník vydělávat méně než taxíkář.

„Kolik je vám let?" zeptá se nakladatelka.

„Jednadvacet."

„Nevypadáte na to."

Tím se chce obvykle říct, že vypadá starší. A tak to také je. Nikdy by mě nenapadlo, že je Hilal tak mladá.

„Ředitel konzervatoře za mnou v Jekatěrinburgu přišel do hotelu," pokračuje nakladatelka. „Řekl, že jste jedna z nejnadanějších houslistek, jaké kdy poznal. Ale že jste zničehonic o hudbu úplně ztratila zájem."

„Za to může Alef," odpoví Hilal a ani se na mě nepodívá.

„Alef?"

Všichni na ni překvapeně zírají. Já se tvářím, že neposlouchám.

„Přesně tak. Alef. Nemohla jsem ho najít, energie neproudila tak, jak jsem čekala. Něco v mé minulosti se zablokovalo."

Rozhovor začal být naprosto absurdní. Zůstávám klidný, ale nakladatel se snaží situaci napravit.

„Uveřejnil jsem knihu o matematice, která má to slovo v titulu. V odborném jazyce to znamená ,číslo, jež obsahuje všechna čísla'. Kniha pojednává o kabale a matematice. Matematici vztahují Alef k základní číslovce, která definuje nekonečno..."

Nezdá se, že by někdo jeho výklad sledoval. Nakladatel se v polovině odmlčí.

„Je to také v Apokalypse," říkám, jako bych o téhle záležitosti slyšel poprvé. „Když Beránek definuje, co je

počátek i konec, ten, který je mimo čas. Je to první písmeno abecedy hebrejské, arabské a aramejské."

Teď už nakladatelka lituje, že učinila Hilal středem pozornosti. Ještě ji musí popíchnout o něco víc.

„Buď jak buď, pro jednadvacetiletou dívku, která sotva vyšla z hudební školy a má před sebou skvělou kariéru, už by mělo stačit, že se dostala z Moskvy do Jekatěrinburgu."

„Tím spíš, že je spa//a."

Hilal si všimla rozpaků, které předcházející slovo způsobilo, a baví se tím, že nakladatelku provokuje dalším neznámým termínem.

Napětí roste. Yao se rozhodne zasáhnout.

„Vy už jste spalla? Blahopřeji!"

A obrátí se k ostatním ve skupině:

„Jak všichni víte, spalla jsou v orchestru první housle. Tento hudebník vejde na pódium jako poslední před dirigentem a sedí vždy v první řadě vlevo. Odpovídá za sladění všech nástrojů. Můžu vám o tom povědět zajímavý příběh. Stalo se to právě v Novosibirsku, naší příští zastávce. Chcete si to poslechnout?"

Všichni souhlasí a tváří se, že přesně věděli, co to slovo znamená.

Yaův příběh není zvlášť zajímavý, ale ke střetu Hilal s nakladatelkou aspoň prozatím nedošlo. Po nesmírně nudném projevu o turistických divech Novosibirská se ovzduší zklidní, všichni znovu míří do svých kupé, aby si zkusili odpočinout, a já znovu proklínám svůj nápad projet celý světadíl vlakem.

„Zapomněl isem sem připevnit dnešní úvahu."

Yao napíše na žlutý papírek „Snílky nelze zkrotit" a tento výrok přilepí na zrcadlo vedle textu, který tam dál předtím.

„Na jedné z příštích zastávek na nás bude čekat někdo z televize a ptá se, jestli vás může požádat o rozhovor," ozve se nakladatel.

Samozřejmě. Souhlasím s každým rozptýlením, se vším, co může ukrátit čas.

„Napište něco o nespavosti," navrhuje nakladatel. „Možná vám to pomůže usnout."

„Já s tebou taky chci udělat rozhovor," přeruší nás Hilal a pozoruji, že se najednou vymanila z letargie, do níž upadla včera.

„Sjednej si termín s mým nakladatelem."

Vstanu, odejdu do kupé, zavřu oči a následující dvě hodiny se jako obvykle převaluji z boku na bok; teď už mému biorytmu není pomoci. A jako každý nespavec si myslím, že se ten čas dá využít k přemýšlení o něčem zajímavém, což je ovšem naprosto vyloučené.

Zaslechnu nějakou hudbu. Nejdřív si myslím, že opět vnímám duchovní svět, aniž o to musím nějak usilovat. Ponenáhlu si však uvědomuji, že kromě hudby slyším dunění kol na kolejích a hluk předmětů poskakujících mi na stole.

Ta hudba je skutečná. Vychází z koupelny. Vstanu a jdu tam.

Hilal stojí jednou nohou ve vaně, druhou má na podlaze, a zatímco pracně udržuje rovnováhu, hraje na housle.

Usměje se, když mě uvidí, protože jsem jenom ve slipech. Ale situace mi připadá tak přirozená, důvěrně

známá, že se vůbec nenamáhám jít si obléknout kalhoty.

„Jak ses sem dostala?"

Nepřestává hrát; jenom ukáže hlavou na dveře sousedního kupé, které má společnou koupelnu s mým. Souhlasně kývnu a sednu si na druhý konec vany.

„Dnes ráno jsem se probudila s vědomím, že ti musím pomoct znovu navázat spojení s vesmírnou energií. Bůh prošel mou duší a řekl, že pokud k tomu dojde u tebe, dočkám se toho i já. A požádal mě, abych tě sem přišla uspat hudbou."

Nikdy jsem jí neprozradil, že v určité chvíli jsem pocítil ztrátu tohoto spojení. A to, co udělala, mě dojímá. Oba se snažíme udržet rovnováhu v kymácejícím se vagonu, smyčec se dotýká strun, struna vydává tón, tón se šíří prostorem, prostor se mění v hudební čas a mír se přenáší působením pouhého nástroje. Božské světlo, vyvěrající ze všeho, co je dynamické, aktivní.

Hilalina duše je v každém tónu, v každém akordu. Alef mi odhalil něco z ženy, která je přede mnou, nevzpomínám si na každou podrobnost našeho společného příběhu, ale už jsme se setkali dřív. Doufám, že Hilal nikdy neodhalí, za jakých okolností se to stalo. Právě v tomto okamžiku mě obestírá energií Lásky, jak to pravděpodobně dělala v minulosti. Nechť tak pokračuje, protože pouze to nás spasí, bez ohledu na omyly, jichž se dopouštíme. Láskaje vždycky silnější.

Začínám si ji odívat do šatů, které na sobě měla, když jsme se v minulém životě viděli naposled o samotě, dřív než do města přišli jiní lidé a změnili tehdy vše: oblékám jí

vyšívanou vestu, bílou krajkovou blůzu, sukni dlouhou až ke kotníkům, černý samet zlatě prošívaný. Slyším ji, jak hovoří o svých rozmluvách s ptáky a o všem, co ptáci říkají lidem - třebaže lidé to dobře neslyší. V té chvíli jsem její přítel, její zpovědník, její...

Dost. Tyhle dveře otevírat nechci, jedině že by to bylo naprosto nutné. Už jsem jimi prošel čtyřikrát, a nikam jsem nedospěl. Ano, vzpomínám si na všech osm žen, které tam byly, vím, že jednoho dne dostanu odpověď, jež mi dosud chybí, ale to mi nikdy nezabránilo pokračovat v současném životě. Poprvé jsem se hrozně vyděsil, ale vzápětí jsem pochopil, že odpuštění účinkuje jen utoho, kdo je přijme.

Já jsem odpuštění přijal.

V Bibli se píše o jednom okamžiku během poslední večeře Páně, kdy Ježíš řekne jedinou větou toto: „Jeden z vás mne zapře a druhý mne zradí." Stavíoba zločiny na roveňjako stejně těžké. Jidáš ho zradía sužován vinou se nakonec oběsí. Petr ho zapře - nejednou, ale třikrát. Měl dost času o tom přemýšlet, a setrval ve své chybě. Ale místo aby se za to potrestal, využil svou slabost jako sílu; stal se prvním velkým hlasatelem poselství toho, jehož opustil v okamžiku, kdy nejvíc potřeboval jeho podporu.

Neboli: poselství lásky bylo důležitější než ta chyba. Jidáš je nepochopil, ale Petr na něm založil své působení.

Nechci ty dveře otevřít, protože jsou jako hráz zadržující oceán. Stačí malý otvor, a krátce nato tlak vody prorazí vším a zaplavíte, co zaplaveno být nemělo. Jsem ve vlaku a existuje jen jedna žena jménem Hilal, původem zTurecka, první houslistka, která hraje v koupelně. Začíná na mě jít

spaní- lék pomalu účinkuje. Hlava mi klesne, oči se zavírají. Hilal přestane hrát a chce, abych si lehl. Uposlechnu.

Sedne si na židli a hraje dál. A zčistajasna už nejsem ve vlaku ani v zahradě, kde jsem ji uviděl v bílé blůze - proplouvám temným tunelem, který mě zavede k nicotě, k hlubokému spánku beze snů. Poslední, na co si pamatuji, než usnu, je výrok, který Yao přilepil ráno na zrcadlo.

Yao na mě volá.

„Přišel ten novinář."

Ještě je den, vlak stojí na nádraží. Vstanu celý rozlámaný, pootevřu dveře a venku spatřím nakladatele.

„Jak dlouho jsem spal?"

„Asi celý den. Je pět odpoledne."

Vysvětluji mu, že potřebuji trochu času. Musím se vykoupat a úplně se probrat, abych neřekl něco, čeho bych pak litoval.

„Buďte bez obav. Vlak tu bude stát celou hodinu."

Ještě dobře, že stojíme: vykoupat se v rozkymáceném voze je těžký a nebezpečný úkol, můžu uklouznout, zranit se a ukončit cestu tím nejhloupějším způsobem - s ortopedickým aparátem. Pokaždé, když do téhle vany vlezu, mám pocit jako na surfařském prkně. Dnes je to ale snadné.

Za čtvrt hodiny jsem hotov, dám si s ostatními kávu, představí mě novináři a já se ptám, kolik času na rozmluvu potřebuje.

„Podle dohody hodinu. Představuji si to tak, že vás doprovodím do příští stanice a..."

„Deset minut. Hned potom můžete vystoupit, nechci vám

komplikovat život."

„Ale to..."

„Nechci vám komplikovat život," opakuji. Ve skutečnosti jsem souhlasit s žádným rozhovorem neměl, ale když jsem to sliboval, moc jsem na to nemyslel. Na téhle cestě mám jiný cíl.

Novinář pohlédne na nakladatele, ten se otočí k oknu. Yao se ptá, jestli je to tady u stolu vhodné k filmování.

„Dal bych přednost prostoru u dveří vagonu."

Hilal se na mě podívá; je tam Alef.

Copak ji nikdy neomrzí pořád sedět tam u toho stolu? Rád bych věděl, jestli se potom, co hrála a poslala mě kamsi, kde neexistuje čas ani prostor, na mě dívala, jak spím. Budeme mít čas, dost času, abychom si o tom promluvili později.

„Výborně," odpovídám. „Můžete připravit kameru. Ale jen pro zajímavost: proč v tak malém a tak hlučném kamrlíku, když by to mohlo být tady?"

Novinář a kameraman však už odcházejí a myje následujeme.

„Proč v tak malém prostoru?" naléhám, zatímco připravují techniku.

„Aby měl televizní divák dojem reality. Tady se odehrávají všechny příběhy cesty. Lidé vycházejí ze svých kupé, a protože chodbička je úzká, jdou si povídat až sem. Scházejí se tu kuřáci. Někdo si smluví schůzku a nechce, aby o tom druzí věděli. Takový prostor mají na koncích všechny vagony."

V místnůstce jsem vtomto okamžiku já, filmař,

nakladatel, tlumočník, Hilal a kuchař, který se přišel na rozhovor podívat.

„Potřebovali bychom trochu soukromí."

Přestože rozhovor pro televizi je ta nejméně soukromá věc na světě, nakladatel a kuchař odejdou. Hilal a tlumočník se ani nehnou.

„Můžete se posunout trochu vlevo?"

Ne, nemůžu. Tam je Alef, vytvořený mnoha osobami, které tím místem prošly. Ačkoli Hilal stojí v bezpečné vzdálenosti a já vím, že ponoření do jediného bodu by se vyvolalo jen tím, že bychom se tam ocitli společně, nechci to riskovat.

Kamera je zapojena.

„Řekl jste, že cílem této vaší cesty nejsou rozhovory a propagace. Můžete nám tedy hned na začátku vysvětlit, proč jste se rozhodl cestovat Transsibiřskou magistrálou?"

„Protože to bylo moje přání. Sen dospívajícího chlapce. Nebylo v tom nic složitého."

„Mám dojem, že takovýhle vlak není právě to nejpohodlnější místo na světě."

Zapínám automatického pilota a začínám odpovídat, aniž o tom příliš přemýšlím. Otázky pokračují- o zážitcích, očekávání, schůzkách se čtenáři. Odpovídám trpělivě a zdvořile, ale nemůžu se dočkat, až skončíme. V duchu odhaduji, že deset minut už uplynulo, ale on se ptá dál. Nenápadně, aby to nezachytila kamera, posunkem naznačuji, že končíme. Novinář je poněkud vyveden z míry, ale nedá se odradit.

„Cestujete sám?"

Přede mnou se rozsvítí varovné světýlko. Jak vidno, klepy už se šíří. A uvědomuji si, že tohle je JEDINÝdůvod nečekaného rozhovoru.

„Kdepak. Neviděl jste, kolik nás sedělo kolem stolu?"

„Ale jak se zdá, spalla zjekatěrinburské konzervatoře..."

Jako správný novinář nechal nejobtížnější otázku na závěr. Není to ovšem můj první rozhovor a já ho přeruším:

ano, jede týmž vlakem." Nenechám ho domluvit.

„Jakmile jsem se o tom dozvěděl, pozvaljsem ji, aby navštívila náš vůz, kdykoli jí bude libo. Zbožňuji hudbu."

Ukážu na Hilal.

„Je to velmi nadaná dívka, která nás občas potěší hrou na housle. Nechcete s ní udělat rozhovor? Jsem si jist, že na vaše otázky velmi ráda odpoví."

„Když zbude čas."

Ne, on tam není proto, aby hovořil o hudbě, ale už nenaléhá a začne o něčem jiném.

„Co pro vás znamená Bůh?"

„Kdo zná Boha, ten jej nepopisuje. Kdo popisuje Boha, ten jej nezná."

Vida!

Překvapil jsem sám sebe. Ačkoli už se mě na to ptali nesčetněkrát, odpověď automatického pilota vždy zněla: „Když o sobě mluvil Bůh k Mojžíšovi, řekl: ,Já jsem.' On tudíž není ani podmět, ani přísudek, nýbrž sloveso, čin."

Přistupuje k nám Yao.

„Výborně, náš rozhovor skončil. Velice vám děkuji za váš čas."

JAKO SLZY V DEŠTI

Jdu do svého kupé a začnu si horečně zapisovat všechno, o čem jsem zrovna s druhými mluvil. Zanedlouho dojedeme do Novosibirská. Nesmím na nic zapomenout, na žádnou podrobnost. Nezáleží na tom, kdo se na co zeptal. Podaří-li se mi zaznamenat moje odpovědi, budu mít skvělý materiál k přemýšlení.

*****

Jakmile rozhovor skončil a bylo zřejmé, že novinář tam ještě chvíli zůstane, vybídl jsem Hilal, aby si ze svého vagonu přinesla housle. Kameraman bytak mohl její práci představit veřejnosti. Novinář však prohlásil, že už musí vystoupit a poslat materiál do redakce.

Hilal se mezitím vrátila s houslemi, které měla ve volném oddělení vedle mého kupé.

Nakladatelka protestuje.

„Jestli tam chcete zůstat, budete se s námi muset podělit o nájemné za vagon. Ubíráte nám kus i z toho malého prostoru, který pro sebe máme."

Můj pohled je asi dostatečně výmluvný a ona už to dál ne rozvádí.

„Když už jste připravená koncertovat, proč nám tedy něco nezahrajete?" ozve se Yao.

Požádám, aby vypnuli vlakové reproduktory. A navrhuji

Hilal, aby zahrála něco krátkého, hodně krátkého. Uposlechne.

Ovzduší se úplně pročistí. Určitě to všichni postřehli, protože neustálá únava zmizela. Zmocní se mě hluboký mír, větší než ten, který jsem pár hodin předtím pocítil v kupé.

Proč jsem si před několika měsíci stěžoval, že nemám spojení s Božskou energií? Taková hloupost! Ve spojení s ní jsme pořád, to jen rutina nám brání to uznat.

„Musím mluvit. Ale nevím přesně, co říct, a tak se ptejte, na co chcete," řeknu.

Nebudu to totiž já, kdo bude mluvit. Ale vysvětloval bych to marně.

„Už ses se mnou někde v minulosti setkal?" zeptá se Hilal.

Tady? Přede všemi? Na tohle jí mám odpovědět?

„Na tom nezáleží. Musíme myslet na místo, kde je každý z nás nyní. Na současný okamžik. Jsme zvyklí měřit čas, jako měříme vzdálenost mezi Moskvou a Vladivostokem. Ale tak to není. Čas se nehýbe a ani nestojí. Čas se mění. Zaujímáme místo v určitém bodu v téhle ustavičné proměně, svůj Alef. Představa, že čas plyne, je důležitá, když potřebujeme vědět, v kolik hodin odjíždívlak, ale jinak moc užitečná není. Dokonce ani při vaření. Pokaždé, když znova vaříme podle receptu, je jiný. Je to jasné?"

Hilal prolomila ledy a všichni se začínají ptát.

„Nejsme snad výsledkem toho, co jsme se naučili?"

„Naučili jsme se to v minulosti, ale výsledkem toho nejsme. V minulosti jsme trpěli, v minulosti jsme milovali, v minulosti jsme plakali a smáli se. To však pro přítomnost

k ničemu není. Přítomnost má svoje výzvy, své zlo a své dobro. Nemůžeme obviňovat minulost nebo jí děkovat za to, co se děje nyní. Žádný nový prožitek lásky nemá vůbec nic společného s minulými prožitky: je vždy nový."

Rozmlouvám nejen s nimi, ale i sám se sebou.

„Může snad někdo způsobit, aby se láska zastavila v čase?" zkoumám. „Můžeme se o to pokusit, ale uděláme si ze života peklo. Nejsem přes dvacet let ženatý s touž osobou. To je lež. Ani ona, ani já nejsme stejní, proto je náš vztah živější než kdykoli jindy. Neočekávám, že moje žena se bude chovat stejně, jako když jsme se seznámili. Ani ona si nepřeje, abych byl pořád týž, jako když jsem ji poznal. Láska je mimo čas. Nebo lépe řečeno, láska je čas a prostor v jediném bodu, Alefu, v neustálé proměně."

„Lidé na to nejsou zvyklí. Chtějí, aby všechno zůstalo jako..."

a jediným důsledkem je utrpení," namítám. „Nejsme to,

co by z nás lidé chtěli mít. Jsme to, čím jsme se rozhodli být. Obviňovat druhé je vždycky snadné. Můžete celý život obviňovat kdekoho, ale za své úspěchy nebo prohry jste zcela zodpovědní vy sami. Můžete se pokusit čas zastavit, ale jen promrháte energii."

Vlak znenadání prudce zabrzdí a všichni se polekají. Já chápu dál, co říkám, ačkoli si nejsem jist, jestli mě spolustolovníci sledují.

„Představte si, že by vlak nezabrzdil, došlo by k nehodě a všecko by skončilo. Všechny vzpomínky, všechno zmizí jako slzy v dešti, jak řekl android v Blade Runner. Opravdu je tomu tak? Nic nemizí, všechno se uchovává v čase. Kde

je uložen můj první polibek? Je skrytý kdesi v mém mozku? V řadě elektrických impulzů, které už nejsou aktivní? Můj první poli bek je živější než kdykoli dřív, nikdy na něj nezapomenu. Je tady, kolem mě. Pomáhá mi vytvořit si můj Alef."

„V téhle chvíli však existuje celá řada záležitostí, které potřebuji rozhodnout."

„Ty záležitosti jsou vtom, čemu říkáte ,minulost', a čekají na rozhodnutí vtom, čemu říkáte .budoucnost'," odpovídám. „Otupují, znečišťují a brání tomu, abyste pochopil přítomnost. Pracovat pouze se zkušeností znamená znovu používat stará řešení pro nové problémy. Znám spoustu lidí, kteří dokážou mít vlastní identitu, jen když hovoří o vlastních problémech. Tak existují: protože mají problémy spojené s tím, co považují za ,svou historii'."

Jelikož nikdo nic nedodá, vykládám dál:

„Je zapotřebí velkého úsilí, aby se člověk osvobodil od paměti, ale kdyžto dokáže, objeví, že je schopnější, než si myslel. Přebýváte v tomto obrovitém organismu Vesmíru, v němž se nacházejí všechna řešení a všechny problémy. Zamiřte do své duše, místo abyste se vraceli do své minulosti. Vesmír prochází mnoha změnami a nese vás s sebou. Každé z těchto změn říkáme jeden život'. Ale stejně jako se mění buňky vašeho těla, a vy jste stále týž, čas neplyne, jen se mění. Myslíte si, že jste táž osoba, která něco dělala v Jekatěrinburgu. Nejste. Já nejsem táž osoba, jíž jsem byl, když jsem začal mluvit. Ani vlak není na témže místě, kde Hilal hrála na housle. Všechno se změnilo, a my si to nedokážeme jasně uvědomit."

„Jednou však čas tohoto života skončí," vmísí se Yao.

„Skončí? Smrt je brána kjiné dimenzi."

„A přece přes to všechno, co říkáte, naše milované bytosti a my sami jednou odejdeme."

„Své milované bytosti nikdy, vůbec nikdy neztratíme," tvrdím. „Ony nás provázejí, nezmizí z našich životů. Jsme jen v jiných místnostech. Nemůžu vidět, co je ve voze přede mnou, ale jsou tam lidé, kteří cestují v témže čase jako já, jako vy, jako všichni. Fakt, že s nimi nemůžeme mluvit, vědět, co se v druhém voze děje, je naprosto nezávažný; oni tam jsou. Takže to, čemu říkáme ,živoť, je vlak s mnoha vagony. Občas jsme v jednom, podruhé vjiném. Jindy přecházíme z jednoho do druhého, když sníme nebo když se necháme unést něčím neobyčejným."

„Ale nemůžeme je vidět ani s nimi komunikovat."

„Ano, můžeme. Každou noc ve spánku přecházíme do jiné roviny. Hovoříme s živými, s těmi, jež považujeme za mrtvé, s těmi, kteří se nacházejí v jiné dimenzi, se sebou samými - s lidmi, jimižjsme byli a jimižjednou budeme."

Energie začíná uplývat, vím, že každým okamžikem můžu ztratit spojení.

„Láska vždycky přemáhá to, čemu říkáme smrt. Proto nemusíme oplakávat své drahé, protože jsou dál našimi drahými a setrvávají po našem boku. Tohle přijmout je nám velmi zatěžko. Pokud tomu neuvěříte, nemá smysl, abych vám to vysvětloval."

Všimnu si, že Yao sklopil hlavu. To, nač se mě předtím ptal, jsem zodpověděl.

„A co ti, které nenávidíme?"

„Nesmíme podceňovat ani své nepřátele, kteří přešli na druhou stranu," odpovídám. „V magické Tradici se jim kupodivu říká .pocestní'. Netvrdím, že tu můžou působit nějaké zlo. Nemůžou, jedině že byste to dovolili. Neboť ve skutečnosti my jsme s nimi tam a oni jsou s námi tady. V témže vlaku. Jediná možnost, jak to vyřešit, je napravit chyby a překonat konflikty. V určité chvíli k tomu dojde, přestože někdy bude zapotřebí mnoha ,životů', abychom k tomuto závěru došli. Setkáváme se a loučíme po celou věčnost. Po odchodu vždy následuje návrat, návrat, po němž zase následuje odchod."

„Vy jste ale řekl, že jsme součástí všeho. Neexistujeme."

„Existujeme stejně tak, jako existuje nějaká buňka. Ta může vyvolat ničivou rakovinu, zasáhnout velkou část organismu. Nebo může šířit takové chemické prvky, které vzbuzují radost a štěstí. Není to však osoba."

„Proč je tolik konfliktů?"

„Aby se Vesmír ubíral dál. Aby se tělo hýbalo. Není vtom nic osobního. Poslouchejte."

Poslouchají, ale neslyší. Raději se vyjádřím jasněji.

„Kolej a kolo jsou v tuhle chvíli ve vzájemném konfliktu a my slyšíme hlučné tření kovů. Kolo však ospravedlňuje kolej a kolej kolo. Hluk kovu je nepodstatný. Je to pouze projev, není to hlasitý nářek."

Energie se už prakticky vyčerpala. Lidé se ptají dál, ale já už nedokážu souvisle odpovídat. Všichni chápou, že je načase přestat.

„Děkuji," říká Yao.

„Mně neděkujte. Ijá jsem naslouchal."

„Mluvíte o..."

„Nemluvím o ničem zvlášť, a mluvím o všem. Viděli jste, že můj postoj k Hilal se změnil. Neměl bych to říkat, protože jito v ničem nepomůže, naopak, slabý duch může pocítit něco, co lidskou bytost jen snižuje a čemu říkáme žárlivost. Moje setkánís Hilal však otevřelo jedny dveře; ale jiné, než jsem chtěl. Přešel jsem do jiné dimenze svého života. Do jiného vagonu, kde existuje spousta nevyřešených konfliktů. Lidé tam na mě čekají, musím odejít."

„Jiná rovina, jiný vagon..."

„Přesně tak. Jsme věčně ve stejném vlaku, dokud Bůh nerozhodne, že jej z nějakého důvodu, který zná jen On, nezastaví. Protože však není možné zůstat jen v našem vlastním kupé, chodíme ze strany na stranu, zjednoho života do druhého, jako by následovaly po sobě. Nenásledují: jsem, kdo jsem byl a kdo budu. Když jsem se před vchodem do moskevského hotelu setkal s Hilal, vyprávěla mi příběh o ohni na vrcholu hory. Já znám jiný příběh o posvátném ohni a ten vám povím:

Když velký rabi Jisroel Šem Tov uviděl, jak špatně se zachází s jeho lidem, šel do lesa, zapálil posvátný oheň a odříkal zvláštní modlitbu, v níž prosil Boha, aby ochránil jeho lid. A Bůh seslal zázrak.

Později se jeho žák Magid z Mezríče, který šel ve stopách svého učitele, odebral do lesa na totéž místo a řekl:, Pane Vesmíru, nevím, jak zažehnout posvátný oheň, ale tu zvláštní modlitbu dosud znám. Vyslechni mě, prosím!'A zázrak se stal.

Přešlo jedno pokolení, a když rabi Mojše Lejb ze Sašova viděl pronásledování svého lidu, šel do lesa a pravil:, Neumím zapálit posvátný oheň ani neznám tu zvláštní modlitbu, ale ještě si vzpomínám na toto místo. Pomoz nám, Pane!'A Pán pomohl.

O padesát let později rabi Jisroel z Ružinu hovořil s Bohem ze svého kolečkového křesla:, Neumím zapálit posvátný oheň, neznám tu modlitbu a ani nevím, jak najít to místo v lese. Mohu jen povědět tento příběh a doufat, že mě Bůh vyslechne."'

Teď už mluvím jenom já. Už to není Božská energie. Ale i když nevím, jak znovu zažehnout posvátný oheň, ba ani nevím, proč byl zapálen, aspoň můžu povědět nějaký příběh.

„Buďte k ní vlídní."

Hilal se tváří, že nic neslyšela. Všichni se ostatně tváří, že nic neslyšeli.

SIBIŘSKÉ CHICAGO

Všichni jsme duše putující Vesmírem, své životy žijeme současně, ale domníváme se, že přecházíme zjednoho vtělení do druhého. Vše, co se dotýká zákonů naší duše, není nikdy zapomenuto, a v důsledku pak ovlivňuje vše ostatní.

Dívám se na Hilal s láskou, s láskou, jež se zrcadlí napříč časem nebo tím, co si pod pojmem času představujeme. Nikdy nebyla a nebude moje, protože tak stojí psáno. Jsme-li tvůrci a stvoření, jsme také loutky v Božích rukou, existuje pro nás nepřekročitelná mez - neboť tak bylo určeno z důvodů, jež neznáme. Můžeme se hodně přiblížit, dotknout se nohama vody v řece, avšak ponořit se do ní a nechat se unášet proudem je zapovězeno.

Děkuji životu, protože mi dovolil znovu se s ní setkat ve chvíli, kdy jsem to potřeboval. Konečně začínám přijímat představu, že těmi dveřmi projdu popáté - i kdybych ještě neodhalil odpověď. Děkuji životu podruhé, protože dřív jsem měl strach, a teď už ne. A potřetí děkuji životu za to, že uskutečňuji tuto cestu.

Baví mě, když vidím, že Hilal dnes večer žárlí. Přestože je talentovaná houslistka a bojovnice znalá umění dosáhnout všeho, co chce, nikdy nepřestala a nepřestane být dítětem, stejně jako jím nepřestanu být já a všichni ti, kdo si doopravdy přejito nejlepší, co může život nabídnout. To dokáže jen dítě.

Vzbudím její žárlivost, protože si aspoň ujasní, oč jde, bude-li se muset zabývat žárlivostí druhých. Já její bezvýhradnou lásku přijmu, protože jakmile bude znovu

bezvýhradně milovat, bude vědět, na jakou půdu vstupuje.

*****

„Říká se mu také .Sibiřské Chicago'."

Sibiřské Chicago. Srovnání obvykle vyznívají divně. Před Transsibiřskou magistrálou neměl Novosibirsk ani osm tisíc obyvatel. Teď už jejich počet překračuje milion čtyři sta tisíc díky mostu, jímž se cesta tohoto kolosu mohla prodloužit až k Tichému oceánu.

Říká se, že tohle město má nejhezčí ženy z celého Ruska. Podle toho, co jsem mohl vidět, je ta pověst rozhodně opodstatněná, i když jsem to nesrovnával s jinými místy, kudy jsem prošel. Nyní jsem s Hilal a s jednou z novosibirských bohyní před čímsi, co se naprosto vymyká dnešní skutečnosti: před obrovitou sochou Lenina, muže, jenž realizoval ideje komunismu. Není nic méně romantického než pohled na tohoto muže s kozí bradkou ukazujícího k budoucnosti, ale neschopného z té sochy vystoupit a změnit svět.

Tu poznámku o Chicagu vyslovila právě ona bohyně, inženýrka Taťána, žena asi třicetiletá (mám špatný odhad, ale svůj svět si vytvářím na základě svých dohadů), která se po oslavě a po večeři rozhodla jít s námi na procházku. „Pevnina" ve mně vzbuzuje dojem, že jsem na jiné planetě. Těžko si zvykám, že se mi země pod nohama pořád

nehýbe.

„Pojďme se do nějakého baru napít a zatancovat si. Potřebujeme co nejvíc pohybu."

„Jsme ale unavení," řekne Hilal.

A já se proměňuji vženu, jíž jsem se naučil být, a čtu, co se za jejími slovy skrývá: „Tys ní chceš zůstat."

„Jestli jsi unavená, můžeš se vrátit do hotelu. Půjdu s Taťánou."

Začne o něčem jiném:

„Chtěla bych ti něco ukázat."

„Tak mi to ukaž. K tomu přece nemusíme být sami. Vždyť se neznáme ještě ani deset dní, viď?"

To otřese její pózou „já jsem tu s ním". Taťána oživne - ne kvůli mně, ale protože ženy jsou od přírody vždy navzájem nepřítelkyněmi. Říká, že mi mileráda ukáže noční život v „Sibiřském Chicagu".

Lenin, zřejmě na tohle všechno zvyklý, nás směle pozoruje ze svého piedestalu. Kdyby se byl místo snahy o vytvoření ráje proletariátu zaměřil na diktaturu lásky, všechno by dopadlo lip.

„Tak tedy pojďte se mnou."

Pojďte se mnou? Ještě než stačím zareagovat, Hilal rázně vykročí. Chce zvrátit průběh hry, a tak odvrátit úder, ale Taťána se do té pasti chytí. Vyrazíme po dlouhé třídě vedoucí k mostu.

„Vy tohle město znáte?" podiví se bohyně.

„Záleží na tom, čemu říkáte ,znáť. Známe všecko. Když hraju na housle, vnímám existenci..."

Hledá slova. Konečně se jí podaří najít něco, čemu

rozumím, ale co asi Taťánu ještě víc zmátne.

„...jakéhosi obrovského a mocného .informačního pole' kolem sebe. Není to nic, co bych mohla ovládat, ale ovládá to mne a vede mě to k správnému akordu, kdykoliv zapochybuju. Nepotřebuju město znát, musím jen dovolit, aby mě zavedlo, kam samo chce."

Hilal kráčí stále rychleji. K mému údivu Taťána jejím slovům dokonale porozuměla.

„Já hrozně ráda maluju. Přestože jsem povoláním inženýrka, jakmile se ocitnu před čistým plátnem, zjišťuju, že každý tah štětcem je vizuální meditace. Cesta ke štěstí, které nenacházím v práci. Doufám, že ji nikdy neopustím."

Lenin asi něčemu takovému přihlížel už mnohokrát. Zpočátku se střetnou dvě síly, protože je tu síla třetí, kterou je třeba si udržet, nebo získat. Zanedlouho ty dvě síly už jsou spojenci a na tu třetí se zapomnělo nebo už na ní nezaleží. Já pouze doprovázím ty dvě, připomínající nyní kamarádky z dětství, které se živě baví rusky a na mou existenci zřejmě zapomněly. I když je pořád chladno - a myslím, že tady musí být chladno celý rok, protože už jsme na Sibiři -, procházka mi dělá dobře a nálada se mi lepší. Každý ušlý kilometr mě navrací do mého království. V Tunisku jsem se vjednu chvíli domníval, že k tomu nedojde, ale moje žena měla pravdu: jsem-li sám, stanu se zranitelnějším, ale také otevřenějším.

Jít ve společnosti těch dvou žen mě unavuje. Zítra napíšu Yaovi lístek a navrhnu mu, abychom si trochu procvičili aikidó. Můj mozek pracoval v poslední době víc než tělo.

*****

Zůstaneme stát vlastně uprostřed ničeho, na zcela prázdném prostranství, v jehož středu stojí kašna. Voda je ještě zamrzlá. Hilal dýchá zrychleně; bude-li takto pokračovat, přebytek kyslíku v ní vyvolá pocit, že se vznáší. Uměle vyvolaný trans, který na mě už nijak nezapůsobí.

Hilal je nyníceremoniářkou nějaké mně neznámé podívané. Chce, abychom si podali ruce a dívali se na fontánu.

„Bože všemohoucí," pokračuje a pořád přitom tak rychle dýchá, „sešli nyní své posly k Svým dětem, které tu na ně čekají se srdcem otevřeným."

Následuje jakési velmi známé vzývání. Všimnu si, že Taťáně se začíná třást ruka, jako by se do transu dostala i ona. Zdá se, že Hilal vešla ve spojení s Vesmírem nebo s tím, co nazvala .informačním polem'. Modlí se dál. Taťánina ruka už se nechvěje a vší silou tiskne moji. Za deset minut pak rituál skončí.

Váhám, jestli mám říct, co si myslím. Ta dívka je však šlechetnost a láska sama, zaslouží si to slyšet.

„Tohle jsem nepochopil," řeknu.

Hilal se zatváří zmateně.

„Je to rituál přiblíženíduchů," vysvětluje.

„A kde ses to naučila?"

„Zjedné knihy."

Mám pokračovat, nebo jí říct svůj názor, až budeme sami? Jelikož se Taťána rituálu zúčastnila, rozhodnu se mluvit o tom zde.

„Nechci tvoje bádáníani dílo autora té knihy nijak snižovat, ale podle mě je to přehnané. K čemu je dobrý takhle vykonaný rituál? Vídám spousty lidí přesvědčených, že navazují spojení s Vesmírem a zachraňují tím lidstvo. A vždy, kdyžto neúčinkuje, protože takhle to ve skutečnosti neúčinkuje, ztrácejí trošku naděje. Znovu ji nabývají další četbou nebo seminářem, které vždycky přinesou něco nového. Jenže za pártýdnů zapomenou, co se naučili, a naděje pomalu mizí."

Hilal je překvapena. Chtěla mi ukázat něco jiného než své hudební nadání, ale zašla na nebezpečné území, to jediné, na němž nejsem vůbec tolerantní. Taťána si zřejmě myslí, že jsem nezdvořák, a proto vystoupí na obranu nové přítelkyně:

„Copak nás modlitby nepřibližují k Bohu?"

„Odpovím jinou otázkou. Zaručí všechny vaše modlitby, že zítra vyjde slunce? Jistěže ne: slunce vyjde, protože se řídí univerzálním zákonem. Bůh je nám nablízku nezávisle na našich modlitbách."

„Říkáte, že naše modlitby jsou zbytečné?" naléhá Taťána.

„To rozhodně ne. Jestliže brzy ráno nevstanete, nikdy východ slunce neuvidíte. Jestliže se nebudete modlit, nikdy si nedokážete uvědomit Boží přítomnost, přestože On je nablízku stále. Pokud však věříte, že se někam dostanete jen pomocí podobných vzývání, pak je lepší odejít do Sonorské pouště nebo strávit zbytek života v nějakém indickém ášramu. V reálném světě je Bůh spíš v houslích téhle dívky, která se právě pomodlila."

Taťána propukne v pláč. Já ani Hilal si s ní nevíme rady.

Čekáme, až se vypláče a poví nám, co cítí.

„Děkuju," řekne. „Přestože podle vašeho názoru to bylo zbytečné, přece jen děkuju. Přes tu spoustu ran, které jsem v životě utržila, se musím chovat, jako bych byla nejšťastnější člověk na světě. Aspoň dnes jsem cítila, že mě někdo vzal za ruce a řekl mi:,Nejsi sama, pojď s námi, ukaž nám to, co znáš.' Cítila jsem, že jsem milovaná, užitečná, důležitá."

Obrátí se k Hilal a pokračuje:

„Ačkoli jste usoudila, že tohle město znáte lip než já, která jsem se tu narodila a pořád tu žiju, nebrala jsem to jako přezírání ani urážku. Uvěřila jsem vám, už jsem nebyla sama, někdo mi chtěl ukázat něco, co neznám. Opravdu jsem tuhle kašnu nikdy neviděla a teď, kdykoli budu smutná, půjdu sem a poprosím Boha, aby mě ochránil. Vím, že ta slova neznamenala nic zvláštního. Podobné modlitby jsem už v životě odříkávala mockrát, ale nikdy nebyly vyslyšeny, a víra se mi pořád vzdalovala. Dnes se však cosi stalo, protože vy jste cizinci, ale nejste cizí."

Taťána ještě neskončila:

„Vy jste mnohem mladší než já, nevytrpěla jste tolik, neznáte život, ale máte štěstí. Svou láskou k muži jste ve mně znovu vzbudila lásku k životu a teď už se zase spíš do nějakého muže zamiluji."

Hilal sklopíoči. Tohle slyšet nechtěla. Možná se to chystala říct sama, ale teď ta slova pronáší kdosi jiný, v ruském městě Novosibirsku, v realitě právě takové, jak jsme si ji představovali - přestože se velice liší od té, kterou tu na zemi stvořil Bůh. V tomto okamžiku se jí

v duchu svářejí slova, jež pramení z Taťáni na srdce, s logikou, která přerušuje tuhle neobyčejnou chvíli výstrahou: už si toho všímají všichni, i lidé ve vlaku.

„Bez dlouhého vysvětlování si odpouštím a cítím se lehčí," mluví dál Taťána. „Není mi jasné, co tu pohledáváte ani proč jste chtěli, abych šla s vámi, ale potvrdili jste mi, co jsem cítila: lidé se setkávají, když se setkat mají. Já jsem se právě zachránila před sebou samou."

Skutečně začala vypadat jinak. Z bohyně se stala víla. Rozevře náruč k Hilal, ta k ní přistoupla obě se obejmou. Taťána se na mě podívá a kývnutím hlavy mi naznačuje, abych se k nim přidal, ale já se nepohnu. Hilal to objetí potřebuje víc než já. Chtěla ukázat něco magického, ukázala však cosi konvenčního, a z toho konvenčního se stalo magické jen díky ženě schopné tu energii proměnit a uči nit ji posvátnou.

Obě se drží v objetí. Pozoruji zamrzlou vodu v kašně a vím, že jednoho dne zase poteče, a pak znovu zamrzne a později opět bude téct. Nechť se to děje i s našimi srdci; ať se rovněž řídí časem, ale ať nikdy neustrnou navždy.

Taťána vyndá z kabelky vizitku. Zaváhá, ale nakonec ji podá Hilal.

„Sbohem," řekne. „Tady je můj telefon, ale vím, že už se nikdy neuvidíme. Možná nic z toho, co jsem teď řekla, neznamená víc než chvilku nevyléčitelného romantismu a brzo bude zase všecko jako dřív. Ale pro mě to bylo velice důležité."

„Sbohem," odpoví Hilal. „Když znám cestu k fontáně, trefím i do hotelu."

Zavěsí se do mne. Kráčíme tím studeným městem a já poprvé od té doby, co jsme se poznali, po ní zatoužím jako po ženě. Nechám ji u dveří hotelu s tím, že se ještě potřebuju procházet sám a přemýšlet o životě.

CESTA MÍRU

Nesmím. Nemůžu. A sám si musím tisíckrát říct: nechci.

Yao se svlékne a zůstane jen ve slipech. Ačkoli je mu přes sedmdesát, tělo má samý sval a kůži. Já se svléknu taky.

Tohle potřebuji. Ani ne tak proto, že trávím celé dny zavřený ve vlaku, ale proto, že moje touha nyní začala naprosto nekontrolovatelně růst. I když největšíje jen tehdy, máme-li k sobě daleko - ona odejde do svého pokoje nebo já musím splnit nějakou povinnost spojenou s mým povoláním -, vím, že nechybí moc, abych jí podlehl. Tak tomu bylo v minulosti, když jsme se podle mých představ setkali poprvé; jakmile se ode mě vzdálila, nedokázal jsem myslet na nic jiného. A hned jak se opět ocitla v mé blízkosti, viditelná a hmatatelná, démoni zmizeli, anižjsem se musel nějak přemáhat.

Proto tu musí zůstat. Teď. Dřív než bude příliš pozdě.

Yao i já si oblékneme kimono. Mlčky kráčíme na místo zápasu - do dódžó -, které Yao objevil po třech nebo čtyřech telefonátech. Cvičí tam několik lidí; najdeme si volný kout.

- Cesta míru je široká a nezměrná a odráží velkou kresbu provedenou ve viditelném a neviditelném světě. Bojovník je trůnem Božství a vždy slouží vyššímu cíli. - Tohle řekl Morihei Uešiba před téměř sto lety, když rozpracovával techniku aikidó.

Cestou jejího těla jsou vedlejší dveře. Já zaklepu, ona otevře a nezeptá se výslovně, co si přeji; může to číst v mých očích. Možná má strach. Nebo snad řekne: „Pojď dál, na tuhle chvíli jsem čekala. Moje tělo je trůn Božství, skrze mě se má zde projevit všechno to, co už prožíváme v ji ně dimenzi."

Yao a já se podle tradice vzájemně ukloníme a výraz našich očí se změní. Jsme připraveni k boji.

I ona v mé představivosti sklání hlavu, jako by říkala: „Ano, jsem připravená, chytni mě, popadni mě za vlasy."

Yao a já ksobě přistoupíme, uchopíme límce kimon, zaujmeme pozici a boj začíná. Za vteřinu už jsem na zemi. Nemůžu na ni myslet - vzývám Uešibova ducha, ten mi přichází na pomoc se svými poučeními a já se dokážu vrátit do dódžó, ke svému soupeři, k boji, k aikidó, k Cestě míru.

- Tvá mysl musí být v souladu s Vesmírem. Tvé tělo musí následovat Vesmír. Ty a Vesmír jste jedno.

Síla úderu mě k ní však přiblížila ještě víc. Dělám totéž. Popadnu ji za vlasy a mrštím s ní na postel, padnu na ni svým tělem, tohle je soulad s Vesmírem: muž a žena se proměňují vjedinou energii.

Vstanu. Už celé roky jsem nebojoval, v představách jsem daleko odsud, zapomněl jsem, jak správně zachovat rovnováhu. Yao čeká, až se vzpamatuji, vidím jeho postoj a vzpomenu si, v jaké pozici musím udržet nohy. Postavím se před něj podle pravidel, znovu uchopíme límce kimon.

A už zase přede mnou není Yao, nýbrž Hilal. Znehybním jí paže nejprve rukama, pak na ně přitisknu kolena. Začnu jí rozepínat blůzu.

Znova letím prostorem, aniž postřehnu, jak k tomu došlo. Jsem na zemi, dívám se na strop se zářivkami a nechápu, jak jsem mohl tak směšně zanedbat svou obranu. Yao mi podává ruku, aby mi pomohl vstát, ale já ji odmítám; zdvihnu se sám.

Opět si uchopíme límce kimon. Má představivost opět zalétá daleko odsud: vracím se na postel, blůza je už rozepnutá, skláním se, abych políbil drobná ňadra s tvrdými bradavkami, zatímco ona se lehce zmítá v rozkoši i ve vzrušeném očekávání příštího pohybu.

„Soustřeďte se," řekne Yao.

„Jsem soustředěný."

Lžu. On to ví. Přestože myšlenky mi číst nemůže, chápe, že jsem kdesi jinde. Tělo mám vjednom ohni - to je adrenalinem, který mi koluje v krvi, i těmi dvěma pády a vším, co spadlo na zem zároveň s údery, jež jsem utržil: blůza, džíny, odkopnuté tenisky. Nemůžu předvídat příští úder, ale mohu jednat instinktivně, zbystřit pozornost a...

Yao pustí límec, uchopí můj prst a ohne ho klasickým způsobem. Jediný prst, a tělo strne. Jediný prst způsobí, že všechno ostatní přestane fungovat. Ze všech sil se snažím nekřičet, ale bolest je tak prudká, až se mi dělají před očima mžitky a dódžó jako by najednou zmizelo.

V prvním okamžiku mě bolest přece jen přiměje, abych se soustředil na Cestu míru. Hned nato však bolest vystřídá pocit, že Hilal mě při líbání kouše do rtů. Užjí neklečím na pažích, její ruce si mě pevně přitáhnou a nehty se mi zarývajído zad, v levém uchu slyším její steny. Paktlakzubů povolí, její hlava se pohne a ona mě líbá.

- Trénuj si srdce. To je disciplína, kterou potřebuje bojovník. Dokážeš-li je ovládnout, rozdrtíš soupeře.

Právě o to se pokouším. Podaří se mi vyhnout úderu a znova popadnu jeho kimono. Yao si myslí, že si připadám ponížený, už si všiml, že léta mé praxe jsou dávno pryč, a určitě mi teď dovolí, abych na něho zaútočil.

Četl jsem jeho myšlenky, četl jsem její myšlenky, nechávám se ovládnout - Hilal mě převrátí na postel, nasedne na mě, rozepne mi opasek a začne mi rozepínat kalhoty.

- Cesta míru plyne jako řeka, a protože řeka se ničemu nebrání, zvítězí hned na počátku. Umění míru je nezdolné, jelikož nikdo proti nikomu nebojuje, bojuje pouze sám se sebou. Přemoz sám sebe, a přemůžeš svět.

Ano, to právě dělám. Krev mi koluje rychleji než kdykoli předtím, kapky potu mi stékajído očí, takže chvilku vůbec nevidím, ale soupeř svou výhodu nevyužije. Dvěma pohyby se ocitne na zemi.

„Tohle nedělejte," řeknu. „Nejsem dítě, které musí stůj co stůj zvítězit. Právě teď probíhá můj boj vjiné rovině. Nepřipusťte, abych vyhrál nezaslouženě a nemohl se radovat z toho, že jsem lepší."

Yao mi rozumí a omlouvá se. Teď tu nebojujeme, ale procvičujeme Cestu. Znova uchopí kimono, já se připravím na úder, který přichází zprava, ale v posledním okamžiku změní směr-jedna Yaova ruka popadne mou paži a zkroutí ji tak, že mě přinutí si kleknout, aby se mi nezlomila.

Vzdor bolesti vím, že všechno je lepší. Cesta míru vypadá

jako boj, ale boj to není. Je to umění dodat něco, co chybí, a odstranit, co přebývá. Na to zaměřím veškerou svou energii a má představivost se postupně odpoutává od postele, dívky s drobnými ňadry a tvrdými bradavkami, která mi rozepíná kalhoty a současně mi laská úd. V tomhle zápase spočívá můj boj se sebou samým a ten rozhodně musím vyhrát, i kdybych nesčetněkrát padl a zvedl se. Ponenáhlu mizejí nikdy nedané polibky, orgasmy, k nimž mělo dojít, něžnosti po milování divokém a prudkém, romantickém a bez jakýchkoli mezí či předsudků.

Jsem na Cestě míru a sem se vlévá moje energie, přítok řeky, jež se ničemu nebrání, a proto si dokáže zachovávat svůj směr až do konce, dospět k moři, jak bylo určeno.

Znovu vstávám. Znovu padám. Bojujeme skoro půl hodiny a vůbec nevnímáme lidi kolem, kteří se tam rovněž soustřeďují na své cvičení, na hledání správné pozice, která jim pomůže najít dokonalý postoj v každodenním životě.

Nakonec jsme oba zpocení a vyčerpaní. On mě pozdraví, já pozdravím jeho a zamíříme do sprch. Celou tu dobu jsem přijímal údery, ale na těle to znát není: zranit soupeře znamená zranit sám sebe. Cesta míru znamená ovládnout útočnost, aby druhý vyšel nezraněn.

Nechám si vodu stékat po těle a smývat vše, co se nahromadilo a rozplynulo v mých představách. Až se touha vrátí, a já vím, že se vrátí, požádám Yaa, aby zase našel místo, kde bychom si procvičili aikidó - třeba jen chodbičku ve vlaku, jak jsme to plánovali dřív-, a já znovu najdu Cestu míru.

Žít znamená cvičit. Cvičením se připravujeme na to, co je

před námi. Život a smrt ztrácejí význam, existují jen výzvy

přijímané s radostí a překonávané s klidem.

*****

„Někdo s vámi potřebuje mluvit," obrátí se ke mně Yao, když se oblékáme. „Řekl jsem mu, že tu schůzku určitě domluvím, protože mu chci oplatit nějakou laskavost. Udělejte to pro mě."

„Ale zítra brzo odjíždíme," připomínám.

„Mluvím o příští zastávce. Jsem samozřejmě jenom tlumočník. Kdybyste nechtěl, řeknu mu, že nemáte čas."

Není jenom tlumočník a dobře to ví. Je to člověk, který pozná, kdy potřebuji pomoc, i když neví proč.

„Jistě, udělám vám to k vůli," souhlasím.

„Rád bych vám řekl, že bojovým uměním se věnuji celý život. A když Uešiba vytvářel Cestu míru, nemyslel jen na podmanění fyzického nepřítele. Vždy, když na žákově cestě vyvstal nějaký jasný záměr, měl žák zvítězit rovněž nad vnitřním nepřítelem."

„Už hodně dlouho nebojuju."

„Tomu nevěřím. Možná už dlouho necvičíte, ale Cesta míru je ve vás pořád. Jakmile seji jednou naučíme, nikdyji nezapomeneme."

Věděl jsem, kam Yao míří. Mohl jsem teď rozhovor přerušit, ale nechal jsem ho mluvit dál. Byl to zkušený člověk, který hodně prožil a překonal mnohá příkoří, ale vždy přežil, přestože v tomhle vtělení musel projít různými světy. Bylo by zbytečné snažit se něco tajit.

Prosím ho, ať pokračuje.

„Vy jste nebojoval se mnou. Bojoval jste s ní."

„To je pravda."

„Budeme tedy cvičit dál, jakmile nám to cesta dovolí. Chci vám poděkovat za to, co jste řekl ve vlaku, když jste srovnal život a smrt s přechodem z jednoho vagonu do druhého a vysvětlil mi, že to ve svých životech děláme mnohokrát. Poprvé od té doby, co jsem ztratil svou ženu, jsem měl klidnou noc. Setkal jsem se s ní ve snech a viděl jsem, že je šťastná."

„Mluvil jsem i ksobě."

Poděkuji mu, že mi byl korektním soupeřem a nepřipustil, abych v boji zvítězil nezaslouženě.

OHNIVÝ PRSTEN

- Je třeba rozvinout takovou strategii, která by využila vše, co je kolem vás. K tomu, abyste čelili výzvě, se nejlépe připravíte tak, budete-li vládnout nekonečnou schopností reagovat.

Konečně se mi podařilo připojit se na internet. Musel jsem si zopakovat všechno, co jsem se o Cestě míru naučil.

- Hledání míru je formou modlitby, jež vyústí ve světlo a teplo. Zapomeňte trochu na sebe sama a vězte, že ve světle je moudrost a v teple spočívá soucit. Při putování po této planetě se snažte vnímat skutečnou podobu nebes a země. Dokážete to, pokud se nenecháte ochromit strachem a rozhodnete se, že veškeré vaše činy a postoje budou odpovídat vašemu myšlení.

Někdo klepe. Jsem tak soustředěný, že mi chvíli trvá, než si to uvědomím. Nejdřív ani nechci otevřít, ale napadne mě, že může jít o něco důležitého - kdo by se odvážil někoho budit v tuhle hodinu?

Jdu ke dveřím a uvědomím si, že jedna osoba toho schopná je.

Venku stojí Hilal v červeném tričku a v kalhotách od pyžama. Beze slova vejde dovnitř a lehne si na moji postel.

Přilehnu k ní. Přitulíse ke mně a já ji obejmu.

„Kde jsi byl?" zeptá se.

- ,Kde jsi byl' je víc než fráze. Kdo se tak ptá, říká

zároveň .stýskalo se mi ', ,byla bych ráda s tebou',,musíš mi říct, co děláš'.

Neodpovím, jen ji hladím po vlasech.

„Zatelefonovala jsem Taťáně a strávily jsme spolu odpoledne," odpovídá na něco, nač jsem se neptal a nač také neodpovídám. „Je to smutná žena a smutek je nakažlivý. Vyprávěla mi, že je z dvojčat a sestra je závislá na drogách, nedokáže si najít zaměstnání ani mít normální milostný vztah. Taťánin smutek ale prameníztoho, že ona sama je úspěšná, hezká, žádoucí, svou práci má ráda, a přestože je rozvedená, už si našla jiného muže, který ji miluje. Při pohledu na sestru má tedy strašný komplex viny. Jednak proto, že s tím nemůže nic dělat, a taky proto, že její vítězství ještě víc ztrpčuje sestře její debakl. Neboli šťastni nejsme za žádných okolností. Taťána není jediná na světě, kdo takhle uvažuje."

Dál ji hladím po vlasech.

„Vzpomínáš si, co jsem vyprávěla na vyslanectví, viď? Všichni jsou přesvědčeni, že mám mimořádné nadání, že jsem velká houslistka a moje kariéra vyvrcholí uznáním a slávou. Řekla ti to moje učitelka a dodala: ,Je velice nejistá a nestálá.' To není pravda; ovládám techniku, znám místa, kam se pohroužím, když hledám inspiraci, ale NENÍ to můj osud a nikdo mě nepřesvědčí o opaku. Hudební nástroj mi pomáhá utíkat před skutečností, je to můj ohnivý vůz, který mě odváží hodně daleko od sebe samé, to díky němu jsem naživu. Přežila jsem, abych našla někoho, kdo mě vysvobodí z veškeré nenávisti, kterou cítím. Při četbě tvých knih jsem pochopila, že jsi to ty. Samozřejmě."

„Samozřejmě."

„Snažila jsem se Taťáně pomoct a vyprávěla jsem jí, že už od mládí ničím všechny muže, kteří se ke mně přiblíží, jen proto, že jeden z nich se nevědomky pokusil zničit mne. Jenže Taťána mi nevěří, myslí si, že jsem dítě. Souhlasila, že se se mnou sejde, jen aby se dostala k tobě."

Pohne se, teď leží blíž u mě. Cítím teplo jejího těla.

„Zeptala se, jestli s námi může jet k Bajkalskému jezeru. Řekla, že vlak sice Novosibirskem projíždí každý den, ale dosud neměla důvod, aby k jezeru jela. Až teď."

Když jsme nyní spolu v posteli, necítím k dívce vedle sebe víc než něhu, přesně jak jsem předpokládal. Zhasnu světlo a místnost ozařují jiskry z oceli kované na blízké stavbě.

„Řekla jsem jí, že nemůže. A že i kdyby do vlaku nastoupila, nikdy by se nedostala do vagonu, kde jsi. Průvodčí nedovolují přecházet z jedné třídy do druhé. Pochopila, že ji tu nechci mít."

„Lidé tu pracují celou noc," říkám.

„Posloucháš mě vůbec?"

„Poslouchám, ale nerozumím ti. Někdo jiný mě vyhledává za stejných okolností jako ty, a místo abys jí pomohla, tak ji zaženeš."

„Protože se bojím. Bojím se, že se k tobě přiblíží až moc, a tyo mě ztratíš zájem. A jelikož nemám ponětí, kdo jsem a co tady dělám, všecko může být najednou pryč."

Pohnu levou rukou, najdu cigarety, jednu zapálím sobě a druhou jí. Popelník si položím na hruď.

„Toužíš po mně?" zeptá se.

Rád bych řekl: - Ano, toužím po tobě, když jsi daleko,

když jsi pouhým přeludem v mé mysli. Dnes jsem skoro hodinu bojoval a myslel přitom na tebe, na tvoje tělo, tvoje nohy, tvoje ňadra, a boj si vyžádal jen nepatrnou část energie. Miluji svou ženu a toužím po ní, ale i tak po tobě toužím. Nejsem jediný, kdo po tobě touží, nejsem jediný ženatý muž toužící po jiné ženě. Všichni se dopouštíme cizoložství v představách, prosíme za odpuštění, a dopouštíme se jej znovu. Ale není to strach z hříchu, co mě přimělo držet tě v náručí, a přitom se nedotknout tvého těla. Takovouhle vinu necítím. Existuje však něco mnohem důležitějšího než se teď s tebou milovat. A kvůli tomu teď vedle tebe klidně pozoruji hotelový pokoj ozářený jiskrami z blízké stavby.

„Jistěže po tobě toužím. Moc. Jsem muž a ty jsi velmi přitažlivá žena. Kromě toho k tobě cítím nesmírnou něhu, den ode dne větší. Obdivuji tě, jak lehce se z ženy stáváš dívenkou a z dívenky ženou. Jsi jako smyčec dotýkající se strun houslía vyluzující božskou melodii."

Žhavé konce cigaret se prodlužují. Naposled si šlukneme.

„A proč se mě nedotýkáš?"

Zhasnu cigaretu, ona taky. Dál jí hladím vlasy a snažím se vydat zpět do mi nulosti.

„Musím udělat něco velice důležitého pro nás oba. Vzpomínáš si na Alef? Musím projít těmi dveřmi, které nás vylekaly."

„A co mám dělat já?"

„Nic. Jen zůstat se mnou."

Začnu si představovat prsten ze zlatého světla, který mi

stoupá a klesá po celé délce těla. Začíná na nohou, vystupuje k hlavě a zase se vrací. Zpočátku se obtížně soustřeďuji, ale ponenáhlu se pohyb prstenu zrychluje.

„Můžu mluvit?"

Ano, může. Ohnivý prsten je mimo tento svět.

„Na světě není nic horšího, než když tě někdo odmítne. Tvoje světlo se setká se světlem jiné duše, ty myslíš, že se otevřou okna, dovnitř vnikne slunce a rány minulosti se konečně zacelí. Náhle se však nic z toho, co sis představoval, neděje. Možná tak platím za tu spoustu mužů, kterým jsem způsobila utrpení."

Zlaté světlo, dřív pouhá snaha mé představivosti, klasické a známé cvičení návratu k minulým životům, se začne pohybovat nezávisle na mé vůli.

„Ne, ty za nic neplatíš. Já za nic neplatím. Vzpomeň si, co jsem ti říkal ve vlaku: nyní prožíváme vše, co se nachází v minulosti a v budoucnosti. Právě vtéhle chvíli vjednom hotelu v Novosibirsku je svět tvořen a ničen. Vykupujeme všechny hříchy, pokud si to přejeme."

Nejen v Novosibirsku, ale všude ve Vesmíru čas bije jako obrovité Boží srdce, rozpíná se a stahuje. Ona se ke mně přiblížía já vedle sebe cítím i ustavičně sílící tlukot jejího malého srdce.

Rychleji se pohybuje také zlatý prsten kolem mého těla. Když jsem tohle cvičení prováděl poprvé - hned jak jsem přečetl knihu o tom, „jak odhalit tajemství minulých životů" -, byl jsem okamžitě vržen do Francie v polovině 19. století a tam jsem uviděl, jak píšu knihu o týchž tématech, jimž se věnuji ještě dnes. Zjistil jsem své jméno, bydliště, typ pera,

které jsem používal, i to, jakou větu jsem právě napsal. Můj úlek byl tak velký, že jsem se okamžitě vrátil do přítomnosti, na pláž Copacabana, do ložnice, kde vedle mě pokojně spala moje žena. Nazítří jsem zjišťoval všechno možné o tom, kým jsem byl, a za týden jsem se rozhodl setkat se se sebou samým znovu. Nešlo to. A ať jsem se snažil sebevíc, nešlo to ani později.

Mluvil jsem o tom s J. Vysvětlil mi, že vždycky existuje „štěstí začátečníka", které nám Bůh dopřeje jen jako důkaz, že je to možné; tato situace se však ihned zvrátí a vše je zase při starém. Poradil mi, abych to už nedělal, jedině že bych měl nějaký opravdu vážný důvod řešit něco ze svých minulých životů; jinak jde prostě o ztrátu času.

Několik let poté mě někdo představil jedné ženě ze Sao Paula. Byla to lékařka zaměřená na homeopatii, v životě úspěšná a s hlubokým porozuměním pro své pacienty. Pokaždé, když jsme se setkali, jsem měl dojem, že jsem ji znával už dřív. Hovořili jsme o tom a ona mi řekla, že to také cítí. Jednoho krásného dne jsme z balkonu mého hotelu pozorovali město a já jsem navrhl, abychom spolu provedli cvičení prstenu. Oba nás to vrhlo do dveří, které jsem spatřil, když jsme s Hilal objevili Alef. Toho dne se se mnou lékařka rozloučila s úsměvem na rtech, ale už nikdy se mi nepodařilo s ní navázat kontakt. Neodpovídala na telefonáty, odmítla mě přijmout, když jsem za ní přišel na kliniku, kde pracovala, a já jsem pochopil, že nemá smysl naléhat.

Dveře však byly otevřené; z malého otvoru v hrázi se stala díra, jíž se valil stále silnější proud. V průběhu let jsem

se pak setkal s dalšími třemi ženami, jež ve mně vzbudily týž dojem, že jsme se kdysi znali - jenomže už jsem neopakoval omyl, jehož jsem se dopustil s lékařkou, a cvičení jsem provedl sám. Ani jedna se nikdy nedozvěděla, že jsem byl odpovědný za něco strašlivého vjejich minulých životech.

Poznání vlastní chyby mě však nikdy nezastavilo. Upřímně jsem se rozhodl ji napravit. Osm žen se stalo obětí tragédie a já jsem byl přesvědčen, že jedna z nich mi nakonec přesně vypoví, jak ona událost skončila. Věděl jsem totiž skoro vše, neznal jsem jen kletbu, jež na mě byla uvalena.

A tak se stalo, že jsem o více než deset let později nastoupil do vlaku po Transsibiřské magistrále a znovu jsem se pohroužil do Alefu. Pátá žena nyní leží vedle mě a hovoří o věcech, které už mě nezajímají, protože ohnivý prsten se otáčí stále rychleji. Ne, nechci ji brát s sebou tam, kde jsme se setkali předtím.

„Jenom ženy věří v lásku, muži ne," řekne.

„Muži v lásku věří," odpovím.

Dál ji hladím po vlasech. Srdce už jí nebije tak prudce. Myslím, že zavřela oči a cítí se milována, chráněna a že pocit odmítnutí zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Oddechuje stále pomaleji. Znovu se pohne, ale jen proto, aby si našla pohodlnější polohu. Ijá se pohnu, vezmu ze své hrudi popelník, položím ho zas na noční stolek a oběma pažemi ji obejmu.

Zlatý prsten se nyní pohybuje neuvěřitelnou rychlostí, stoupá mi od nohou k hlavě a vrací se k nohám. A náhle

pocítím, že vzduch kolem mě se hýbe, jako by něco vybuchlo.

Mám zamžené brýle, špinavé nehty. Svíčka jen stěží osvětluje okolní prostor, ale vidím rukávy šatů, které mám na sobě: jsou ušité z hrubé tkaniny. Přede mnou leží dopis. Stále týž dopis.

Córdoba 11. července 1492

Drahý synu,

zbylo nám málo zbraní, mezi nimi inkvizice, jež se stala terčem nejzuňvějších útoků. Zlovůle jedněch a předsudky druhých činí z inkvizitora zrůdu. V této přetěžké hodině, kdy takzvaná reformace podněcuje vzpouru v rodinách a nepokoje na ulicích, kdy tento Kristův tribunál je očerňován a osočován z mučení a zrůdností, my představujeme moc! A je povinností moci trestat nejvyšším trestem ty, kdo vážně poškozují obecné blaho, a odříznout od nemocného těla úd, jenž do něj vnáší nákazu, abychom zabránili jiným následovatjejich příkladu. Je tedy nanejvýš spravedlivé, aby trest smrti postihl ty, kdož zatvrzelým šířením kacířství ovlivňují

mnohé duše, jež propadnou pekelnému ohni.

Ty ženy si myslí, že mají naprostou svobodu šířit jed svých chyb, zasévat chlípnost a uctívání ďábla. Jsou to čarodějnice! Duchovní tresty vždy nestačí. Většina lidí není s to je pochopit. Církev musí mít- a má- právo odhalovat, co je chybné, a vyžadovat od zákonné moci rázný postoj.

Ty ženy chtějí odtrhnout manžela od manželky, bratra od sestry, otce od dětí. Církev je bezpochyby matka plná slitování, vždy ochotná odpustit. Naší jedinou snahou je dosáhnout, aby se ony ženy daly na pokání a my abychom mohli odevzdat jejich už očištěné duše Stvořiteli. Jako božské umění, v němž je zřejmé podnětné slovo Kristovo, nechť jsou stupňovány tresty, dokud nepřiznají své rituály, pikle a čáry, jež se rozšířily po městě, zmítajícím se ve zmatku a nepořádcích.

Letos jsme již dokázali vytlačit muslimy za moře do Afriky, neboť nás vedla vítězná paže Kristova. Málem ovládli Evropu, ale Víra nám pomohla a zvítězili jsme ve všech bitvách. Rovněž židé uprchli a ti, kteří zůstali, budou obráceni ohněm a mečem.

Horší než židé a Maurové byla zrada těch, kdo nás chtěli přesvědčit o své víře v Krista, a přitom nám vrazili dýku do zad. I oni však budou potrestáni, až to budou čekat nejméně - je to jen otázka času.

V této chvíli musíme soustředit své síly na ty, kdo se záludně vetřeli do našeho stáda jako skuteční vlci v rouše

beránčím. Vy tam máte nyní příležitost ukázat všem, že zlo nikdy neprojde bez povšimnutí, protože pokud by ony ženy uspěly, zpráva o tom se roznese, špatný příklad bude na světě, z vichru hříchu se stane hurikán, nás to oslabí, Maurové se vrátí, židé se opět dají dohromady a patnáct set let boje za Kristův mírpňjde vniveč.

Říká se, že mučení zavedl tribunál Svatého oficia. Naprostá lež! Právě naopak: když římské právo připustilo mučení, církev je zpočátku zavrhla. Nyní však, přinuceni okolnostmi, jsme je zavedli, ale v toliko OMEZENÉ MÍŘE! Svatý Otec dovolil, ale nenařídil, aby se jen velmi zřídka mučení použilo. Toto svolení se však týká výlučně kacířů. Veškeré zákony inkvizičního tribunálu, tak nespravedlivě diskreditovaného, jsou moudré, náležité a obezřetné. Po každém obvinění vždy povolujeme hříšníkům milost svátosti zpovědi, dříve než budou opět čelit soudu na nebesích, kde se odhalí tajemství nám neznámá. Naším největším zájmem je spasit ty ubohé duše a inkvizitor je oprávněn vyslýchat a stanovit metody nutné k tomu, aby se viník PŘIZNAL. V tomto případě lze někdy použít mučení, avšak pouze způsobem předem určeným.

Odpůrci Boží slávy nás nicméně očerňujíjako necitelné katy a nechtějí vidět, že inkvizice provádí mučení s rozvahou a shovívavostí zcela neznámými všem světským soudům naší doby! Mučení smí být použito v každém procesu pouze JEDNOU, takže očekávám, že

tuto jedinou příležitost nepromarníš. Nebudeš-li jednat správně, zpochybníš autoritu tribunálu a budeme nuceni osvobodit ty, jež přišly na tento svět jen proto, aby šířily sémě hříchu. Všichni jsme slabí, pouze Pán je silný. On však nás činí silnými, když nás poctí bojem za slávu Svého jména.

Nemáš právo chybovat. Jsou-li ty ženy vinny, musejí se přiznat dříve, nežli je budeme moci předat milosrdenství Otce.

A přestože je to pro tebe poprvé a tvé srdce je plno toho, co považuješ za soucit, co však ve skutečnosti není nic jiného než slabost, vzpomeň si, že Ježíš neváhal bičem vyhnat kupce z Chrámu. Úkolem představeného bude ukázat správný postup, abys v budoucnu, až budeš jednat ty, mohl použít bič, kolo, vše, co budeš mít na dosah, aniž by tvůj duch oslábl. Pamatuj, že není nic útrpnějšího než smrt na hranici. Je to nejspravedlivější způsob očisty. Oheň spálí tělo, avšak očistí duši, která se pak může povznést ke slávě Boží!

Tvá práce má nejvyšší význam pro udržení řádu, pro překonání vnitřních obtíží naší země, aby církev znovu získala moc ohrožovanou nepravostmi a aby Beránkovo slovo opět znělo v lidských srdcích. Někdy je třeba vzbudit bázeň, aby duše nalezla svou cestu. Někdy je třeba uchýlit se k válce, abychom konečně mohli žít v míru. Nezáleží nám na tom, jak jsme posuzováni nyní, neboť budoucnost nás ospravedlní a naši práci ocení.

Nicméně i kdyby lidé v budoucnosti naši činnost nepochopili a zapomněli by, že jsme museli být tvrdí, aby všichni mohli žít v pokoji hlásaném Synem, my víme, že odměna nás čeká v Nebi.

Semena zla je třeba vyrvat ze země dříve, než zakoření a vyrostou. Pomoz svému představenému splnit jeho svatou povinnost- bez nenávisti k oněm ubohým stvořením, avšak bez soucitu s dáblem.

Pamatuj, že existuje jiný tribunál na Nebesích, a tomu budeš skládat účty z toho, jak jsi splnil Boží vůli na zemi.

F. T.T., O.P.

VĚŘIT, AČ SE Ml NEVĚŘÍ

Celou noc se ani nepohneme. Probudím se s ní v náruči, v přesně stejné poloze jako předtím, než se objevil zlatý prsten. Vůbec jsem se ve spánku nehýbal a teď mě bolí krk.

„Vstáváme. Musíme něco udělat."

Hilal se obrátí na druhý bok a zamumlá něco jako: „V tomhle ročním obdobíse na Sibiři rozednívá moc brzo."

„Vstáváme. Musíme jít ven. Jdi do svého pokoje, obleč se a sejdeme se dole."

*****

Hotelový recepční mi dal mapu a ukázal kudyjít. Je to pět minut chůze. Hilal protestuje, protože se ještě nepodává snídaně.

Dvakrát na rohu zahneme a stojíme před cílem mé cesty.

„Ale to je... kostel!"

Ano, kostel.

„Hrozně nerada vstávám brzo. A ještě víc se mi protiví... tohle," ukáže na kupoli ve tvaru modře natřené cibule, která má nahoře pozlacený kříž.

Dveře jsou otevřené a do kostela vchází pár starých paní. Rozhlédnu se a uvidím zcela vylidněnou ulici, zatím tudy nic nejezdí.

„Moc bych chtěl, abys pro mě něco udělala."

Poprvé toho rána se usměje. O něco ji prosím! Je pro

mě životně důležitá!

„Je to něco, co můžu udělat jenom já?"

„Ano, jenom ty. Ale neptej se, proč tě o to prosím."

*****

Vedu ji za ruku dovnitř. V pravoslavných kostelech už jsem byl víckrát, ale nikdy nevím, co vlastně mám dělat, až na to, že zapálím pár tenkých voskovic a pomodlím se, aby mě chránili svatí a andělé. I tak mě vždy nadchne krása těch chrámů, znovu uskutečňující ideální architektonický plán: strop podobající se nebesům, hlavní loď bez lavic, boční klenutí, pozlacené ikony malované za umělcových modliteb a půstu, před nimiž se některé z příchozích žen sklánějí a líbají sklo, které je chrání.

Všechno do sebe začíná dokonale zapadat jako vždy, když se soustředíme na to, co chceme. Přes to, co jsem prožil vnoci, a i když se mi nepodařilo dostat se dál než za ten dopis před sebou, mám ještě čas až do Vladivostoku a moje srdce je pokojné.

Také Hilal zřejmě nadchla krása toho místa. Nejspíš zapomněla, že jsme v kostele. Jdu k ženě sedící v koutě, koupím čtyři svíce, tři zapálím před obrazem, který podle mě představuje svatého Jiří, a pomodlím se za sebe, za svou rodinu, za své čtenáře a svou práci.

Čtvrtou zapálenou svíci nesu Hilal.

„Prosím tě, udělej všecko, oč tě požádám. Podrž tuhle svíci."

Hilal se instinktivně rozhlédne, jestli nás někdo

nepozoruje. Asi si myslí, že děláme něco neuctivého nebo v těchto prostorách nevhodného. Hned nato se tím však už nezabývá. Kostely nemá ráda a nemusí se chovat jako ostatní.

Plamen svíce se jí odráží v očích. Skloním hlavu. Necítím ani nejmenší vinu, jenom smířenía vzdálenou bolest, která se projevuje vjiné dimenzi a já ji musím přijmout.

„Zradil jsem tě. A prosím, abys mi odpustila."

„Taťána!"

Položím jí prsty na rty. Přes veškerou její sílu vůle, její boj a talent nesmím zapomínat, že je jí jedenadvacet let. Měl jsem se vyjádřit jinak.

„Ne, nejde o Taťánu. Prosím tě, jenom mi odpusť."

„Nemůžu odpustit, když nevím, o co jde."

„Vzpomeň si na Alef. Vzpomeň si, co jsi v té chvíli cítila. Snaž se na tohle posvátné místo přenést něco, co neznáš, ale co máš v srdci. Kdyžto bude nutné, představ si nějakou symfonii, kterou ráda hraješ, a nech ji, ať tě vede, kam je třeba. Na tom teď záleží. Slova, vysvětlování a otázky ničemu neposlouží, jenom vnesou zmatek do něčeho, co už tak je dost složité. Prostě mi odpusť. To odpuštění ti musí vyplynout z hloubi duše, té duše, jež přechází z jednoho těla do druhého a postupně se učí, když putuje v čase, jenž neexistuje, a v prostoru, který je nekonečný.

Nikdy nemůžeme zranit duši, protože nikdy nemůžeme zranit Boha. Jsme však spoutáni s pamětí, a proto je náš život bídný, i kdybychom měli všecko, co potřebujeme ke štěstí. Kéž bychom tady mohli být tak úplně, jako bychom právě teď procitli na planetě Zemi a nalézali se v chrámě

pokrytém zlatem. Ale to nemůžeme."

„Nevím, proč mám odpustit muži, kterého miluju. Možná je k tomujedinýdůvod: že jsem takové vyznáníztvých úst ještě nikdy neslyšela."

Začíná se šířit vůně kadidla. Přicházejí kněží k ranní modlitbě.

„Zapomeň, kdo jsi nyní, a jdi na místo, kde přebývá ta, jíž jsi byla vždy. Tam najdeš správná slova odpuštění a těmi mi odpustíš."

Hilal hledá inspiraci na pozlacených stěnách, na sloupech, v lidech přicházejících v tu ranní hodinu, v plameni zapálených svící. Zavře oči a snad si z mého popudu představuje noty nějaké skladby.

„Nebudeš mi věřit. Zdá se, že vidím děvče... děvče, které tu už není a chce se vrátit..."

Prosím ji, ať poslouchá, co má to děvče na srdci.

„Děvče odpouští. Ne proto, že by se z ní stala světice, ale protože už nemůže žít s tou nenávistí. Nenávist unavuje. Nevím, jestli to něco změní na Nebi nebo na Zemi, jestli má duše dojde spásy nebo zatracení, ale jsem vyčerpaná a teprve teď tomu rozumím. Odpouštím muži, který mě zneužil, když mi bylo deset let. On věděl, co dělá, já to nevěděla. Domnívala jsem se však, že je to moje vina, nenáviděla jsem jeho i sebe, nenáviděla jsem všechny, kdo se mi přiblížili, a teď se moje duše osvobozuje."

Ne, ne, čekal jsem něco jiného.

„Odpusť všechno a všem, ale odpusť mně," prosím. „Zahrň mě do svého odpuštění."

„Odpouštím všechno a všem, i tobě, jehož zločin neznám.

Odpouštím ti, protože tě miluju a protože ty nemiluješ mne, odpouštím ti, protože mi pomáháš setrvat u mého démona, přestože už celé roky jsem na něj nepomyslela. Odpouštím, protože mě odmítáš a moje moc se ztrácí, odpouštím, protože nevíš, kdo jsem a co tu pohledávám. Odpouštím tobě i démonovi, který se dotýkal mého těla, když jsem ještě pořádně nechápala, co je to život. Dotýkal se mého těla, ale kazil mou duši."

Sepne ruce k modlitbě. Rád bych, aby odpouštěla jen mně, ale Hilal vykupuje celý svůj svět. Možná je to tak lepší.

Roztřese se. Oči má plné slz.

„Musí to být tady? Musí to být v kostele? Pojďme ven, pod širé nebe. Prosím!"

„Musí to být v kostele. Jednou to uděláme pod širým nebem, ale dnes to musí být v kostele. Prosím, odpusť mi."

Zavře oči a zvedne ruce vzhůru. Nějaká žena, která právě přišla, spatří její gesto a nesouhlasně kroutí hlavou: jsme na posvátném místě, zdejší rituály jsou jiné, měli bychom respektovat tradici. Tvářím se, že to nevidím, a oddechnu si, protože Hilal teď mluvíš Duchem, jenž diktuje modlitby a opravdové zákony, a nic z tohoto světa ji nemůže vyrušit.

„Oprošťuji se od nenávisti odpuštěním a láskou. Chápu, že utrpení, jemuž se nelze vyhnout, je tu proto, abych se mohla ubírat ke slávě. Je mi jasné, že všechno se navzájem propojuje, všechny cesty se setkávají, všechny řeky plynou do téhož moře. Proto jsem nyní nástrojem odpuštění. Odpuštění za spáchané zločiny, z nichž jeden znám a druhý neznám."

Ano, mluvil s ní duch. Znal jsem jej a znal jsem i tu

modlitbu, kterou jsem se naučil před mnoha lety v Brazílii. Vyslovil ji chlapec, nikoli dívka. Ona však opakovala slova, jež čekala ve Vesmíru, až budou v případě potřeby použita.

Hilal mluví potichu, ale akustika v kostele je tak dokonalá, že všecko, co říká, jako by se ozývalo kolem dokola.

„Slzy, jež mě přinutili prolévat - odpouštím.

Bolesti a zklamání- odpouštím.

Zrady a lži - odpouštím.

Pomluvy a intriky- odpouštím.

Nenávist a pronásledování-odpouštím.

Utržené rány- odpouštím.

Zničené sny-odpouštím.

Zmařené naděje - odpouštím.

Nelásku a žárlivost- odpouštím.

Lhostejnost a zlovůli - odpouštím.

Nespravedlnost ve jménu spravedlnosti - odpouštím.

Hněv a týrání- odpouštím.

Přehlížení a zapomnění- odpouštím.

Světu se vším jeho zlem - odpouštím."

Spustí paže, otevře oči a rukama si přikryje tvář. Přistoupím k ní a chci ji obejmout, ale ona mě pohybem ruky zarazí.

„Ještě jsem neskončila."

Znovu zavře oči a zdvihne hlavu.

„Odpouštím také sama sobě. Nechť už mě v srdci netíží prožité strázně. Na místo hořkosti a zášti stavím porozumění a pochopení. Na místo vzpoury stavím hudbu vycházející z mých houslí. Na místo bolesti stavím

zapomnění. Na místo pomsty stavím vítězství. Budu schopna přirozeně milovat přes všechnu nelásku, dávat, ač všeho zbavena, radostně pracovat přes všechny zábrany, podat ruku třebas v naprosté samotě a opuštěnosti, osušit slzy, ač s pláčem, věřit, ač se mi nevěří."

Otevře oči, položí mi ruce na hlavu a řekne s veškerou autoritou přicházející z Výšin:

Jak se staniž. A tak se stane."

*****

V dálce zakokrhá kohout. To je znamení. Vezmu ji za ruku, vyjdeme ven a díváme se na probouzející se město. Hilal je trochu překvapena vším, co řekla, a já cítím, že to odpuštění bylo až dosud nejdůležitějším momentem mé cesty. Není to však poslední krok, musím se dozvědět, co se stane, až si přečtu tamten dopis.

Přijdeme právě včas, abychom se nasnídali s ostatními členy skupiny, sbalili si zavazadla a vyrazili na nádraží.

„Hilal bude spát v prázdném kupé v našem vagonu," oznámím.

Nikdo to nekomentuje. Dovedu si představit, co si kdo myslí, ale nenamáhám se vysvětlovat, že jde o něco úplně jiného.

„Korkmazyigit," poznamená Hilal. K překvapení všech, včetně mého tlumočníka, to zřejmě

není rusky.

„Korkmazyigit," opakuje. „Turecky to znamená statečný nebojsa."

ČAJOVÉ LÍSTKY

Zdá se, že všichni už si na cestu zvykají. Středem tohoto světa je stůl a my kolem něj každý den usedáme k snídani, obědu a večeři i k hovorům o životě a o tom, co nás asi čeká dál. Hilal se teď usadila v našem vagonu, chodí s námi k jídlu, každý den se sprchuje v mé koupelně, nutí se během dne hrát a stále méně se podílí na diskusích.

Dnes mluvíme o šamanech od Bajkalského jezera, což je naše příští zastávka. Yao by byl velice rád, kdybych se s jedním z nich seznámil.

„Uvidíme, až tam přijedeme."

Což znamená: Moc mě to nezajímá.

Nevěřím však, že by ho to odradilo. Jednou z nejznámějších zásad bojových umění je neklást odpor. Dobří bojovníci vždy používají energii a úder proti tomu, od koho energie či úder přicházejí. Čím víc energie tedy promrhám ve slovech, tím méně budu přesvědčen o tom, co říkám, a brzy bude snadné mě přemoci.

„Vzpomínám si na náš rozhovor před Novosibirskem," připomene nakladatelka. „Řekl jste, že Alef je místo mimo nás, ale když se dva lidé milují, dokážou přenést tento bod kamkoli. Šamani věří, že jsou nadáni zvláštními silami a že tenhle typ vidění dokážou mít jen oni."

„Mluvíme-li o magické Tradici, odpověď zní:,Tento bod je vně nás.' Mluvíme-li o lidské tradici, zamilovaní lidé mohou v určitých chvílích, ale jen při velmi zvláštních příležitostech,

zakusit veškerenstvo. Ve skutečném životě se obvykle považujeme za různé bytosti, ale celý Vesmír je jediný celek, táž duše. Nicméně k vyvolání Alefu tímto způsobem je zapotřebí něčeho velmi intenzivního: velkého orgasmu, velké ztráty, konfliktu dosahujícího nejvyššího stupně, okamžiku extáze před něčím výjimečně krásným."

„Konfliktů je přece víc než dost," namítne Hilal. „Konflikty jsme obklopeni, třeba i v našem vagoně."

Dívka dosud klidná jako by se náhle vrátila na začátek cesty a vyvolává situaci, která se už jednou vyřešila. Získala moc a chce to ukázat. Nakladatelka ví, že ta slova byla určena jí.

„Konflikty jsou pro lidi, kteří neumějí věci rozumně zvážit," snaží se zobecňovat, ale obrací se ke konkrétní osobě. „Na světě jsou lidé, kteří mě chápou, a lidé, kteří mě nechápou. Ty druhé prostě nechám, ať se trápí tím, že se snaží získat moje sympatie."

„Vida, to je mi dost podobné," oplácíjíto Hilal. „Vždycky jsem se viděla taková, jaká jsem, a vždycky jsem dokázala dojít, kam jsem chtěla. Proto teď spím v tomhle vagoně."

Yao vstane. Určitě nemá na podobné řeči trpělivost.

Nakladatel se na mě dívá. Co ode mě čeká? Že se k někomu přidám?

„Nevíte, o čem mluvíte," řekne nakladatelka a dívá se tentokrát přímo na Hilal. „I já jsem si vždycky myslela, že jsem připravená na všechno, dokud se mi nenarodil syn. Jako by se na mě zřítil celý svět, připadala jsem si slabá, bezvýznamná, neschopná ho ochránit. Víte, kdo se cítí schopen všeho? Dítě. Důvěřuje, nebojí se, věří ve svou

vlastní moc a dosáhne přesně všeho, co si přeje.

Jenže dítě roste. Začíná si uvědomovat, že není tak mocné a že závisí na druhých, chce-li přežít. Pak tedy miluje, čeká, že mu budou lásku oplácet, a v průběhu života si stále víc přeje, aby se mu jeho očekávání splnilo. Obětovalo by všechno, ba i svou moc, jen aby se mu za to dostalo stejné lásky, jakou dává samo. A dostáváme se tam, kde jsme dnes: jsme dospělí, kteří udělají cokoli, aby je druzí přijímali a milovali."

Yao se vrátil, ale zůstává stát a snaží se udržet rovnováhu s podnosem, na němž má čaj a pět hrnků.

„Proto jsem se ptala na Alef a na lásku," pokračuje nakladatelka. „Nemluvila jsem o nějakém muži. Byly chvíle, kdyjsem se dívala na svého spícího syna a viděla jsem všecko, co se na světě děje: místo, odkud přišel, místa, která pozná, zkoušky, jimž musí čelit, aby došel tam, kam jsem snila, že dojde. Pak rostl, síla lásky se nezměnila, ale Alef zmizel."

Ano, ona Alef pochopila. Po jejích slovech se rozhostilo uznalé ticho. Hilal to úplně odzbrojilo.

„Teď si nevím rady," připustila. „Zdá se, že už neexistují důvody, které jsem měla, abych dospěla tam, kde nyní jsem. Můžu vystoupit v příští stanici, vrátit se do Jekatěrinburgu, až do konce života se věnovat houslím a dál ničemu z toho nerozumět. A v den své smrti se zeptám: co jsem tam vlastně dělala?"

Vezmu ji za ruku.

„Pojď se mnou."

Chystal jsem se vstát a zavést ji k bodu Alef, aby

pochopila, proč se rozhodla přejet vlakem celou Asii. Chtěl jsem se připravit na jakoukoli její reakci a přijmout její rozhodnutí. Vzpomněl jsem si na lékařku, kterou už jsem pak nikdy nespatřil - s Hilal to asi bude podobné.

„Okamžik," ozve se Yao.

Prosí nás, abychom si zase sedli, staví před nás hrnky a doprostřed stolu dá čajovou konvici.

„Za svého pobytu v Japonsku jsem se naučil oceňovat krásu prostých věcí. A ta nejprostší a nejvytříbenější věc, kterou jsem tam poznal, bylo pití čaje. Teď jsem vstaljedině proto, abych vám vysvětlil, že přes všechny naše konflikty, obtíže, malichernost i šlechetnost můžeme uctívat to, co je prosté. Samurajové odložili venku meče, vešli do místnosti, usedli ve správné pozici a pili čaj v obřadu řídícím se přesnými pravidly. V těch krátkých okamžicích dokázali zapomenout na válku a věnovat se pouze uctívání krásy. Udělejme to."

Nalije nám čaj. Mlčky vyčkáváme.

„Šel jsem pro čaj, protože jsem měl před sebou dva samuraje připravené k boji. Sotva jsem se však vrátil, vážené bojovníky vystřídaly dvě vzájemně se chápající duše, takže jsem čaj nosit nemusel. Přesto však ho spolu vypijme. Soustřeďme své síly na snahu dosáhnout Dokonalosti skrze nedokonalá gesta každodenního života. Skutečná moudrost spočívá v úctě k prostým věcem, protože to ony nás mohou dovést tam, kam potřebujeme."

Se vší vážností popíjíme čaj, který nám Yao naservíroval. Teď, když mi bylo odpuštěno, můžu se soustředit na chuť lístků, když ještě byly mladé. Můžus nimi zestárnout,

uschnout na slunci, být otrhán mozolnatýma rukama, proměnit se v čaj a vytvářet kolem sebe soulad. Nikdo z nás nikam nespěchá; v průběhu téhle cesty stále boříme a znovu budujeme to, co jsme.

Jakmile skončíme, znovu vybízím Hilal, ať jde se mnou. Zaslouží si vědět a sama se rozhodnout.

Jsme v místnůstce vedoucí ke dveřím vagonu. Muž přibližně stejně starý jako já tam rozmlouvá s nějakou paní právě na místě, kde se nachází Alef. Možná tam kvůli energii toho bodu nějaký čas zůstanou.

Chvilku čekáme. Pak přijde kdosi třetí, zapálísi cigaretu a při pojí se k těm dvěma.

Hilal se chce vrátit do salonku:

„Tady to patří nám. Oni tu nemají co dělat, měli by být ve vedlejším vagonu."

Prosím ji o trpělivost. Můžeme počkat.

„Proč jsi byla tak agresivní, když ona se chtěla usmířit?" zeptám se.

„Nevím. Jsem zmatená. Po každé další zastávce, každým dalším dnem jsem čím dál zmatenější. Myslela jsem, že je naprosto nezbytné, abych zapálila na hoře oheň, stála po tvém boku a pomáhala ti splnit poslání, které neznám. Tušila jsem, jak budeš reagovat: že uděláš všechno možné, aby k tomu nedošlo. A modlila jsem se, abych dokázala překonat překážky, snést následky, být ponižovaná, urážená, odmítaná a přezíraná, to vše ve jménu nějaké lásky, o jejíž existenci jsem nevěděla, ale která existuje.

A nakonec jsem se dostala hodně blízko: vedlejší kupé je prázdné, protože Bůh chtěl, aby člověk, kterýsi je rezervoval, na poslední chvíli od svého úmyslu upustil. To rozhodnutí nevyšlo od něho, ale z Výše, tím jsem si jistá. A přece poprvé od chvíle, kdy jsem do tohohle vlaku směřujícího k Tichému oceánu nastoupila, se mi nechce jet dál."

Přichází další člověk a připojíse ke skupině. Tentokrát nese tři plechovky piva. Jak vidět, rozhovor tak brzo neskončí.

„Vím, o čem mluvíš. Myslíš, že jsi dospěla ke konci, ale tak tomu není. A opravdu potřebuješ pochopit, co tady děláš. Přišla jsi, abys mi odpustila, a rád bych ti ukázal proč. Slova však zabíjejí, všemu můžeš porozumět pouze prožitkem. Lépe řečeno, musíme všemu porozumět oba, protože ani já neznám konec, poslední řádku, poslední slovo tohohle příběhu."

„Počkáme, až odejdou, a pak vstoupíme do Alefu."

„To jsem zamýšlel, ale oni tak brzy neodejdou - právě kvůli tomuto místu. Přestože si to neuvědomují, zažívají pocit euforie a plnosti. Když jsem ty lidi před námi pozoroval, napadlo mě, že tě asi budu muset vést, že nepostačí všechno ti ukázat najednou.

Přijď dnes v noci do mého kupé. Teď se ti bude špatně spát, protože tenhle vagon hrozně hází. Zavři však oči, uvolni se a zůstaň vedle mě. Nech mě, ať tě obejmu jako v Novosibirsku. Pokusím se dojít sám až na konec toho příběhu a řeknu ti přesně, co se stalo."

„Tak tohle jsem chtěla slyšet. Pozvání do tvého kupé.

Prosím tě, už mě neodmítej."

PÁTÁ ŽENA

„Neměla jsem čas vyprat si pyžamo."

Hilal má na sobě jen tričko, které si ode mě právě vypůjčila a které jí odhaluje nohy. Nevidím, jestli má ještě něco vespod. Vklouzne pod přikrývku.

Pohladím ji po vlasech. Musím s ní jednat nesmírně taktně a šetrně, říct vše a neříct nic.

„Všecko, co teď potřebuju, je objetí. Gesto tak dávné jako samo lidstvo, které znamená mnohem víc než setkání těl. Objetí má vyjádřit: neohrožuješ mě, nebojím se být tak blízko, můžu se uvolnit, cítit se v bezpečí, někdo mě chrání a rozumí mi. Tradice praví, že pokaždé, když někoho s radostí obejmeme, získáme den života. Udělej to teď, prosím tě," žádám ji.

Položím si jí hlavu na prsa a ona mě vezme do náruče. Znovu slyším, jak rychle jí tluče srdce, a všimnu si, že nemá podprsenku.

„Moc rád bych ti pověděl, co se pokusím udělat, ale nedokážu to. Nikdy jsem nedošel až na konec, až tam, kde se všecko vyřeší a vysvětlí. Pokaždé se zarazím v okamžiku, když odcházíme."

„Když odcházíme odkud?" zeptá se Hilal.

„Když všichni odcházejí z náměstí. Nechtěj, abych ti to vysvětloval dál. Je tam osm žen a jedna mi říká cosi, co neslyším. Za posledních dvacet let už jsem se se čtyřmi z nich setkal, ale žádná mě nedokázala dovést tak daleko,

abych pochopil. Ty jsi pátá, kterou potkávám. A protože tahle cesta není náhodná, protože Bůh nehraje s Vesmírem v kostky, je mi jasné, proč tě ta povídka o posvátném ohni ke mně přivedla. Pochopil jsem to, až když jsme spolu vešli do Alefu."

„Potřebuju cigaretu. Mluv jasněji. Myslela jsem, že chceš být se mnou."

Posadíme se na posteli a oba si zapálíme.

„Velmi rád bych se vyjádřil jasněji a všechno ti vypověděl, pokud bych se ovšem mohl dozvědět, co následuje po dopisu, který se objeví ze všeho nejdřív. Vzápětí uslyším hlas svého představeného, který mi říká, že nás očekává těch osm žen. A vím, že nakonec mi jedna z vás řekne něco, co může být buď požehnání, nebo kletba."

„Ty mluvíš o minulých životech? O nějakém dopise?"

Právě to jsem chtěl, aby pochopila. Pokud nebude požadovat, abych jí nyní vysvětlil, o jakém životě mluvím.

„Všecko je tady v přítomnosti. Buď se odsuzujeme, nebo se vykupujeme. Anebo se v každém okamžiku odsuzujeme i vykupujeme, přecházíme pořád ze strany na stranu, přebíháme zjednoho vagonu do druhého, zjednoho paralelního světa do druhého. Musíš mi věřit."

„Já ti věřím. Myslím, že vím, o čem mluvíš."

Opačným směrem projíždí další vlak. Vidíme rychle se míhající osvětlená okna, doléhá k nám hluk a prudké závany. Vagon se kymácí víc než obvykle.

„Takže já teď potřebuju jít na tu druhou stranu, která se nachází v témže , vlaku' zvaném čas a prostor. Není to těžké: stačí si představit zlatý prsten, který ti na těle stoupá

a klesá, zpočátku pomalu a vzápětí stále rychleji. Když jsme leželi v téže poloze v Novosibirsku, tak ten postup fungoval neuvěřitelně jasně. Proto bych si rád zopakoval, co jsme tam dělali: tys mě objala, já tě objal a prsten mě bez velké námahy vrhl do minulosti."

„A to stačí? Představit si prsten?"

Upírám oči na počítač na stolku. Vstanu a přinesu jej do postele.

„Myslíme si, že jsou v něm fotky, slova, obrazy, jakési okno do světa. Ve skutečnosti však za vším, co na počítači vidíme, je sled nul a jedniček. To, čemu programátoři říkají binární jazyk.

Musíme si vytvářet nějakou viditelnou realitu také kolem sebe, jinak by lidstvo nikdy nepřežilo predátory. Vymysleli jsme si něco jako ,paměť', tak jako existuje v počítači. Paměť nás má chránit před nebezpečím, umožňuje nám žít ve společnosti, najít si potravu, růst, přenášet na další generaci všechno, co jsme se naučili. To však není hlavní podstata života."

Znova postavím počítač na stůl a vrátím se do postele.

„Tenhle ohnivý prsten je pouhý trik, jak se osvobodit od paměti. Něco jsem o tom četl, ale nevzpomínám si, kdo to napsal. Děláme to nevědomky každou noc, když sníme: vracíme se do své nedávné nebo vzdálené minulosti. Po probuzení si myslíme, že jsme ve snu prožili opravdové absurdity, ale tak tomu není. Byli jsme vjiné dimenzi, v níž se nic neděje úplně stejně jako tady. Domníváme se, že nic z toho nedává smysl, protože po procitnutí se zase ocitneme ve světě organizovaném ,pamětí', naší schopností

porozumět přítomnosti. A rychle zapomínáme na to, co jsme viděli."

„To je opravdu tak jednoduché vrátit se do nějakého minulého života nebo vstoupit do jiné dimenze?"

„Jednoduché je to ve snu, a také když to záměrně vyvoláme, ovšem to druhé se rozhodně nedoporučuje. Jakmile prsten ovládne tvoje tělo, tvá duše se odpoutá a vejde do země nikoho. Když nebude vědět, kam jde, propadne se do hlubokého spánku a může být přenesena do oblastí, kde nebude vítána, nic se nenaučí nebo si problémy z minulosti přinese do přítomné chvíle."

Dokouříme. Položím popelník na židli, kterou používám jako noční stolek, a prosím Hilal, ať mě zase obejme. Srdce jí buší rychleji než kdykoliv předtím.

„Já jsem jedna z těch osmi žen?"

„Ano. Všichni lidé, s nimižjsme v .minulosti' problémy měli, se v našich životech znovu objeví v něčem, čemu mystikové říkají Kolo času. V každém vtělení si to uvědomujeme stále víc a ty konflikty se postupně řeší. Až všechny konflikty všech lidí přestanou existovat, lidstvo vstoupí do nové fáze."

„Proč ty konflikty v minulosti vyvoláváme? Jen abychom je později řešili?"

„Ne. Proto, aby se lidstvo mohlo vyvíjet směrem k jakémusi stupni, který přesně neznáme. Představ si doby, kdyjsme byli všichni částí oné organické .polévky', která pokrývala planetu. Celé miliony let se buňky množily stejným způsobem, dokud se jedna z nich nezměnila. V tom okamžiku si miliardy dalších buněk řekly: .Spletla se,

dostala se s námi všemi do rozporu.'

Ta mutace však způsobila, že okolní buňky se také přeměnily. A od omylu k omylu se původní polévka pomalu měnila na améby, ryby, zvířata a lidi. Konflikt se stal základem evoluce."

Hilal si zapálí další cigaretu.

„A proč je máme řešit teď?"

„Protože Vesmír, Boží srdce, se stahuje a roztahuje. Hlavním heslem alchymistů bylo,So/ve etcoagula'. Odděl a zhušťuj. Na důvod se mě neptej: neznám ho.

Dnes odpoledne jste se s mou nakladatelkou nepohodly. Díky tomu sporu mohla každá z vás zažehnout světlo, které ta druhá neviděla. Oddělily jste se a pak zase přiblížily a my všichni kolem vás jsme tím něco získali. Také se mohlo stát, že by konečný výsledek byl opačný: vaše střetnutí nemuselo mít kladné důsledky. V tom případě by buď nešlo o nic tak závažného, anebo by se spor musel řešit později. Bez řešení by se to neobešlo, protože energie nenávisti mezi dvěma lidmi by nakazila celý vagon. Vagon je tady metaforou života."

Hilal se o teorie moc nezajímá.

„Začni. Půjdu s tebou."

„Ne, ty se mnou nepůjdeš. I když budu v tvé náruči, nebudeš vědět, kam jdu. Nedělej to. Slib mi, že to neuděláš, že si nebudeš představovat prsten. I kdybych nedospěl k řešení, řeknu ti, kde jsem se s tebou dřív setkal. Nevím, jestli to bylo jediné setkání ve všech mých životech, ale jenom tímhle jsem si jist."

Hilal neodpoví.

„Slib mi to," naléhám. „Dnes jsem se snažil zavést tě do Alefu, ale byli tam lidé. To znamená, že tam musím jít dřív než ty."

Hilal uvolníobjetía chce vstát. Nutím ji zůstat v posteli.

„Pojďme do Alefu teď," navrhuje. „Touhle dobou tam určitě nikdo nebude."

„Věř mi, prosím tě. Obejmi mě znova a snaž se moc nehýbat, i když se ti nebude spát moc příjemně. Nech mě, ať se napřed pokusím zjistit odpověď. Zapal na hoře posvátný oheň, protože jdu na místo studené jako smrt."

„Já jsem jedna z těch osmi žen," ujišťuje se Hilal.

Opakuji znovu, že je tomu tak. Poslouchám tlukot jejího srdce.

„Zapálím posvátný oheň a zůstanu tady, abych ti pomohla. Odejdi v pokoji."

Představím si prsten. Po odpuštění se cítím volnější a prsten mi zakrátko krouží kolem těla a pohání mě na místo, které znám a kam jít nechci, ale na něž se vrátit musím.

AD EXTIRPANDA

Vzhlédnu od dopisu a pozoruji dobře oblečenou dvojici před sebou. Muže v bělostné lněné košili a sametovém plášti se zlatem vyšívanými rukávci. Ženu v rovněž bílé blůze s dlouhými rukávy a vysokým, zlatem vyšívaným límcem, který jí lemuje ustaraný obličej. Kromě toho má na sobě vlněnýživůtek protkávaný perlami a přes ramena přehozený kožešinový plášť. Rozmlouvají s mým představeným.

„Jsme přáteli už dlouhá léta," říká žena s nuceným úsměvem, jako by nás chtěla přesvědčit, že se nic neděje a že došlo jen k nedorozumění. „Vyjste ji křtil a uvedl na cestu Páně."

A obrátí se ke mně.

„Tyji znáš ze všech nejlíp. Spolu jste si hráli, vyrůstali a vaše cesty se rozdělily, až když sis zvolil kněžství."

Inkvizitor se tváří neúčastně.

Manželé mě prosí pohledem, abych jim pomohl. Mnohokrát jsem spal vjejich domě a jedl s nimi. To oni se mě ujali, když mi při morové epidemii zemřeli rodiče. Souhlasně přikývnu. Ano, přestože jsem o pět let starší než ona, znám ji lépe než druzí: hráli jsme si spolu, vyrůstali spolu, a dřív než jsem vstoupil do dominikánského řádu, byla pro mě ženou, s níž bych byl rád strávil celý život.

„Nemluvíme o jejích přítelkyních," obrátí se tentokrát k inkvizitorovi otec, rovněž s úsměvem vyjadřujícím předstíranou důvěru. „Nevím, co dělají nebo dělaly. Myslím,

že je povinností církve skoncovat s kacířstvím, stejně jako skoncovat s maurskou hrozbou. Jistě se provinily, protože církev není nikdy nespravedlivá. Vy však víte, že naše dcera je nevinná."

V předvečer, tak jako každý rok, navštívili představení řádu město. Podle tradice se měli všichni obyvatelé shromáždit na hlavním náměstí. Nebylo to povinné, ale každý, kdo se nedostavil, vzbudil okamžitě podezření. Rodiny ze všech společenských vrstev se tísnily před kostelem a jeden z představených přečetl listinu, v níž objasňoval důvody návštěvy: odhalit kacíře a dovést je před spravedlnost světskou a božskou. Poté následoval okamžik milosrdenství: ti, kdož o krok předstoupí a dobrovolně přiznají neúctu k božským dogmatům, podstoupí jen mírný trest. Přes hrůzu zračící se v očích všech se nikdo ani nepohnul.

Pak přišla řada na žádost, aby sousedé ohlásili jakékoli podezřelé počínání. Tehdyjeden rolník, známý tím, že bije své dcery a špatně zacházíš čeledí, ale zato každou neděli jako opravdový beránek Boží chodí na mši, předstoupil před Svaté oficium a začal ukazovat na každou z oněch dívek.

*****

Inkvizitor se obrátí ke mně a pokyne mi, abych mu podal dopis. Položí jej na hromadu knih.

Manželé vyčkávají. Přestože je chladno, čelo mocného muže zrosil pot.

„Nikdo z naší rodiny se nepohnul, protože víme, že žijeme v bázni Boží. Nepřišel jsem, abych je zachránil všechny, chci zpět jen svou dceru. A slibuji při všem, co je mi svaté, že jakmile dosáhne šestnácti let věku, vstoupí do kláštera. Její tělo a její duše nebudou mít na tomto světě jinou sudbu než uctívání Boží vznešenosti."

„Tento muž je obvinil přede všemi," pronese konečně inkvizitor. „Kdyby šlo o lež, nevystavil by se veřejnému pohoršení. Obvykle nám chodí anonymní udání, tak statečných lidí není mnoho."

Mocného, dobře oblečeného muže uspokojilo, že inkvizitor prolomil mlčení, a zadoufal, že ještě není všechno rozhodnuto.

„Víte přece, že je to nepřítel. Vyhodil jsem ho z práce, protože na mou dceru vrhal chlípné pohledy. Jde o pouhou pomstu, s naší vírou to nemá nic společného."

Rád bych v té chvíli řekl, že je to pravda. Nejen kvůli ní, ale i kvůli ostatním sedmi obviněným. Proslýchá se, že ten rolník už souložil se svými dvěma dcerami. Je to zvrhlík libující si jen v dívenkách.

Inkvizitor vezme z hromady knih na stole jeden svazek.

„Chci tomu věřit. A jsem připraven najít důkazy, ale napřed je třeba zachovávat náležitý postup. Jestliže je vaše dcera nevinná, nemá se čeho bát. Nebude učiněno nic, naprosto nic až na to, co zde stojí psáno. Po mnoha počátečních nemírnostechjsme nyní opatrnější a dbáme předpisů. Dnes v našich rukou už nikdo neumírá."

Podá muži knihu: Directoríum inquisitorum. Ten ji uchopí, ale neotevře. Napjatýma rukama svazek pevně

svírá, jako by mohl přede všemi skrýt své rozechvění.

„Zákoník našeho jednání," pokračuje představený. „Kořeny křesťanské víry. Zvrhlost kacířů. A jak máme odlišit jedno od druhého."

Žena zvedne ruku k ústům a hryže si prsty, aby ovládla strach a pláč. Už pochopila, že ničeho nedosáhnou.

„Nejsem to já, kdo řekne soudu, že ji viděl, když v dětství hovořila s těmi, jimž říkala .neviditelní přátelé'. Ve městě se ví, že se schází s přítelkyněmi v blízkém lese, kladou prsty na jakousi číši a snaží se jí pohnout silou myšlení. Čtyři z nich už se přiznaly, že se pokoušely navázat styk s duchy mrtvých, kteří by jim odhalili budoucnost. A že jsou nadány ďábelskou mocí, jako je schopnost mluvit s takzvanými .přírodními silami'. Jediná síla a jediná moc je Bůh."

„Ale to dělají všechny děti!"

Inkvizitor vstane, přejde k mému stolu, uchopí další knihu a začne v ní listovat. Přes přátelství, jež ho s tou rodinou pojí, což je jediný důvod, proč k této schůzce svolil, už netrpělivě čeká, až bude moci začít a do neděle svou práci dokončit. Snažím se manžele utěšit pohledem, protože před představeným nesmím svůj názor projevit.

Oni však mou přítomnost nevnímají, cele se soustřeďují na každý inkvizitorův pohyb.

„Prosím," opakuje matka, aniž se nyní snaží zakrýt zoufalství. „Ušetřete naši dceru. Jestli se její přítelkyně přiznaly, pak proto, že byly podrobeny..."

Muž stiskne ženě ruku a přeruší ji v půli věty. Inkvizitor to však dořekne za ni:

mučení. Copak vy, které znám už tak dlouho a s nimiž

jsem už probral různé stránky teologie, nevíte, že je-li s nimi Bůh, nikdy by nedovolil, aby trpěly nebo aby se přiznaly k něčemu vymyšlenému? Domníváte se, že trochu bolesti by stačilo, aby zjejich duší vyrvalo ty nejhorší hanebnosti? Mučení schválil před třemi sty lety papež Innocenc IV. svou bulou Ad extirpanda. Neděláme to rádi; to, co provádíme, je zkouška víry. Kdo nemá, k čemu by se doznal, bude utěšen a ochráněn Duchem svatým."

Okázalý oděv obou manželů nápadně kontrastuje s holou síní, v níž jediným přepychem je hořící krb, který ji má trochu prohřát. Škvírou v kamenné zdi pronikne sluneční paprsek a odráží se ve špercích, jež má žena na rukou a na hrdle.

„Neníto poprvé, co Svaté oficium navštívilo toto město," pokračuje inkvizitor. „Při těch návštěvách si nikdo z vás nestěžoval ani neshledal nespravedlivým to, co se dělo. Právě naopak, při jedné z našich večeří jste schválili toto počínání, které trvá již tři sta roků, a prohlásili jste, že je to jediný způsob jak zabránit šíření silzla. Pokaždé, když jsme očistili město od kacířů, takjste to uvítali. Chápali jste, že nejsme žádní kati, ale že pouze hledáme pravdu, která není vždy tak zjevná, jak by měla být."

„Ale..."

„Ale to se týkalo jiných. Těch, o nichž jste soudili, že si mučení a hranici zasluhují. Jednou," ukáže na muže, „jste vy sám udal jistou rodinu. Řekl jste, že matka svými kouzly usilovala, aby vám uhynul dobytek. Prokázali jsme, že je to pravda, byli odsouzeni a..."

Chvilku vyčkává, než větu dořekne, jako by si vlastní slova vychutnával.

„...já jsem vám pomohl velmi lacino odkoupit pozemky té rodiny, sousedící s vaší půdou. Vaší zbožnosti se dostalo odměny."

Otočí se ke mně:

„Malleus maleficarum."

Přejdu k polici za jeho stolem. Je to dobrý člověk, hluboce přesvědčený o tom, co dělá. Nevykonává tady žádnou osobní pomstu, ale jedná jménem své víry. Ačkoli nikdy neprojevuje city, mnohokrát jsem ho viděl s nepřítomným pohledem ztraceným v nekonečnu, jako by se tázal Boha, proč vložil na jeho bedra tak těžké břímě.

Podám mu objemný, v kůži vázaný svazek s vypáleným titulem.

„Tadyje vše. Malleus maleficarum. Obšírné a podrobné poučení o všeobecném spiknutí, jehož cílem je nastolit znovu pohanství, o různých vírách v přírodu jakožto jedinou spásu, o pověrách, podle nichž existují minulé životy, o zavržené astrologii a ještě zavrženější vědě, odporující tajemstvím víry. Ďábel ví, že nemůže působit sám, potřebuje své čarodějnice a své vědce, aby mohl svádět a kazit svět.

Zatímco muži umírají ve válkách, aby ubránili Víru a Království, ženy si začínají myslet, že ony mají vládnout, a zbabělci, kteří se považují za mudrce, vyhledávají v různých nástrojích a teoriích to, co by snadno nalezli v Bibli. Nám přísluší učinit tomu přítrž. Nebyl jsem to já, kdo sem ty dívky přivedl. Jsem pouze zmocněn odhalit, jsou-li nevinné, nebo jestli je musím zachránit."

Vstane a žádá mě, abych šel s ním.

„Musím odeiít. Je-li vaše dcera nevinná, vrátí se domů

ještě před rozbřeskem."

Žena se vrhne na zem a poklekne mu k nohám.

„Prosím vás! Držel jste ji v náruči, když byla malá!"

Muž zkusí vyndat poslední kartu.

„Veškeré své pozemky a veškeré své jmění věnuji církvi, tady a teď. Dejte mi pero a papír a já to ihned podepíšu. Chci si odsud odvést svou dceru."

Inkvizitor odsune klečící ženu, která svírá obličej v dlaních a nezadržitelně vzlyká.

„Dominikánský řád byl vybrán právě proto, aby zabránil tomu, co se dělo dříve. Inkvizitoři se nechávali snadno uplácet penězi. My jsme však vždy žebrali a žebrat budeme dál. Peníze nás nelákají; naopak, touto ostudnou nabídkou věci pouze zhoršujete."

Muž mě uchopí za ramena.

„Tys byl jako náš syn! Když zemřeli tvoji rodiče, poskytli jsme ti přístřeší u nás doma, aby tě tvůj strýc nemohl dál týrat!"

„Nedělejte si starosti," šeptám mu do ucha v obavě, aby mě neslyšel inkvizitor. „Nedělejte si starosti." Přestože mě k sobě domů vzal jen proto, abych dřel na jeho statcích jako otrok. Přestože i on mě bil a nadával mi, když jsem udělal něco špatně.

Vymaním se z jeho sevření a jdu ke dveřím. Inkvizitor se k manželům obrátí naposled:

„Jednou mi poděkujete, že jsem zachránil vaši dceru před věčným trestem."

„Svlékněte ji. Ať zůstane úplně nahá."

Inkvizitor sedí za dlouhým stolem, vedle něj stojí řada neobsazených židlí.

Dva biřici postoupí vpřed, ale dívka učiní odmítavý posunek.

„Není třeba. Udělám to sama. Jen mi neubližujte, prosím vás."

Pomalu si svleče sametovou, zlatem vyšívanou sukni, která se nádherou vyrovná sukni matčině. Dvacet mužů v místnosti předstírá nevšímavost, ale já vím, co jim probíhá hlavou. Chlípnost, vilnost, žádostivost, zvrhlost.

„Blůzu."

Svlékne si blůzu, včera určitě bílou, ale dnes špinavou a zmačkanou. Její pohyby se zdají promyšlené, příliš pomalé, ale vím, co si myslí: „On mě zachrání. On je teď zastaví." Nic neříkám, jen se v duchu táži Boha, je-li to správné - z bezradnosti se začnu modlit otčenáš a prosím, ať Bůh osvítí jak mého představeného, tak i ji. Vím, o čem teď uvažuje on: že k udání nedošlo jen ze žárlivosti nebo pomsty, ale také kvůli neuvěřitelné kráse té ženy. Ona je přímo obrazem Lucifera, nejhezčího a nejzvrhlejšího nebeského anděla.

Všichni tu znají jejího otce, vědí, že je mocný a může zničit každého, kdo se jeho dcery dotkne. Ona se na mě dívá, já se neodvrátím. Ostatní se v té rozlehlé podzemní místnosti skrývají porůznu v příšeří, protože se bojí, že by dívka mohla odsud vyjít živá a vyzradit je. Zbabělci! Byli svoláni, aby sloužili vyšší věci, pomáhají očistit svět. Proč se schovávají před bezbrannou dívkou?

„Teď to ostatní."

Stále se na mě upřeně dívá. Zvedne ruce, rozváže tkanice modré košilkya pomaluji spustí na zem. Zrakem mě prosí, ať tomu nějak zabráním, a já ji pohybem hlavy ujišťuji, že všecko dobře dopadne, ať se nebojí.

„Vyhledej ďáblovo znamení," poručí mi inkvizitor.

Přistoupím se svíčkou v ruce blíž. Bradavky drobných ňader jsou tvrdé, nevím, zdali zimou nebo nechtěným vzrušením, když tu stojí přede všemi nahá. Po těle ji mrazí. Vysokými okny s tlustými skly příliš světla neproniká, ale i ten slabý přísvit se odráží na jejím neposkvrněně bělostném těle. Nemusím hledat dlouho: hned u přirození, které jsem za svých nejhorších pokušení tolikrát líbal v představách, spatřím znamení Satana, skryté vlevo v horní části ochlupení. To mě vyděsí, inkvizitor má možná pravdu: tam je nepopiratelný důkaz, že už měla styk s ďáblem. Zmocní se mě hnus, smutek i vztek zároveň.

Musím mít jistotu. Pokleknu k její nahotě a zkoumám znovu znamení. Černé znamínko ve tvaru výrůstku.

„To mám od narození."

Ona si stejně jako předtím její rodiče myslí, že s nimi lze hovořit, přesvědčit všechny přítomné o své nevině. Od

okamžiku, kdyjsem do téhle místnosti vkročil, prosím zoufale v modlitbách Boha, aby mě posílil. Trochu bolesti, a všechno skončíani ne za půl hodiny. Přestože je to znamení nezvratným důkazem jejích zločinů, já jsem ji miloval dřív, než jsem odevzdal své tělo i duši do služeb Bohu - protože jsem věděl, že její rodiče by nikdy nesvolili, aby se urozená dívka provdala za vesničana.

A ta láska je stále silnější než moje schopnost ji přemáhat. Nechci, aby dívka trpěla.

„Nikdyjsem nevzývala ďábla. Ty mě znáš a také víš, kdo jsou moje přítelkyně. Řekni mu," ukáže na mého představeného, „že jsem nevinná."

Inkvizitor promluví překvapivě mírně, což mu nepochybně vnuklo božské milosrdenství.

„Já znám tvoji rodinu také. Církvi je však známo, že ďábel si nevybírá své služebníky podle společenského postavení, nýbrž podle jejich schopnosti svádět slovy či zrádnou krásou. Z úst člověka pochází zlo, pravil Ježíš. Je-li zlo tam uvnitř, bude vymýceno výkřiky a promění se ve zpověď, kterou všichni očekáváme. Není-li tomu tak, bolesti odoláš."

„Mně je zima, nemohla bych..."

„Nemluv bez dovolení," odpovím klidně, ale pevně. „Jenom dávej pohybem hlavy najevo souhlas nebo nesouhlas. Čtyři přítelkyně už ti pověděly, co se stane, že ano?"

Přikývne.

„Zaujměte svá místa, pánové."

Teď budou muset ti zbabělci ukázat svou tvář. Soudci, písaři a šlechtici zasednou k velkému stolu, u něhož seděl

inkvizitor dosud sám. Pouze já, biřici a dívka zůstáváme stát.

Kéž by Bůh dal, aby tam ta sběř nebyla. Kdybychom tu byli jen my tři, určitě bych se neubránil dojetí. Kdyby udání nebylo učiněno na veřejnosti, což se stává velice zřídka, neboť většina lidí má strach z řečí sousedů a dává přednost anonymitě, snad by se nic z toho nebylo stalo. Osud však tomu chtěl, aby se vše obrátilo jiným směrem. Církev tu sběř potřebuje, proces musí probíhat, jak velí zákon. Poté, co nás začali obviňovat z dřívějších výstřelků, bylo nařízeno, že všechno se musí zaznamenávat v úředních, hodnověrných dokumentech. Tak se v budoucnu všichni dozvědí, že církevní moc jednala důstojně a v legitimní obraně víry. Rozsudky vynáší stát: inkvizitorům přísluší pouze označit viníka.

„Neboj se. Právě jsem mluvil s tvými rodiči a slíbil jsem, že se vynasnažím, aby se dokázalo, že ses nikdy nezúčastnila rituálů, z nichž jsi obviněna. Že jsi nevyvolávala mrtvé, nesnažila se odhalit budoucnost, nepokoušela se vracet do minulosti, že neuctíváš přírodu a že Satanášovi žáci se nikdy nedotkli tvého těla, přes ono znamení, které tam OČIVIDNĚ je."

„Vy víte, že..."

Všichni přítomní, jejichž tváře nyní obžalovaná vidí, se s pohoršeným výrazem obrátí k inkvizitorovi a očekávají oprávněnou prudkou reakci. Ten však jen zvedne prsty k ústům a znovu žádá, aby respektovala tribunál.

Moje modlitby začínají být vyslyšeny. Chci si pro představeného vyprosit od Otce trpělivost a toleranci, abyji

neposlal na kolo. Kolo nevydrží nikdo, takže na ně dávajíjen ty, o jejichž vině není pochyb. Dosud žádnou ze čtyř dívek, jež před tribunálem stály, nestihl onen nejhorší trest: být připoutána k obruči kola, pod nímž jsou umístěny špičaté hřeby a řeřavé uhlí. Když jeden z nás kolem otáčí, tělo je pomalu spalováno, zatímco hřeby rozdírají maso.

„Přineste lavici."

Moje modlitby byly vyslyšeny. Jeden z biřiců vydá rozkaz.

Ona se pokouší utéci, přestože ví, že je to nemožné. Pobíhá sem a tam, vrhá se na kamenné zdi, běží ke dveřím, ale smýknou s ní zpátky. Přes chlad a vlhkost má tělo zbrocené potem, lesknoucím se v přísvitu, který do místnosti proniká. Nekřičí jako ty druhé, jenom se snaží uniknout. Biřici ji nakonec polapí. V tom zmatku se úmyslně dotýkají drobných ňader a pohlaví skrytého pod chumáčem ochlupení.

Další dva muži přinášejí dřevěnou lavici, vyrobenou zvlášť pro Svaté oficium v Holandsku. Dnes se její používání doporučuje v několika zemích. Postaví ji hodně blízko ke stolu, popadnou dívku, která se mlčky zmítá, roztáhnou jí nohy a kotníky při pevní do kruhů na koncích. Pak jí natáhnou paže dozadu a svážou je provazy vedoucími k páce.

„Já budu zacházet s pákou," prohlásím.

Inkvizitor se na mě podívá. Obvykle to provádíjeden z přítomných biřiců. Já ale vím, že ti surovci by jí mohli zpřetrhat svaly. Ostatně už v předcházejících čtyřech případech svolil, abych to dělal já.

„Dobře."

Zamířím k jednomu konci lavice a položím ruce na kus

dřeva odřeného častým používáním. Přítomní muži se nakloní dopředu. Nahá dívka připoutaná k lavici s roztaženýma nohama je vidinou současně pekelnou i rajskou. Ďábel mě notně pokouší. Později v noci se budu bičovat, dokud ho nevyženu z těla, a spolu s ním i vzpomínku na to, jak jsem vté chvíli toužil ji tam objímat a chránit před chlípnými pohledy a úsměvy.

„Odstup ve jménu Ježíše!"

Zvolal jsem na ďábla, ale nechtěně jsem zatáhl ze páku a její tělo se napjalo. Jen zasténala, když se jí prohnula páteř. Povolím tlak a tělo se vrátí do původní polohy.

Bez ustání se modlím a snažně prosím Boha o smilování. Když se překoná hranice bolesti, duch se posílí. Touhy běžného života ztrácejí smysl, člověk se očišťuje. Utrpení pramení z touhy, nikoli z bolesti.

Můj hlas zní klidně a útěšně.

„Tvoje družky ti pověděly, co to je, viď? Když budu pohybovat touhle pákou, potáhne ti to paže dozadu, vykloubí se ti ramena, roztříští se páteř, popraská kůže. Nenuť mě, abych zašel až do konce. Stačí se vyznat ze svých hříchů, jak to učinily tvoje družky. Můj představený ti udělí rozhřešení a ty se budeš smět vrátit domů jen s pokáním, všecko bude zas v pořádku. Svaté oficium se tak brzy do města nevrátí."

Ohlédnu se, abych se ujistil, že písař správně zaznamenává moje slova. Tak, aby se vše zachovalo pro budoucnost.

„Přiznávám se," řekne. „Vyjmenuj mi moje hříchy a já se přiznám."

Velice opatrně se dotknu páky, ale to stačí, aby vykřikla bolestí. Prosím, nedopusť, abych zašel dál. Prosím, pomoz mi a hned se přiznej.

„Nejsem to já, kdo má přiznat tvoje hříchy. Přestože je znám, musíš je před přítomným tribunálem vyjmenovat sama."

Začne bez mučení odříkávat všechno, co jsme očekávali. Tím si však píše rozsudek smrti a já tomu musím zabránit. Ve snaze umlčet ji zatáhnu za páku, ale ona vzdor bolesti pokračuje. Mluví o předpovědích, o tušení, co se má stát, o tom, jak příroda odhalila jía jejím družkám mnohá tajemství léčitelství. Zoufale pohybuji pákou, ale dívka neustává, jenom svá slova přerušuje výkřiky bolesti.

„Počkej," řekne inkvizitor. „Poslechněme si, co nám chce říci, zmírni to."

A obrátí se k ostatním:

„Všichni přítomní jsou svědky. Církev žádá upálení na hranici i pro tuto nebohou oběť ďábla."

Ne! Nejraději bych vykřikl, ať mlčí, ale všichni se na mě dívají.

„Tribunál souhlasí," řekne jeden ze sudích.

Ona to slyšela. Je nadobro ztracena. Poprvé od chvíle, kdy vkročila do této místnosti, se její pohled změnil a získal jistotu, jež mohla vzejít jen od Satana.

„Přiznávám, že jsem se provinila všemi hříchy světa. Že jsem ve snech viděla přicházet muže k mému lůžku a líbat mi přirození. Jedním ztěch mužů jsi byl tya já se přiznávám, že jsem tě ve snech pokoušela. Přiznávám, že jsem se scházela s družkami, abychom vyvolávaly duchy zemřelých,

protože jsem se chtěla dozvědět, jestli se jednou provdám za muže, kterého jsem vždy toužila mít po svém boku."

Pohne hlavou směrem ke mně.

„Tím mužem jsi byl ty. Čekala jsem, až trochu vyrostu, a pak jsem tě chtěla svést z mnišské dráhy. Přiznávám, že jsem psala dopisy a deníky, které jsem pak spálila, protože se v nich mluvilo o jediném člověku kromě mých rodičů, který se mnou soucítil, a já ho proto milovala. Tím člověkem jsi byl ty..."

Vší silou zatáhnu za páku, ona vykřikne a omdlí. Bílé tělo jízalévá pot. Biřici se chystají chrstnout jí do obličeje studenou vodu, aby se vzpamatovala a my z ní mohli dostat další přiznání, ale inkvizitor je přeruší.

„Nenítřeba. Myslím, že tribunál slyšel vše, co potřeboval. Můžete ji obléci jen do spodního prádla a odvést ji zpět do cely."

Biřici sundají bezvládné tělo, seberou ze země bílý živůtek a odnášejí dívku daleko od nás. Inkvizitor se otočí k těm mužům s kamenným srdcem.

„Nyní, pánové, očekávám písemné potvrzení rozsudku. Pokud ovšem někdo na tomto místě nechce něco říci ve prospěch obžalované. Bude-li tomu tak, zvážíme znovu obvinění."

Nejenom on, ale všichni se obrátí ke mně. Jedni si přejí, abych neříkal nic, druzí zase, abych ji zachránil, protože ji znám, jak řekla.

Proč to všechno tady musela říkat? Proč se vracela k věcem, které se tak těžko překonávaly, když jsem se rozhodl ke službě Bohu a k tomu, že se vzdám světa? Proč

mi tím znemožnila ji bránit, když jsem jí ještě mohl zachránit život? Kdybych teď řekl něco vjejí prospěch, celé město si bude zítra vykládat, že jsem ji zachránil, protože se vyznala z lásky ke mně. Moje pověst a moje kariéra by vzaly nadobro za své.

„Jsem připraven prokázat shovívavost Matky církve, jestliže se na její obranu zvedne jeden jediný hlas."

Nejsem tu sám, kdo zná její rodinu. Někteří jí vděčí za přízeň, jiní za peníze, jiné zase vede závist. Nikdo neotevře ústa. Jen ten, kdo nic nedluží.

„Mám prohlásit proces za uzavřený?"

Ačkoli je inkvizitor vzdělanější a zbožnější než já, jako by mě žádal o pomoc. Ona však řekla přede všemi, že mě miluje.

- Toliko rci slovo, a uzdraven bude služebník můj, pravil setník Ježíšovi. Stačí jediné slovo, a moje služebnice bude zachráněna.

Mé rty se ani nepohnou.

Inkvizitor na sobě nenechá nic znát, ale já vím, co ke mně cítí: pohrdání. Obrátí se k ostatním.

„Církev, zastoupená zde tímto svým pokorným obhájcem, očekává potvrzení trestu smrti."

Mužové se shromáždí stranou a já slyším, jak se mi stále hlasitěji ozývá v uších ďábel a pokouší se mě zmást, jak už to dělal předtím. Na žádné ze čtyř dívek jsem nezanechal nezvratné stopy po mučení. Už dřív jsem viděl, jak někteří bratři zatáhnou pákou až do krajnosti, takže odsouzenci umírajíse všemi orgány zničenými, z úst jim tryská krev a tělo se protáhne o více než třicet centimetrů.

Mužové se vracejís listinou, kterou podepsali všichni. Ortel je stejný jako u čtyř ostatních vyslýchaných dívek: trest smrti upálením.

Inkvizitor všem poděkuje a odejde, aniž mi řekne jediné slovo. Mužové, v jejichž rukou je zákon a spravedlnost, se rovněž vzdálí, někteří se už baví o nějaké banální záležitosti ze sousedství, ji ní odcházejí se sklopenou hlavou. Já přejdu ke krbu, popadnu několik žhavých uhlíků a strčím si je pod kutnu. Cítím pach spáleného masa, ruce mi žhnou, tělo se svíjí bolestí, ale já nepohnu ani jediným svalem.

„Pane," řeknu konečně, když bolest poleví. „Nechť tyto stopy po spáleninách zůstanou na mém těle navždy, abych nikdy nezapomněl, kým jsem byl dnes."

BEZ JEDINÉHO POHYBU NEUTRALIZOVAT SÍLU

Žena s několika - lépe řečeno s mnoha - kilogramy navíc, přehnaně nalíčená a oblečená v lidovém kroji, zpívá místní písně. Doufám, že se všichni baví, oslava je skvělá, každý kilometr na téhle železnici ve mně vyvolává stále větší nadšení.

Ten člověk, jímž jsem byl před počátkem cesty, na chvíli propadl odpoledne depresi. Hned jsem se však vzpamatoval-jestliže mi Hilal odpustila, rozhodně nesmím dávat vinu sám sobě. Není snadné ani důležité vrátit se do minulosti a znovu otevřít jizvy, které tam jsou. Takové jednání ospravedlňuje pouze vědomí, že poznáními pomůže lépe chápat přítomnost.

Od konce odpolední autogramiády hledám ta správná slova, jimiž bych Hilal vedl k pravdě. Zrádnost slov tkví v pocitu, že nám druzí můžou porozumět a že i my můžeme pochopit, co říkají oni. Když se však obrátíme a stojíme tváří v tvář svému osudu, zjistíme, že slova nestačí. Kolikjen znám lidí, kteří umějí skvěle mluvit, ale nedokážou žít v souladu s tím, co sami hlásají! Kromě toho jedna věc je nějakou situaci líčit, a druhá ji prožívat. Proto jsem už dávno pochopil, že bojovníka, který jde za svým snem, inspiruje to, co dělá, a ne to, co si představuje. Nemá smysl říkat Hilal, co jsme spolu prožili; slova, jimiž bychom takovéhle

záležitosti popisovali, jsou mrtvá dřív, než je vypustíme z úst.

Prožít si tu kobku, mučení a smrt na hranici jív ničem nepomůže - naopak, může jito velice ublížit. Máme před sebou ještě několik dní a já si rozmyslím, jak nejlépe ji dovést k pochopení našeho vztahu, aniž by musela veškeré to utrpení prožít znovu.

Mohl bych ji dál nechat v nevědomosti a nic jí neříkat. Ale tuším, aniž k tomu mám jakýkoliv logický důvod, že pravda ji v mnohém osvobodí od toho, co zakouší v tomto vtělení. Nebyla to náhoda, že jsem se rozhodl cestovat, když jsem si uvědomil, že můj život už neplyne jako řeka k moři. Udělal jsem to, protože všemu kolem mě hrozila stagnace. Zrovna tak nebyla náhoda, že ona podle svých slov cítila totéž.

Potřebuji, aby mi Bůh v této situaci ukázal, jak říct pravdu. Všichni lidé v našem vagoně prožívají každý den nějakou novou etapu svého života. Moje nakladatelka se zdá lidštější a není pořád vdefenzivě. Yaa, který teď vedle mě kouří cigaretu a dívá se na taneční parket, určitě těší, že mi mohl ukázat věci, které jsem už zapomněl - a tak si také sám znovu připomenout všecko, co se naučil. Ráno jsme v dalším centru, které se mu v Irkutsku podařilo najít, cvičili aikidó a po zápase mi řekl:

„Musíme být připraveni na útoky nepřítele a dokázat pohlédnout do očí smrti, aby nám osvítila cestu."

Uešiba pronesl hodně výroků řídících kroky lidí, kteří se věnují Cestě míru. Yao nicméně zvolil ten, který se přímo vztahuje k mému prožitku z předešlé noci: zatímco mi Hilal spala v náručí, spatřil jsem její smrt a ta mi osvítila cestu.

Nevím, jestli Yao zná nějaký postup, jak se pohroužit do

paralelního světa a sledovat, co se se mnou děje. Ačkoli je to člověk, s nímž hovořím nejvíc (Hilal je stále mlčenlivější, přestože s ní prožívám neobyčejné zkušenosti), dosud ho dobře neznám. Myslím, že moc nepomohlo, když jsem mu řekl, že milované bytosti nemizejí, ale pouze přecházejí do jiné dimenze. Zdá se, že se v myšlenkách ustavičně upírá ke své ženě, a nezbývá mi než mu doporučit, aby se obrátil na jedno známé médium žijící v Londýně. Tam najde všechny odpovědi, které potřebuje, a všechna znamení potvrzující to, co jsem řekl o věčnosti času.

Jsem si jist, že všichni máme nějaký důvod, proč jsme tady v Irkutsku, poté co jsem se v jedné londýnské restauraci takřka bez rozmyšlení rozhodl, že je třeba projet celou Asii vlakem. Něco takového prožíváme jen tehdy, když se všichni přítomní už někde v minulosti setkali a kráčeli společně cestou ke svobodě.

Hilal tančíš mladíkem asi stejně starým jako ona. Trochu pila, úžasně se rozveselila a párkrát mi přišla říct, jak ji mrzí, že si s sebou nevzala housle. Je to skutečně škoda. Tihle lidé by si zasloužili půvab a kouzlo velké první houslistky

jedné z nejpřednějších konzervatoří v Rusku.

*****

Tlustá zpěvačka odchází z pódia, kapela hraje dál a diváci skáčou a provolávají refrén: „Kalašnikov! Kalašnikov!" Kdyby píseň Gorana Bregoviče nebyla tak známá, náhodný kolemjdoucí by se určitě domníval, že tady oslavuje nějaká skupina teroristů, protože tak se říká samopalu AK-47,

nazvanému po jeho konstruktérovi Michailu Kalašnikovi.

Hilal a mladík se k sobě tisknou a nemají daleko k polibku. Moji spolucestující jsou sice opodál, ale tuším, že jim to dělá starosti. Myslí si, že se mi to nelíbí.

Ale já jsem nadšen.

Kéž by to byla pravda a Hilal si našla někoho svobodného, kdo by ji udělal šťastnou, nesnažil se přerušit jejískvělou kariéru, při západu slunce by ji objímal a nezapomněl by zažehnout posvátný oheň, až bude potřebovat pomoc. Ona si to zaslouží.

„Můžu vám odstranit tahle znamení na těle," řekne Yao, zatímco se díváme na tanečníky. „Čínská medicína na to má léky."

Nemůže.

„Není to nic vážného. Objevují se přechodně a stále řidčeji. Numulární ekzém je nevyléčitelný."

„V čínské kultuře říkáme, že se vyskytuje jen u vojáků, kteří utrpěli spáleniny v bitvě v některém dřívějším vtělení."

Usměji se. Yao se na mě dívá a také se usměje. Nevím, jestli rozumí tomu, co říká. Tato znamení se mnou od onoho rána v kobce zůstanou navždy. Když jsem uviděl sám sebe jako francouzského spisovatele v polovině devatenáctého století, na ruce třímající pero jsem si všiml téhož numulárního ekzému. Jeho jméno je odvozeno od rozměru poranění, které se podobá drobným římským mincím (,nummulus).

Nebo se také podobá spálenině od žhavého uhlíku.

Hudba ztichne. Je čas jít večeřet. Přistoupím k Hilal a zvu jejího partnera, aby šel s námi; bude dnes večer jedním

z vybraných čtenářů. Hilal se na mě překvapeně podívá.

„Už jsi přece pozval jiné."

„Jedno místo se najde vždycky," dodávám.

„Vždycky ne. Všecko v tomhle životě není jako v dlouhém vlaku, kam si může koupit jízdenku každý."

Přestože tomu mladík příliš nerozumí, zmocňuje se ho podezření, že na našem rozhovoru je něco divného, a omlouvá se, že slíbil povečeřet s rodinou. Rozhodnu se trochu si zažertovat.

„Četl jste Majakovského?"

„Ve školách už není povinný. Jeho poezie sloužila vládě."

Má pravdu. Já jsem vjeho věku Majakovského přesto miloval. A znal jsem něco zjeho života.

Moji nakladatelé k nám přistoupí v obavě, že se snažím vyvolat hádku ze žárlivosti. Mnohé životní situace působí mylným dojmem.

„Zamiloval se do manželky svého nakladatele, tanečnice," provokuji. „Byla to prudká vášeň a vedla k tomu, že jeho dílo ztratilo svůj politický význam a získalo na lidskosti. Psal básně a měnil jména. Nakladatel věděl, že má na mysli jeho ženu, ale přesto jeho knihy vydával dál. Ona milovala manžela a milovala i Majakovského. Vyřešili to tak, že žili společně ve třech, a velice šťastně."

„Já taky miluju svého manžela a miluju i vás," žertuje žena mého nakladatele. „Přestěhujte se do Ruska!"

Mladík pochopil narážku.

„Je to vaše děvče?" zeptal se.

„Jsem do ní zamilovaný přinejmenším pět set let. Odpověď však zní: ne, je svobodná a volná jako pták. Je to

dívka, která má před sebou skvělou kariéru a dosud nepotkala nikoho, kdo by k ní choval lásku a úctu, jaké si zaslouží."

„Co to tu povídáš za hlouposti? Myslíš, že potřebuju někoho, aby mi sehnal muže?"

Mladík opakuje, že musí večeřet s rodinou, poděkuje a odejde. Přicházejí další pozvaní čtenáři a vydáváme se pěšky do restaurace.

„Dovolte, abych něco podotkl," ozve se Yao, když přecházíme přes ulici. „Jednal jste špatně s ní, s tím hochem i sám se sebou. S ní proto, že jste nerespektoval lásku, kterou k vám cítí. S tím hochem proto, že je váš čtenář, a připadalo mu, že ho zneužíváte. A sám se sebou, protože pýcha vás přiměla ukázat, že jste důležitější. Omlouvalo by vás, kdyby to bylo ze žárlivosti, ale tak to nebylo. Chtěl jste svým přátelům i mně jenom předvést, že ničemu nepřikládáte sebemenší význam, což není pravda."

Souhlasně přikývnu. Duchovní pokrok nejde vždy ruku v ruce s lidskou moudrostí.

„A jen pro doplnění," pokračuje Yao, „Majakovského jsem měl jako povinnou četbu. Takže všichni víme, že takový způsob života mu štěstí nepřinesl: vpálil si kulku do hlavy

dřív, než dovršil čtyřicet let."

*****

Náš časový posun ve srovnání s místem, odkud jsme vyjeli, už činí pět hodin. Když začínáme v Irkutsku večeřet, v Moskvě právě lidé doobědvali. Přestože město

nepostrádá jistý půvab, naše nálada se zdá horší, než když jsme ve vlaku. Možná už jsme si natolik zvykli na náš malý svět kolem stolu, mířící k určitému cíli, že každá zastávka znamená jakousi odbočku z naší cesty.

Po scéně, k níž došlo během oslavy, je Hilal velice rozmrzelá. Nakladatel nedá z ruky mobil a rozčileně se dohaduje s někým na druhém konci. Yao mě uklidňuje sdělením, že jde o knižní distribuci. Tři pozvaní čtenáři vypadají nesměleji, než tomu bývá jindy.

Objednáváme pití. Jeden z čtenářů nám doporučuje opatrnost, prý je to směs mongolské a sibiřské vodky a nazítří bychom museli snášet následky. Všichni se však potřebují napít, aby se napjaté ovzduší uvolnilo. Vyprázdníme první sklenku, pak druhou, a dřív než nám při nesou jíd lo, už objed náváme daIší láhev. Až konečně čtenář, který nás před vodkou varoval, se rozhodne nezůstat jediný střízlivý, a obrátí do sebe postupně tři skleničky, zatímco my ostatní mu tleskáme. Zavládne všeobecné veselí- až na Hilal, která se mračí, přestože vypila tolik co druzí.

„Hnusné město," říká čtenář, který ještě přede dvěma minutami abstinoval, a teď už má zarudlé oči. „Viděli jste přece ulici před restaurací."

Všiml jsem si řady dřevěných domů s krásnými řezbami, jaké se dnes vidí málokdy. Muzeum architektury pod širým nebem.

„Nemluvím o domech, ale o ulici."

Dláždění opravdu nepatří k nejlepším. A na některých místech jsem cítil zápach splašků.

„Tuhle část města kontroluje mafie," pokračuje čtenář. „Chtějí všechno koupit a zbourat, aby tu postavili ty svoje odporný sídliště. A protože lidi až doteďka odmítali svoje pozemky a domy prodat, oni zase nedovolí čtvrt' modernizovat. Tohle město tu stojí čtyři sta let a s otevřenou náručí přijalo cizince, kteří obchodovali s Čínou, vážili si ho obchodníci s diamanty, zlatem a kožešinami, ale teď se tu pokouší usadit mafie a se vším skoncovat, přestože vláda bojuje proti..."

„Mafie" je všeobecně používané slovo. Nakladatele zaměstnává jeho nekonečný telefonát, nakladatelka si stěžuje na jídelníček, Hilal se tváří, že je na jiné planetě, ale já s Yaem si všímáme skupiny mužů u vedlejšího stolu, kteří začínají poslouchat, o čem mluvíme.

Paranoia, nic než paranoia.

Čtenář bez ustání pije a stěžuje si. Jeho dva přátelé se vším souhlasí. Pomlouvají vládu, nadávají na špatný stav silnic, na mizernou údržbu letiště. Není to nic, co bychom neřekli o našich vlastních městech, jenže oni při každé stížnosti opakují slovo „mafie". Snažím se to zamluvit, vyptávám se na místní šamany (Yao se zaraduje, že jsem nezapomněl, ačkoli jsem nic neslíbil), a mládenci dál hovoří o „mafii šamanů", o „mafii turistických průvodců". To už nám přinesli třetí láhev mongolsko-sibiřské vodky, všichni vzrušeně diskutují o politice, a to anglicky, abych rozuměl, o čem se mluví, nebo aby hosté u vedlejších stolů nemohli náš rozhovor sledovat. Nakladatel dotelefonoval a vmísí se do diskuse, nakladatelka se rozohní. Hilal vyprazdňuje jednu sklenku za druhou. Jenom Yao se zdánlivě

nepřítomným pohledem zůstává střízlivý a snaží se skrývat své obavy. Já jsem zůstal u třetí sklenky a nemám ani nejmenší chuť pokračovat.

A to, co vypadalo jako paranoia, se změnilo v realitu. Jeden z mužů od vedlejšího stolu vstane a jde k nám.

Nic neříká. Jenom se dívá na mládence, které jsme pozvali k večeři, a rozhovor rázem ustane. Každého zřejmě mužova přítomnost překvapí. Nakladatel, už poněkud vyvedený z míry pitím a moskevskými problémy, se ho na něco zeptá rusky.

„Ne, nejsem jeho otec," odpoví cizí muž. „Ale nevím, jestli má věk na to, aby takhle pil. A aby říkal něco, co není pravda."

Jeho angličtina je perfektní, afektovaný přízvuk prozrazuje studium na jedné z nejdražších anglických škol. Promluvil chladným, nevzrušeným tónem, bez jakékoli agresivity.

Jenom hlupák vyhrožuje. Jenom další hlupák se cítí ohrožen. Jakmile se něco říká takovým způsobem, jak jsme právě slyšeli, znamená to nebezpečí- protože bude-li třeba, slovesa, podmětya přísudkyse proměniv činy.

„Vybrali jste si špatnou restauraci," pokračuje. „Jídlo je tu nechutné a obsluha mizerná. Možná bude lepší, když půjdete jinam. Já zaplatím účet."

Jídlo opravdu není dobré, pití asi bude přesně takové, jak nás předem varoval ten mladík, a obsluha ani nemohla být horší. V tomhle případě však nemáme co dělat s někým, kdo by se staral o naše zdraví nebo pohodlí: někdo nás vyhání.

„Pojďme pryč," řekne mladík.

Dřív než můžeme něco udělat, vytratí se i se svými kamarády. Muže to zřejmě uspokojilo a chystá se vrátit ke svému stolu. Ve zlomku vteřiny napětí zmizí.

„Mně ale jídlo velice chutná a nemám vúmyslujítdojiné restaurace."

Yao promluvil rovněž nevzrušeně, bez vyhrožování. Nemusel to říkat, konflikt skončil, problém se týkal jen těch mládenců, mohli jsme v klidu dojíst. Muž se obrátí a pohlédne na Yaa. Další muž vytáhne mobil a odejde ven. Restaurace ztichne.

Yao a cizí muž na sebe upírají zrak.

„Zdejší jídlo vás může otrávit a rychle zabít."

Yao zůstane sedět.

„Podle statistiky za ty tři minuty, co spolu mluvíme, zemře na světě tři sta dvacet osob a dalších šest set padesát se narodí. To už je život, tak to na světě chodí. Nevím, kolik jich zemře na otravu, ale několik z nich určitě. Další zemřou po dlouhé nemoci, jiní se stanou obětí nehody a určité procento bude zcela jistě zastřeleno nebo nějaká žena zemře, když přivede na svět dítě, což se projeví také ve statistikách o novorozencích. Umírá jen ten, kdo žije."

Do místnosti se vrátí muž s mobilem. Ten, co stojí u našeho stolu, zachovává kamennou tvář. Po nějakou dobu, která jako by trvala věčnost, panuje v celé restauraci ticho.

„Další minuta," řekne konečně ten neznámý muž. „Umřelo zřejmě dalších sto osob a dvě stě se jich narodilo."

„Přesně tak."

U vchodu do restaurace se objeví jiní dva muži a zamíří

k našemu stolu. Neznámý si jich všimne, kývne hlavou a oni opět vyjdou ven.

„I když je jídlo hrozné a obsluha páté kategorie, pokud jste si tuhle restauraci vybrali, nemůžu proti tomu nic namítat. Dobrou chuť."

„Děkuji. Když už jste ale nabídl, že zaplatíte účet, velice rádi přijímáme."

„S tím si nedělejte starosti," obrací se muž pouze k Yaovi, jako by tam nikdo jiný nebyl. Strčí ruku do kapsya my všichni čekáme, že vyndá pistoli, ale vytáhne pouze neškodnou vizitku.

„Kdybyste byl někdy nezaměstnaný nebo vás už vaše práce nebavila, vyhledejte nás. Naše realitní společnost má v Rusku velkou pobočku a potřebujeme lidi, jako jste vy. Lidi, kteří chápou, že smrt je pouze součástí statistik."

Podá Yaovi vizitku, oba si stisknou ruce a cizinec se vrátí na své místo. Postupně restaurace opět ožije, kolem zní hovor a my užasle zíráme na našeho hrdinu Yaa, který porazil nepřítele, aniž vypálil jedinou kulku. Hilal se přestala tvářit rozmrzele a teď se snaží sledovat naši naprosto nesmyslnou konverzaci, v níž jako by se všichni nesmírně zajímali o vycpávání ptactva a o kvalitu mongolsko-sibiřské vodky. Vlivem adrenalinu, vyvolaného strachem, jsme rázem vystřízlivěli.

Téhle příležitosti musím využít a později se Yaa zeptat, odkud čerpal svou sebejistotu.

„Zapůsobila na mě víra ruského lidu. Komunisté hlásali sedmdesát let, že náboženství je opium lidstva, a ničeho nedosáhli."

„Marx vůbec nechápal, proč je opium tak úžasné," prohlásí nakladatelka.

Všichni se smějí. Já pokračuji:

„Totéž se stalo s církví, k níž patřím. Zabíjeli jsme ve jménu Boha, mučili jsme ve jménu Ježíše, dospěli jsme k závěru, že žena je společnosti nebezpečná, a potlačili jsme veškeré projevy ženských vloh, využívali jsme lichvu, vraždili jsme nevinné, spolčovali se s ďáblem. Přesto ještě dva tisíce let poté jsme tu pořád."

„Nenávidím církve," spolkne Hilal návnadu. „Pokud mi na téhle cestě připadalo něco skutečně odporné, pak to bylo tenkrát, když jsi mě přinutil jít v Novosibirsku do kostela."

„Dejme tomu, že věříš v minulé životy a v jedné z předchozích existencí tě inkvizice nechala upálit ve jménu víry, kterou se snažil prosadit Vatikán. Nenáviděla bys ji tím víc?"

Hilal se dlouho nerozmýšlí.

„Ne. Byla by mi pořád lhostejná. Yao nezačal nenávidět muže, který přišel k našemu stolu, jen byl připraven bojovat kvůli nějaké zásadě."

„Ale co když jsi byla nevinná?"

Do řeči se vmísí nakladatel. Asi také o tom vydal nějakou knihu...

„Vzpomínám si na Giordana Bruna. Uznávaný doktor církevního práva byl zaživa upálen uprostřed Říma. Během procesu prohlásil před soudem přibližně tohle: ,Z hranice strach nemám. Vy však máte strach ze svého rozsudku.' Dnes stojina místě, kde byl svými,bratry' zavražděn, jeho socha. Zvítězil, protože jeho soudci byli lidé, nikoli Ježíš."

„Snažíš se ospravedlnit nějakou nespravedlnost a zločin," namítne nakladatelka.

„Vůbec ne. Vrazi z obecného povědomí zmizeli, ale Giordano Bruno svět svými myšlenkami dosud ovlivňuje. Jeho odvaha byla odměněna. Život bez cíle zůstane planý."

Zdá se, že rozhovor míří k určitému cíli.

„Kdybys ty byla Giordanem Brunem," dívám se teď přímo na Hilal, „dokázala bys svým katům odpustit?"

„O co ti vlastně jde?"

„Já patřím k církvi, která se v minulosti dopustila hrůzných činů. Právě o to mi jde, protože přes to všechno pořád miluji Ježíše, a to je silnější než nenávist k těm, kteří se prohlašovali za jeho následovníky. A dál věřím v tajemství proměňování chleba a vína."

„To je tvůj problém. Já nechci s církvemi, kněžími a svátostmi nic mít. Mně stačí hudba a tiché rozjímání v přírodě. Souvisí ale to, co teď říkáš, s tím, co jsi viděl, když..." Hledá slova:

když jsi mi vysvětloval, že se chystáš provést cvičení

světelného prstenu?"

Nezmínila se o tom, že jsme byli spolu v posteli. Vidím, že přes svou prudkou povahu a nepromyšlená slova se mě snaží chránit.

„Nevím. Jak už jsem řekl ve vlaku, všecko, co se odehrává v minulosti a v budoucnosti, se děje také v přítomnosti. Kdoví, třeba jsme se setkali proto, že jsem byl tvým katem, tys byla mou obětí, a teď nastal čas, abych tě poprosil za odpuštění."

Všichni se smějía já s nimi.

„Tak se ke mně chovej lip. Buď ke mně pozornější a tady přede všemi mi řekni větu o dvou slovech, kterou bych ráda slyšela."

Vím, že má na mysli „Miluji tě".

„Řeknu tři věty o dvou slovech: 1. Máš ochranu. 2. Neboj se. 3. Zbožňuji tě."

„Já ti taky chci něco říct: .odpouštím ti' může říct jen ten, kdo dokáže říct,miluji tě'."

Všichni tleskají. Vracíme se k mongolsko-sibiřské vodce, mluvíme o lásce, o pronásledování, o zločinech ve jménu pravdy, o jídle vtéhle restauraci. Náš rozhovors Hilal se už dál nerozvíjí, ona nechápe, o čem to mluvím, ale ten první,

nejtěžší krok byl právě učiněn.

*****

Na odchodu se Yaa zeptám, proč se rozhodl tak jednat, přestože tím všechny ohrozil.

„Stalo se něco?"

„Ne, ale mohlo se stát. Lidé jako on nejsou na urážky zvyklí."

„Když jsem byl mladší, tak mě několikrát vyhnali z různých míst, a já jsem si umínil, že až dospěju, už nikdy to nepřipustím. Neurazil jsem ho, jenom jsem mu odporoval způsobem, který mu vyhovoval. Oči nelžou a on věděl, že neblufuju."

„Přesto jste ho provokoval. Jsme v malém městě a mohl to cítit jako ohrožení své moci."

„Když jsme odjeli z Novosibirská, hovořil jste o Alefu.

Teprve nedávno jsem si uvědomil, že i Číňané pro to mají slovo: ki. On i já jsme byli v témže centru energie. Nechci uvažovat o tom, co se mohlo stát, ale každý člověk zvyklý na nebezpečí ví, že v kterémkoli okamžiku života se může střetnout s odpůrcem. Neříkám s nepřítelem, říkám s odpůrcem. Když jsou si odpůrci jisti svou mocí, což byl případ tohohle muže, tak toto střetnutí potřebujeme, jinak by nás nedostatek cvičení mohl oslabit. Umět ocenit a ctít své odpůrce je postoj naprosto odlišný od postoje pochlebníků, slabochů nebo zrádců."

„Vy ale víte, že on je..."

„Nezáleží na tom, kdo to je, ale na tom, jak svou sílu používá. Mně se jeho styl boje zamlouval a jemu můj také. Nic víc."

ZLATÁ RŮŽE

I přes všechny prášky proti bolesti a překyselení žaludku, které jsem si vzal, mě po mongolsko-sibiřské vodce nesnesitelně bolí hlava. Fouká řezavývítr, ačkoli den je jasný a obloha bez mráčků. Ledové kry splývají na břehu s oblázky, přestože už je jaro. Navlékl jsem se, ale zima se nedá vydržet.

A napadá mě jen: „Pane Bože, jsem tu doma!"

Jezero, na jehož druhou stranu skoro nedohlédnu, průzračná voda, v pozadí zasněžené hory, rybářská loďka, která právě vyplouvá a vrátí se asi až navečer. Chci tu být celou svou bytostí, protože nevím, jestli se sem někdy vrátím. Několikrát se zhluboka nadechnu, abych to všechno do sebe pojal.

„Tenhle pohled patří k nejkrásnějším, jaké jsem kdy zažil."

Moje chvála povzbudí Yaa k podrobnějšímu výkladu. Vysvětluje, že Bajkalské jezero, ve starých čínských textech nazývané „Severním mořem", obsahuje 20 % světových zásob sladké vody a je staré už pětadvacet milionů let, ale nic z toho mě nezajímá.

„Nerušte mě, chci celou tu krajinu pojmout do své duše."

„Je moc velká. Proč neuděláte pravý opak: proč se neponoříte a nespojíte s duší jezera?"

Čili si mám vyvolat tepelný šok a na Sibiři zmrznout. Konečně mě však vytrhl ze soustředění, hlava je těžká, vítr nesnesitelný, a tak se raději hned vydáme k místu, kde máme přenocovat.

„Děkuji, že jste sem přišel. Nebudete litovat."

Ve vsi s ulicemi z udusané půdy a s domky podobnými těm, které jsem viděl v Irkutsku, zamíříme do hostince. Přede dveřmi je studna. Nějaká holčička se z ní chystá vytáhnout kbelík vody. Hilal jíjde na pomoc, ale místo aby zatáhla za provaz, odstrčí dítě, takže div nepřepadne dolů.

„l-ťing praví:,Můžete pohnout celým městem, ale ne studnou.' Já říkám, že můžeš pohnout kbelíkem, ale ne dítětem. Dávej pozor."

Přijde dívčina matka a začne se s Hilal hádat. Nechám obě být a jdu do svého pokoje. Yao se rozhodně stavěl proti tomu, aby Hilal šla s námi. Na místo, kde se sejdeme s šamanem, nemajíženy přístup. Naznačil jsem mu, že mě ta návštěva příliš nezajímá. Tradici rozšířenou po celém světě znám a už jsem se setkal s několika šamany v Brazílii. Souhlasil jsem s tím setkáním jen proto, že mi Yao během cesty pomohl a v mnohém mě poučil.

„Potřebuju strávit s Hilal co nejvíc času," prohlásil jsem ještě v Irkutsku. „Vím, co dělám. Vracím se do svého království. Jestli mi teď nepomůže Hilal, budu mít v tomto ,životě' už jen tři příležitosti."

Přestože Yao moc nechápal, co tím chci říct, nakonec ustoupil.

Odložím batoh do kouta, topení zapnu na maximum, zatáhnu závěsy a svalím se do postele v naději, že mě co nejdřív přestane bolet hlava. Hned nato přijde Hilal.

„Tys mě nechal venku, abych se dohadovala s tou ženskou. Víš, že cizí lidi nesnáším."

„My tadyjsme cizí."

„Nesnáším, když mě pořád někdo kritizuje, a já přitom skrývám svůj strach, pocity, zranitelná místa. Ty mě vidíš jako nadanou, kurážnou holku, co se nedá ničím zastrašit. Jsi na omylu! Zastraší mě všechno možné! Uhýbám před pohledy, úsměvy, bezprostřednějšími kontakty, bavím se jen s tebou. Všiml sis toho vůbec?"

Bajkalské jezero, zasněžené hory, průzračná voda, jedno z nejkrásnějších míst na zemi - a tahle hloupá hádka.

„Trochu si odpočineme. Pak se půjdeme projít. Večer mám schůzku s šamanem."

Hilal se chystá odložit batoh.

„Máš svůj pokoj."

„Ale ve vlaku..."

Nedokončí větu. Práskne dveřmi. Hledím na strop a přemítám, co mám teď dělat. Nesmím se nechat vést pocitem viny. Nesmím a nechci - protože miluji jinou ženu, která je nyní daleko, a důvěřuje mi, přestože svého muže

dobře zná. Jestliže všechny dřívější pokusy byly marné, možná tady je ideální místo, abych to té umíněné i povolné, silné i křehké dívce objasnil.

Nemůžu za to, co se děje. Hilal taky ne. Do téhle situace nás postavil život a já doufám, že pro naše dobro. Doufám? Musím mít jistotu. Mám jistotu. Začnu se modlit a hned nato usnu.

Jakmile se probudím, jdu do jejího pokoje a zaslechnu hru na housle. Dřív než zaklepu, počkám, až dohraje.

„Pojďme se projít."

Pohlédne na mě napůl udiveně a napůl šťastně.

„Už je ti lip? Vydržíš ten vítr a zimu?"

„Ano, je mi mnohem lip. Pojď ven."

Jdeme vesnicí, která jako by patřila do říše pohádek. Jednou sem budou jezdit turisté, postaví se obrovské hotely, v krámech se budou prodávat trička, zapalovače, pohlednice, modely dřevěných domků. Potom se zřídí rozlehlá nádraží pro patrové autobusy, které budou chrlit lidi s digitálními fotoaparáty, rozhodnuté zachytit celé jezero na jediný čip. Studna, kterou jsme viděli, se zbourá a místo ní tu bude jiná, jen na okrasu. Ta však už obyvatelům vodu dávat nebude, z nařízení radnice se uzavře, aby se cizí děti nemohly naklánět přes okraj. Rybářská loďka, kterou jsem ráno spatřil, už také zmizí. Vody Bajkalu budou brázdit moderní jachty nabízející jednodenní výlety doprostřed jezera, včetně oběda. Do zdejšího kraje přijdou profesionální rybáři a lovci vyzbrojení povolenkami, za které zaplatí za jediný den totéž, co místní lovci a rybáři vydělajíza rok.

Teď je to všakjen městečko ztracené kdesi na Sibiři, jímž muž s ženou o polovinu mladší kráčí k řece vytvořené oblevou. Na břehu se posadí.

„Vzpomínáš si na náš rozhovor včera večer v restauraci?"

„Trochu. Moc jsem pila. Vzpomínám si, že se Yao nedal zastrašit, když k našemu stolu přišel ten Angličan."

„Mluvil jsem o minulosti."

„Vzpomínám si. Bylo mi naprosto jasné, co říkáš, protože v tom okamžiku, kdy jsme byli v Alefu, jsem tě viděla očima lásky a lhostejnosti, s hlavou zakrytou nějakou kápí. Cítila jsem se zrazená a ponížená. Ale minulé životy mě nezajímají. Jsme tu v přítomnosti."

„Vidíš tu řeku před námi? No a v obývacím pokoji mého bytu visí obraz růže, který byl položen do podobné řeky. Polovinu obrazu poškodila voda a nečas, takže má zubaté okraje, ale i tak můžu vidět aspoň část krásné rudé růže na zlatém pozadí. Malířku znám. V roce 2003 jsme spolu šli v Pyrenejích do lesa a objevili jsme tam říčku, tenkrát vyschlou. Plátno jsme schovali pod kameny v řečišti.

Je to moje žena. V téhle chvíli je tisíce kilometrů daleko a spí, protože u nich ve městě se dosud nerozednilo, ačkoli tady už jsou čtyři hodiny odpoledne. Žijeme spolu víc než čtvrtstoletí; když jsem ji poznal, byl jsem si naprosto jist, že náš vztah nevydrží. První dva roky jsem byl pořád připravený na to, že jeden z nás odejde. V následujících pěti letech jsem byl pořád ještě přesvědčen, že jsme si na sebe prostě zvykli, ale že si to brzo uvědomíme a každý z nás půjde svou cestou. Ujišťoval jsem sám sebe, že jakýkoli vážnější

závazek mě zbaví .svobody' a znemožní mi prožít všecko, co jsem si přál."

Uvědomím si, že tohle už dívku vedle mě nebaví.

„A co to má společného s řekou a růží?"

„Bylo to v roce 2002, tehdy už jsem v literatuře něco znamenal, měl jsem peníze a myslel jsem si, že se moje základní hodnoty nezměnily. Jak si to však ověřit? Vyzkoušet to. Najali jsme si pokojík vjednom dvouhvězdičkovém hotelu ve Francii, kde jsme potom trávili vždy pět měsíců v roce. Skříň se zvětšit nedala, takže jsme omezili šatstvo jen na základní věci. Chodili jsme po lesích a po horách, někde jsme vždycky povečeřeli, celé hodiny jsme si povídali a každý den jsme šli do kina. Život v těchhle podmínkách nám potvrdil, že věci, které nás nejvíc uspokojují, jsou právě ty, které má na dosah ruky každý.

Oba milujeme svou práci. Já k ní nepotřebuji víc než přenosný počítač. Ovšem moje žena je... malířka. A malíři potřebují veliké ateliéry, kde by tvořili a svá díla ukládali. Rozhodně jsem nechtěl, aby kvůli mně obětovala svou tvorbu, a uvažoval jsem o pronájmu nějakých prostor. Ona se však rozhlížela kolem po horách, řekách, jezerech a lesích a pomyslela si: proč to všecko neuskladnit tady? A proč nepřipustit, aby příroda pracovala se mnou?"

Hilal nespouští oči z řeky.

„Odtud vzešel nápad ,ukládat' obrazy pod širým nebem. Já jsem si přinesl počítač a psal jsem. Ona si klekla na trávu a malovala. Když jsme o rok později vytáhli ven první plátna, výsledek nás překvapil originalitou a krásou. Na prvním z nich byla ta růže. A dnes, přestože máme

v Pyrenejích dům, moje žena dál zahrabává a vyhrabává svoje plátna všude kolem. To, co vzniklo jako nutnost, se stalo její tvůrčí metodou. Já teď hledím na řeku, vzpomenu si na tu růži a cítím téměř hmatatelnou fyzickou lásku, jako bytu moje žena byla se mnou."

Vítr už trochu zeslábl, a slunce proto hřeje o něco víc. Světlo kolem nás ani nemůže být jasnější.

„Chápu to a uznávám," řekne Hilal. „Ale když jsi v té restauraci mluvil o minulosti, řekl jsi: .Láskaje silnější. Láska je větší než člověk.'"

„Ano. Ale láska je záležitostí volby."

„V Novosibirsku jsi mě požádal o odpuštěnía já ti odpustila. Teď tě prosím já:,Řekni, že mě miluješ.'"

Stisknu jí ruku. Díváme se spolu na řeku.

„Žádná odpověď je také odpověď," prohlásí Hilal.

Vezmu ji do náruče a její hlavu si položím na rameno.

„Miluji tě. Miluji tě, protože všechny lásky světa jsou jako různé řeky plynoucí do téhož jezera, tam se setkávají a promění se v jedinou lásku, jež se stane deštěm a požehná zemi.

Miluji tě jako řeka, která umožňuje, aby rostlinstvo a květiny prospívaly všude, kudy teče. Miluji tě jako řeka, která dává napít žíznivému a přenáší lidi tam, kam chtějí dospět.

Miluji tě jako řeka, která chápe, že musí téct jinak ve vodopádu, a naučit se odpočívat v prohlubni. Miluji tě, protože všichni se rodíme na témže místě, z téhož pramene, který nám poskytuje stále víc vody, takže když zeslábneme, stačí jen chvíli počkat. Vrátí se jaro, zimní

sněhy roztajía naplní nás novou energií.

Miluji tě jako řeka, která se zrodí někde v horách osamocená a slabá, ponenáhlu roste a spojuje se s jinými řekami, jež se k ní přiblíží, až pak od určitého okamžiku může obtéci jakoukoli překážku, aby se dostala tam, kam se dostat touží.

Já tedy přijímám tvou lásku a tobě dávám svoji. Nikoli lásku muže k ženě, nikoli lásku otce k dceři, nikoli lásku Boha kjeho stvořením. Dávám ti lásku bezejmennou, nevysvětlitelnou, jako je řeka, jež neumí vysvětlit svůj tok, jenom plyne dál. Lásku, jež nic nežádá a nedává výměnou, jenom se projevuje. Já nikdy nebudu tvůj, ty nikdy nebudeš moje, ale i tak můžu říct: miluji tě, miluji tě, miluji tě."

Asi bylo odpoledne, asi bylo světlo, ale v té chvíli jako by konečně zavládl vesmírný soulad. Zůstali jsme tam sedět a vůbec se nám nechtělo vracet se do hotelu, kde už na mě určitě čekal Yao.

BAJKALSKÝ OREL

Co nevidět se setmí. Před loďkou zakotvenou na břehu nás stojí šest: Hilal, Yao, šaman, já a dvě starší ženy. Všichni spolu hovoří rusky. Šaman odmítavě vrtí hlavou. Yao zřejmě naléhá, ale šaman se k němu otočí zády a zamíří k loďce.

Teď se Yao dohaduje s Hilal. Yao vypadá ustaraně, ale myslím, že ho situace baví. Nejednou jsme cvičili Cestu míru a já rozumím řeči jeho těla. Předstírá podráždění, které necítí.

„Co to řešíte?"

„Nesmím jít s vámi," stěžuje si Hilal. „Tyhle dvě ženské jsem jakživa neviděla, a teď abych tu s nimi v téhle zimě vydržela celý večer. Není tu nikdo, kdo by mě vzal zpátky do hotelu."

„Zažiješ tady s nimi totéž, co budeme my dělat na ostrově," vysvětluje Yao. „Nemůžeme však porušit tradici. Upozorňoval jsem na to předem, ale on naléhal, abychom tě sem vzali. Už musíme jít, protože existuje jediný správný okamžik: to, čemu vy dva říkáte Alef, já ki a šamani to určitě znají pod nějakým jiným jménem. Nebude to dlouho trvat, za dvě hodiny jsme zpátky."

„Jdeme," vezmu Yaa pod paží a vedu ho k loďce.

S úsměvem se obrátím k Hilal:

„Ty bys určitě za nic na světě nezůstala zavřená v hotelu, když víš, že můžeš zažít něco úplně nového. Jestli dobrého nebo špatného, to nevím. Ale je to jiné než večeřet sama."

„Ty si snad myslíš, že srdci stačí pár krásných slůvek lásky. Naprosto chápu, že miluješ svou ženu, ale dokážeš vůbec aspoň trochu oplácet tu spoustu světů, které ti skládám k nohám?"

Otočím se a zamířím k loďce. Zas nějaká pitomá hádka.

*****

Šaman spustil motor a chopil se kormidla. Plujeme k něčemu, co vypadá jako skála, vzdálená asi dvě stě metrů od břehu. Odhaduji, že tam dorazíme ani ne za deset minut.

„Teď, když už se nemůžu vrátit zpátky, mi řekněte, proč jste tolik naléhal, abych se s ním seznámil? To bylo jediné, oč jste mě na téhle cestě požádal, přestože vy sám jste mi toho dal tolik. Nemám na mysli jen cvičení aikidó. Vždycky, když bylo třeba, jste ve vlaku přispěl k smířlivosti, moje slova jste tlumočil, jako by byla vaše vlastní, a ještě včera jste nám ukázal, jak důležité je dát se do boje jen z úcty k soupeři."

Yao je trochu v rozpacích a kroutí hlavou sem a tam, jako by měl vyvažovat loďku.

„Myslel jsem, že byste ho rád poznal kvůli tomu, oč se zajímáte..."

„To není dobrá odpověď. Kdybych chtěl, tak bych vás o to požádal." Konečně se na mě podívá a souhlasně přikývne.

„Pozval jsem vás, protože jsem slíbil, že se sem při své příští návštěvě tohohle kraje vrátím. Mohl bych jít sám, ale podepsal jsem smlouvu s nakladatelstvím, že se od vás po

celou cestu nehnu. Nelíbilo by se jim to."

„Nepotřebuju mít pořád někoho vedle sebe. Ajim by taky nevadilo, kdybych zůstal v Irkutsku."

Stmívá se rychleji, než jsem čekal. Yao začne o něčem jiném:

„Ten člověk, co řídí loďku, dokáže mluvit s mou ženou. Vím, že nelže, protože nikdo jiný na světě by některé věci znát nemohl. Kromě toho mi zachránil dceru. Podařilo se mu něco, co nedokázal žádný doktor z nejlepších nemocnic v Moskvě, Pekingu, Šanghaji ani Londýně. A nic za to nechtěl, jen abych ho znovu navštívil. Tentokrát jsem tu ovšem s vámi. Možná dokážete pochopit věci, které se můj mozek zdráhá přijmout."

Skála uprostřed jezera se blíží, ani ne za minutu jsme tam.

„Tak tohle už je odpověď. Děkuji za důvěru. Máme nádherný večer, poslouchám, jak o člun narážejí vlny, a říkám si, že jsem na jednom z nejkrásnějších míst na světě. Setkání s tím mužem je pro mě tedy jedním z mnoha požehnání, kterých se mi na téhle cestě dostává."

Yao nikdy, až na okamžik, kdy hovořil o bolesti nad ztrátou své ženy, nedal najevo žádný cit. Nyní mě vezme za ruku, přiloží si ji k hrudi a pevně stiskne. Loďka narazí na pruh kamenitého břehu, který slouží jako přístaviště.

„Děkuji. Děkuji mockrát."

*****

Vystoupíme až na vrchol skály. Ještě stačíme zahlédnout

rudý obzor. Kolem je jen plazivé rostlinstvo a na východ od nás tři nebo čtyři stromy, na nichž ještě nevyrašily pupeny. Na jednom z nich visí zbytky oběti n a na větvi se houpá zvířecí kostra. Starý, moudře vypadající šaman vzbuzuje úctu. Mně neukáže nic nového, protože už jsem prošel mnoho cest a vím, že všechny se sbíhají v témže místě. Přesto vidím, že on ke všemu přistupuje velice vážně. Zatímco připravuje rituál, snažím se v duchu rozpomenout na všechno, co jsem se o roli šamana v dějinách civilizace naučil.

* * * * *

V dávných dobách měly kmeny dvě vůdčí postavy. První byl náčelník: nejstatečnější, dostatečně silný, aby porazil jiné muže, kteřís ním soupeřili, dost inteligentní, aby unikl spiknutím v odvěkém boji o moc, jenž neprobíhá jen dnes, ale zrodil se v temnotách věků. Jakmile zaujal své postavení, začal odpovídat za ochranu a blahobyt svého lidu v hmotném světě. Během času původně přirozená volba přestala existovat a náčelnická funkce se začala dědit. To byl začátek trvalého držení moci císaři, králi a diktátory.

Avšak důležitější než náčelník byl šaman. Už na úsvitu dějin lidé tušili přítomnost nějaké vyšší síly, důvodu života a smrti, aniž si dokázali vysvětlit, odkud přichází. Spolu se zrozením lásky vyvstává potřeba odpovědi na tajemství bytí. Prvními šamany byly ženy, jež jsou zdrojem života; jelikož je nezaměstnával lov ani rybolov, věnovaly se rozjímání

a nakonec pronikly hluboko do posvátných tajemství. Tradice se vždy přenášela na ty nejschopnější, které žily v ústraní, a proto byly většinou panny. Působily vjiné rovině tak, že vyrovnávaly síly světa duchovního se silami světa hmotného.

Postup byl skoro vždy stejný: šamanka určité skupiny se vlivem hudby (obyčejně bicích nástrojů) dostala do transu, pila a podávala lektvaryz přírodních zdrojů, její duše vycházela z těla a vstupovala do paralelního světa. Tam potkávala duchy rostlin, zvířat, mrtvých i živých - žijících společně vjediném čase, vtom, čemu Yao říká energie ki a o čem já hovořím jako o Alefu. V tomto jediném bodu nacházela své vůdce, navozovala rovnováhu energií, léčila nemoci, přivolávala déšť, znovu nastolovala mír, luštila symboly a znamení sesílané přírodou, trestala každého, kdo mařil styk kmene s Veškerenstvem. Putování za potravou nutilo v té době kmen ustavičně kočovat, a proto nebylo možné stavět chrámy nebo kultovní oltáře. Existovalo pouze Veškerenstvo, vjehož lůně se kmen pohyboval.

Stejně jako u náčelníků i u šamanů byla funkce znehodnocena. Jelikož zdraví a ochrana závisely na harmonii s lesy, pláněmi a s veškerou přírodou, ženy odpovědné za duchovní styk - duši kmene - získávaly velkou autoritu, obvykle větší nežli náčelníci. V údobí, jež historie nedovede přesně určit (předpokládá se však, že k tomu došlo hned po objevu zemědělstvía po zániku kočovného způsobu života), se ženského daru zmocnili muži. Nad harmonií převážila síla. Přirozené schopnosti oněch žen se už nebraly v úvahu, důležitá byla jejich moc.

Dalším krokem bylo šamanismus - nyní mužský - zorganizovat a dát mu určitou společenskou strukturu. Vznikla první náboženství. Společnost se změnila, její příslušníci už nekočovali, ale úcta a bázeň tváří v tvář náčelníkovi a šamanovi v duši lidí zakořenily natrvalo. Kněží si to uvědomovali a spojili se s náčelníky, aby udržovali lid v poddanství. Tomu, kdo se odvážil vládci postavit, se vyhrožovalo trestem bohů. V určité době začaly ženy znovu vyžadovat roli šamanek, neboť bez nich svět mířil ke konfliktu. Ale vždy, když se o to pokusily, byly okamžitě vykázány do příslušných mezía zacházelo se s nimi jako s kacířkami a nevěstkami. Pokud jejich hrozba byla opravdu silná, systém je neváhal trestat upálením, ukamenováním nebo v mírnějších případech vyhnáním. V dějinách civilizace se nedochovaly stopy po ženských náboženstvích; víme jen, že nejstarší magické předměty objevené archeology představují bohyně.

Ale to vše zmizelo v písčinách času. Stejně tak magická moc používaná výlučně pro pozemské cíle nakonec ochabla a rozplynula se. Zbyl jen strach z božích trestů.

Před sebou mám muže, nikoli ženu - přestože ženy, které zůstaly na břehu s Hilal, mají určitě stejnou moc jako on. Netrvám na jejich přítomnosti, obě pohlaví mají týž dar navázat spojení s neznámem, pokud se otevřou své „ženské stránce". Touhle návštěvou jsem nebyl příliš nadšen, protože vím, jak se lidstvo vzdálilo od původního spojení s Božím snem.

Šaman zapaluje oheň vjámě, která ochrání plameny před neustávajícím větrem, vedle sebe klade jakýsi buben a otvírá láhev s nějakou mně neznámou tekutinou. Šaman na Sibiři - odkud tenhle výraz pochází- vykonává stejné rituály jako pajé v amazonských pralesích, čarodějové v Mexiku, kněží afrického candomblé, spiritisté ve Francii, léčitelé indiánských kmenů v Americe, australští domorodci, charismatikové v katolické církvi, mormoni v Utahu a tak dále.

V té podobnosti tkví překvapivost oněch tradic, které jako by existovaly ve věčném vzájemném konfliktu. Nalézají se v jediné duchovní rovině a projevují se na různých místech světa, nikdy však nenavazují spojení na hmotné úrovni. Tam je Nejvyšší ruka, jež praví:

„Moie děti někdvmaiíoči, a nevidí. Maiíuši, a neslyší.

Budu tedy po některých požadovat, aby ke mně nebyli hluší či slepí. Ačkoli cena za to bude vysoká, budou povinni udržovat Tradici živou a má požehnání se jednoho dne na Zemi zase vrátí."

Šaman začne rytmicky bubnovat a ponenáhlu zrychluje tempo. Řekne něco Yaovi a ten mi to hned přetlumočí:

„Nepoužil právě toho výrazu, ale řekl, že ki přijde s větrem."

Vítr začíná sílit. I když jsem hodně navlečený- mám kvalitní větrovku, rukavice, huňatou vlněnou čepici a šálu, která mi odhaluje jenom oči -, nestačíte. Nos málem necítím a na obočía bradce se mi hromadí ledové krupičky. Yao sedí elegantně na patách. Snažím se o totéž, ale co chvíli měním polohu, protože mám jenom kalhoty z obyčejné látky, které vítr okamžitě profoukne, dřevění mi svaly a stahují se v bolestivých křečích.

Plameny divoce tancují, ale nezhasnou. Bubnování je stále rychlejší. Právě teď se šaman snaží sladit tlukot svého srdce s údery ruky na kůži bubnu, jehož dolní část je otevřená, aby tudy mohli vstoupit duchové. V afrobrazilských tradicích je to okamžik, kdy médium nebo kněz nechává vyjít svou duši, a umožňuje tak, aby se v jeho těle usídlila jiná, zkušenější bytost, která prožila víc. Jediný rozdíl je v tom, že v mé zemi neexistuje přesně daný okamžik, kdy se má projevit to, co Yao nazval ki.

Přestanu být pouhým pozorovatelem a rozhodnu se účastnit transu. Snažím se, aby i moje srdce souznělo s bubnováním, zavřu oči, vyprázdním mysl, ale chlad a vítr

mi brání zajít dál. Znova musím změnit polohu; otevřu oči a všimnu si, že šaman má nyní v ruce, jíž drží buben, několik per - pravděpodobně z nějakého vzácného místního ptáka. Podle tradic na celém světě jsou ptáci božskými posly. Právě oni pomáhají čarodějovi vystoupit do výšin a rozmlouvat s duchy.

Yao má také otevřené oči; v extázi je pouze šaman. Vítr nabývá na síle, je mi čím dál tím víc zima, ale šaman si ničeho nevšímá. Rituál pokračuje: šaman otevře láhev s tekutinou, která se mi zdá zelená, napije se, podá láhev Yaovi, ten rovněž upije a postoupí nápoj mně. Z úcty k šamanovi udělám totéž: ochutnám nasládlou směs s nízkým obsahem alkoholu a vrátím láhev šamanovi.

Ustavičné bubnování přerušujíjen okamžiky, kdy šaman črtá na zemi jakési kresby. Takové symboly jsem ještě nikdy neviděl, vypadají jako dávno zaniklé písmo. Z hrdla se mu derou podivné zvuky, připomínající mnohokrát zesílené hlasy ptáků. Buben zní stále rychleji a silněji, zima jako by mi už tolik nevadila, a znenadání vítr ustane.

Nikdo mi nemusí nic vysvětlovat: právě se dostavilo to, čemu Yao říká ki. Troje oči se na sebe dívají, nastává jakýsi klid, osoba přede mnou není táž jako ta, která řídila loďku nebo žádala, aby Hilal zůstala na břehu: její rysy se změnily, takže vypadá mladší a ženštější.

Po nějakou dobu, kterou nedokážu odhadnout, hovoří šaman s Yaem rusky. Obzor se rozjasní, vychází měsíc. Sleduji jeho další putování po obloze, stříbřitý svit zrcadlící se vjezerních vodách, které se zakrátko utiší. Vlevo ode mě se rozsvěcují světla ve vsi. Jsem klidný a snažím se

vstřebat maximum z této chvíle, kterou jsem nečekal, ale která se mi na cestě naskytla - jako mnoho jiných. Kéž by nečekané věci měly vždy tak pěknou a mírumilovnou tvář.

Šaman se mě nakonec Yaovým prostřednictvím zeptá, proč jsem přišel.

„Chtěl jsem doprovodit přítele, který se sem slíbil vrátit. Vzdát úctu tvému umění. A moci sledovat mystérium po přítelově boku."

„Muž po tvém boku ničemu nevěří," odpoví šaman Yaovými ústy. „Už několikrát sem přišel, aby hovořil se svou ženou, a přesto nevěří. Chudák žena! Místo aby se mohla dál ubírat s Bohem, zatímco očekává okamžik svého návratu na Zemi, musí se co chvíli vracet a utěšovat tohohle nešťastníka. Opouští teplo božského Slunce a čelí bídnému sibiřskému chladu, protože láska jí nedovolí odejít!"

Šaman se zachechtá.

„Proč mu to nevysvětlíš?"

„Už jsem mu to vysvětlil. Ale on se jako většina lidí, které znám, nesmiřuje s tím, co považuje za ztrátu."

„Čiré sobectví."

„Ano, čiré sobectví. Chtějí, aby se čas zastavil nebo vrátil zpátky. A proto nedovolují, aby se duše ubíraly dál."

Šaman se znovu zachechtá.

„Zabil Boha v okamžiku, kdy jeho žena přešla do jiné roviny. Vrátí se sem jednou, dvakrát, desetkrát a zase se bude snažit s ní mluvit. Nepřichází prosit o pomoc, aby lépe porozuměl životu. Chce, aby se vše přizpůsobilo jeho pohledu na život a smrt."

Odmlčí se. Rozhlédne se kolem sebe. Už se úplně

setmělo a celý výjev ozařují jen plameny.

„Neumím vyléčit zoufalství, když si v něm lidé libují."

„Kdo je ten, s kým teď mluvím?"

„Ty věříš."

Opakuji otázku.

„Valentina."

Žena.

„Muž po mém boku je možná poněkud nechápavý, když jde o duchovní záležitosti, aleje to skvělý člověk, který dokáže prožívat skoro vše, až na to, čemu říká ,smrť své manželky. Muž po mém boku je dobrý člověk."

Šaman souhlasně přikývne.

„Ty také. Doprovodil jsi přítele, který je po tvém boku už dlouho. Stalo se to mnohem dřív, než jste se mohli setkat v tomto životě. Ijá tě znám už dlouhou dobu."

Další zachechtání.

„My tři jsme se viděli už jinde, dřív než jsme pak společně čelili témuž osudu v jedné bitvě, tomu, čemu tvůj přítel říká ,smrť. Nevím, která to byla země, ale střílelo se tam. Všichni bojovníci se sejdou znovu. Tak praví Božský zákon."

Šaman přihodí do ohně pár bylin a vysvětluje, že to už jsme dělali vjiném životě, kdyjsme usedli kolem ohně, abychom si pohovořili o svých dobrodružstvích.

„Tvůj duch rozmlouvá s bajkalským orlem. Ten se dívá a nade vším bdí, útočí na nepřítele a brání přátele."

Jako na dotvrzení jeho slov zaslechneme zdáli nějakého ptáka. Pocit chladu vystřídala pohoda. Šaman nám znovu podá láhev.

„Zkvašený nápoj je živý, směřuje od mládí ke stáří. Když

dospěje, dokáže zničit Ducha zábran, Ducha nedostatku mezilidských vztahů, Ducha strachu, Ducha úzkosti. Pokud se však pije přesmíru, vzbouří se a přináší Ducha porážky a agrese. Důležité je vědět, kam až se smí dojít."

Pijeme a oslavujeme.

„V této chvíli je tvoje tělo na zemi, ale tvůj duch je tady se mnou ve výši, a to je vše, co ti můžu nabídnout: procházku po bajkalských nebesích. O nic jsi mě nepřišel požádat, proto ti nic kromě té procházky nedám. Doufám, že tě povzbudí, abys pokračoval v tom, co děláš.

Buď požehnán. Stejně jako přetváříš život svůj, přetvářej také život lidí kolem sebe. Když tě požádají, neopomeň jim dát. Když budou tlouct na tvé dveře, neopomeň otevřít. Když něco ztratí a přijdou k tobě, dělej vše, co bude v tvé moci, a najdi ztracené. Napřed však žádej, tluč na dveře a nalezni vše, co se ztratilo v tvém životě. Lovec ví, co ho čeká: pozřít lovnou zvěř, nebo být sám sežrán."

Souhlasně přikyvuji.

„Ty už jsi to prožil a ještě mnohokrát prožiješ," pokračuje šaman. „Přítel tvých přátel je přítelem bajkalského orla. Nic zvláštního se dnes večer nestane; nebudeš mít vidění, magické zážitky, trans vedoucí ke styku s živými ani mrtvými. Nedostane se ti žádné zvláštní moci. Jenom se radostně rozjásáš, zatímco bajkalský orel nyní ukazuje jezero tvé duši. Nic nevidíš, ale tvůj duch se v této chvíli raduje ve výšinách."

Můj duch se raduje ve výši, a já nic nevidím. Nevadí: vím, že šaman nelže. Až se můj duch vrátí do těla, bude moudřejší a klidnější než kdy dřív.

Čas se zastavuje, protože už ho nedokážu měřit. Plameny se míhají a vrhají zvláštní stíny na šamanovu tvář, ale já nejsem jenom tam. Pouštím svého ducha na procházku, po tolikerém úsilí a námaze se mnou to potřeboval. Už necítím zimu. Už necítím vůbec nic-jsem volný a volný budu dál, zatímco bajkalský orel se vznáší nad jezerem a zasněženými horami. Škoda že mi duch nemůže povědět, co viděl, ale koneckonců nepotřebuji vědět vše, co se se mnou děje.

Znovu začíná fičet vítr. Šaman se hluboce ukloní zemi a nebi. Oheň, až dosud tak dobře chráněný, naráz vyhasne. Podívám se na měsíc stojící už vysoko na obloze, zahlédnu siluety několika ptáků kroužících kolem nás. Šaman opět zestárl, vypadá unaveně, ukládá buben do velkého vyšívaného vaku.

Přistoupí k němu Yao, z levé kapsy vyndá hrst mincí a bankovek. Já udělám totéž.

„Žebrali jsme pro bajkalského orla. Zde je, co jsme dostali."

Šaman se ukloní, poděkuje za peníze a zvolna se ubíráme k loďce. Posvátný ostrov šamanů má svého vlastního ducha; je tma a nikdy nevíme, jestli šlápneme na správné místo.

Když se dostaneme na břeh, ohlížíme se po Hilal a ty dvě ženy nám vysvětlují, že už se vrátila do hotelu. Teprve pak si uvědomím, že šaman se o ní vůbec nezmínil.

STRACH ZE STRACHU

Topení v pokoji je puštěné naplno. Ještě dřív, než sáhnu na vypínač, si sundám bundu, čepici, šálu a jdu otevřít okno, abych trochu vyvětral. Hotel stojí na vršku, a tak vidím, jak ve vsi zhasínají světla. Chvilku tam stojím a představuji si krásy, kterým můj duch zřejmě přihlížel. Když se chci otočit, uslyším hlas.

„Neotáčej se."

Je tu Hilal. A tón, jímž to řekla, mě děsí. Mluví vážně.

„Jsem ozbrojená."

Ne, to není možné. Jedině že by ty dvě ženy...

„Ustup o kousek."

Dělám, co mi poroučí.

„Ještě kousek. Tak. Teď udělej krok vpravo. Dobrý, už se ani nehni."

Nedokážu myslet, všechny moje reakce ovládl pud sebezáchovy. V několika vteřinách má mysl vyhodnotí možnosti přežití: vrhnout se na zem, pokusit se navázat dialog nebo prostě čekat, co podnikne dál. Pokud je skutečně rozhodnutá mě zabít, určitě to nebude trvat dlouho, ale jestli hned v příští minutě nevystřelí, pak se rozhovoří a já budu mít šanci.

Ohlušující lomoz, něco bouchne a mne zasypou skleněné střepy. Nad hlavou se mi rozbila lampa.

„V pravé ruce mám smyčec, v levé housle. Neotáčej se."

Neotočím se, ale zhluboka si oddechnu. V tom, co se

právě stalo, není žádná magie ani zvláštní trik; operní pěvci dosáhnou téhož účinku hlasem - roztříští třeba číše na šampaňské, když natolik zvýší vibrace vzduchu, že hodně křehké věci nakonec prasknou.

Smyčec se znovu dotkne strun a vyloudí pronikavý zvuk.

„Už vím, co všechno se stalo. Viděla jsem to. Ty ženy mě tam vzaly, a ani k tomu nepotřebovaly světelný prsten."

Ona to viděla.

Z beder plných střepů z lampy mi spadne nesmírná tíha. Cesta na to místo, aniž o tom Yao věděl, byla i mou cestou zpátky do mého království. Nic jsem nemusel říkat, ona to viděla.

„Tys mě opustil, když jsem tě nejvíc potřebovala. Kvůli tobě jsem umřela a teď jsem tu zpátky, abych tě strašila."

„Ty mě nestrašíš. Ani mě neděsíš. Odpustila jsi mi."

„Moje odpuštění sis vynutil. Odpustila jsem ti, a přitom jsem ani pořádně nevěděla, co dělám."

Další ostrýa nepříjemný akord.

„Jestli chceš, tak to odpuštění zruš."

„Nechci. Odpustila jsem ti. A kdybych ti musela odpustit třeba tisíckrát, udělala bych to. Ale ty výjevy se mi v hlavě nějak popletly. Potřebuju, abys mi řekl přesně, co se vlastně stalo. Pamatuju si jenom, že jsem byla nahá, ty ses na mě díval, já jsem všem řekla, že tě miluju, a proto mě odsoudili k smrti. Odsoudila mě moje láska."

„Můžu se otočit?"

„Ještě ne. Napřed mi vyprávěj, co se stalo. Vím jenom, že v jednom minulém životě jsem kvůli tobě umřela. Možná tady, možná kdekoli jinde na světě, ale obětovala jsem se

ve jménu lásky, abych tě zachránila."

Už jsem se v té tmě trochu rozkoukal, ale horko v místnosti se nedá vydržet.

„Co přesně ty ženy udělaly?"

„Sedlyjsme si na břeh jezera, ony zapálily oheň, bubnovaly, dostaly se do transu a daly mi něčeho napít. Jakmile jsem se napila, začaly ty zmatené vize. Netrvalo to dlouho. Pamatuju si jenom to, co jsem ti zrovna pověděla. Myslela jsem, že to není nic víc než zlý sen, ale ty ženy se dušovaly, že už jsme spolu vjednom minulém životě byli. Tys mi řekl totéž."

„Ne. Stalo se to v přítomnosti, děje se to teď. V tomto okamžiku jsem vhotelovém pokoji na Sibiři, vobci, jejíž jméno neznám. Zároveň jsem v žaláři poblíž Córdoby ve Španělsku. Jsem se svou ženou v Brazílii, s mnoha ženami, jež jsem měl, a v některých těch životech jsem žena. Hraj."

Svléknu si svetr. Hilal začne hrát sonátu, která nebyla složena pro housle. Když jsem byl malý, moje matka ji hrála na klavír.

„Bývala doba, kdy i svět byl žena, jeho energie byla krásná, lidé věřili v zázraky, přítomný okamžik tvořil vše, co měli, a proto neexistoval čas. Řekové mají pro čas dvě slova. To první je Kairos, čas Boha, věčnost. Najednou se něco změnilo. Boj o přežití, potřeba vědět, kam sázet, abychom mohli sklízet, a takový čas, jak jej prožíváme dnes, začaly patřit k naší historii. Řekové tomu dali jméno Kronos, Římané Saturn, což byl Bůh, který nejdřív ze všeho pozřel vlastní děti. Stali jsme se otroky paměti. Hraj dál a já ti to vysvětlím lip."

Hilal tedy hraje. Rozpláču se, nicméně pokračuji:

„V téhle chvíli jsem v nějakém městečku, sedím na lavičce v zahradě před naším domem, dívám se na nebe a přemýšlím, co tím chtějí lidé říct, když používají výraz ,stavět vzdušné zámky', který jsem zaslechl asi před hodinou. Je mi sedm let. Snažím se postavit zlatý zámek, ale nemůžu se soustředit. Kamarádi doma večeří, maminka hraje tutéž skladbu, kterou slyším teď, jenže na klavír. Kdybych nemusel vyprávět, co cítím, byl bych celou svou bytostí tam. Vůně léta, cvrkot cikád na stromech, a já myslím na dívenku, do níž jsem se zamiloval.

Nejsem v minulosti, jsem v přítomnosti. Jsem teď kluk, jímž jsem byl. Vždycky budu ten kluk, my všichni budeme děti, dospělía starci, jimižjsme byli a zase budeme. NEROZPOMÍNÁM SE. Znovu ten čas PROŽÍVÁM."

Nedokážu pokračovat. Složím hlavu do dlaní a pláču, zatímco Hilal hraje se stále větším zaujetím, stále dokonaleji a přenáší mě do oněch mnoha osob, jimiž v tomhle životě jsem. Nepláču pro svou matku, která odešla, protože teď je tady a hraje mi. Nepláču pro dítě, které překvapil tak složitý výraz a které se snaží postavit svůj zlatý zámek, každou chvíli se rozplývající. Chlapec tu také poslouchá Chopina, ví, jak je hudba krásná, už tolikrát ji poslouchal a chtěl by slyšet stále další. Pláču, protože neexistuje jiný způsob jak vyjádřit to, co cítím: JSEM ŽIVÝ. V každém póru, v každé buňce svého těla jsem živý, nikdyjsem se nenarodil a nikdy nezemřel.

Můžu mít své okamžiky smutku, své duševní zmatky, ale nade mnou je veliké Já, které vše chápe a mým úzkostem

se směje. Pláču pro pomíjivé i pro věčnost proto, že slova nejsou tak účinná jako hudba, a nikdy tedy nedokážu tenhle okamžik vylíčit. Nechávám se vést Chopinem, Beethovenem a Wagnerem do minulosti, která je přítomností-jejich skladby jsou mocnější než všechny zlaté prsteny, jaké znám.

Pláču, zatímco Hilal hraje. A ona hraje, dokud se ne vypláču.

*****

Hilal jde k vypínači. Rozbitá lampa způsobí zkrat. V pokoji je pořád tma, Hilal přejde k nočnímu stolku a rozsvítí lampičku.

„Teď se můžeš otočit."

Když si moje oči zvyknou na ten jas, zjeví se mi úplně nahá, s rozevřenou náručí a s houslemi a smyčcem v rukou.

„Dnes jsi mi řekl, že mě miluješ jako řeka. Teď ti chci říct já, že tě miluju jako Chopinovu hudbu. Prostou a hlubokou, modrou jako jezero, schopnou..."

hudba mluví sama za sebe. Nemusíš nic říkat."

„Mám strach. Hrozný strach. Co jsem to vlastně viděla?"

Popisuji podrobně všechno, co se stalo v kobce, svoji zbabělost i dívku, kterou jsem tam viděl přesně tak, jak ji vidím nyní, jenže s rukama svázanýma provazy, nedržela v nich smyčec ani housle. Ona mlčky poslouchá, stále s rozevřenou náručí, a hltá každé moje slovo. Oba stojíme uprostřed pokoje, její tělo je stejně bílé jako tělo té patnáctileté dívky, kterou nyní vedou na hranici u města

Córdoby. Já ji nebudu moci zachránit, vím, že i se svými přítelkyněmi zmizí v plamenech. Už se to stalo jednou, děje se to pořád dál a bude se to dít, dokud bude svět světem. Podotýkám, že tamta dívka měla ochlupené přirození, kdežto ta, co stojí přede mnou, si je oholila - což považuji za odporné, jako by všichni muži chtěli vždy souložit s dítětem. Prosím ji, aby to už nedělala, a ona slíbí, že už se tam holit nebude.

Ukazuji jí svůj ekzém, který jako by byl zřetelnější a zanícenější než dřív, vysvětluji, že jsou to stopy z téhož místa a z téže minulosti. Ptám se jí, jestli si vzpomíná, co mi ona nebo ty druhé řekly, když je vedli na hranici. Vrtí hlavou.

„Toužíš po mně?"

„Moc. Jsme tu sami, na tomhle jedinečném místě na zemi a ty jsi přede mnou nahá. Moc po tobě toužím."

„Mám strach z vlastního strachu. Prosím za odpuštění sama sebe ne proto, že tu jsem, ale protože jsem ve své bolesti byla vždycky sobecká. Místo abych odpouštěla, vyhledávala jsem pomstu. Ne že bych byla silnější, ale že jsem si vždy připadala slabší. Když jsem ubližovala druhým, ještě víc jsem ubližovala sobě. Ponižovala jsem a sama se cítila ponížená, útočila jsem a sama si připadala potupená svými vlastními city.

Vím, že nejsem jediná, kdo zažil něco jako to, co jsem líčila při večeři na vyslanectví, a to v té nejbanálnější podobě: znásilnění sousedem, rodinným přítelem. Tenkrát večer jsem řekla, že to není nijak ojedinělé, a určitě aspoň jednu z přítomných žen někdo v dětství zneužil. Přesto však se nechovají všechny stejně jako já. Nedokážu se sama se

sebou smířit."

Zhluboka se nadechne, hledá slova a pokračuje:

„Nedokážu překonat to, co překoná každý. Ty hledáš svůj poklad a k němu patřím já. Přesto si připadám ve vlastní kůži jako cizinka. Nechci se ti teď vrhnout do náruče, líbat tě a milovat se s tebou z jediného důvodu: neodvažuji se, mám strach, že tě ztratím. Avšak zatímco tys hledal svoje království, já jsem nalézala sama sebe, až jsem najednou zůstala na té cestě stát. A tehdy jsem se stala agresivnější. Připadám si odmítaná, zbytečná, a nemůžeš mi říct nic, co by můj názor změnilo."

Sednu si na jedinou židli vpokoji a poprosím ji, ať si mi sedne na klín. Je vtom vyhřátém pokoji také celá zpocená. Pořád drží housle a smyčec.

„Bojím se spousty věcí," říkám. „A budu se bát dál. Nebudu se ti snažit nic vysvětlovat. Ale něco můžeš udělat právě teď."

„Nechci si pořád říkat, že to jednou přejde. Nepřejde. Musím se naučit žít se svými démony!"

„Počkej. Tuhle cestu jsem nepodnikl, abych spasil svět, tím méně proto, abych spasil tebe. Ale magická Tradice praví, že bolest je možné převést jinam. Nezmizí hned, ale když ji převádíš, postupně se ztrácí. Tyto nevědomky děláš celý život. Co kdybys to teď dělala uvědoměle?"

„Nemáš chuť se se mnou milovat?"

„Mám, a moc. A teď, přestože je tady takové vedro, ještě víc mě to pálí na stehnech, kde se mě dotýkáš pohlavím. Nejsem světec. Proto tě prosím, abys svou bolest a mou touhu převedla jinam.

Prosím tě, vstaň, jdi do svého pokoje a hraj až do vyčerpání. Jsme tadyjediní hosté, takže proti hluku nebude nikdo protestovat. Všechen svůj cit vlož do hudby a zítra udělej totéž. Vždycky, když budeš hrát, připomeň si, že všechno, co tě tak zranilo, se proměnilo v dar. Na rozdíl od toho, co říkáš, druzí lidé své trauma nikdy nepřekonali, jenom je schovali kamsi, kam nikdy nechodí. Tobě však Bůh ukázal cestu. Zdroj obrody teď máš ve svých rukou."

„Miluji tě jako miluji Chopina. Vždycky jsem si přála být pianistkou, ale housle byly to jediné, co mi rodiče mohli tenkrát koupit."

„Miluji tě jako řeka."

Hilal vstane a začne hrát. Nebesa hudbu slyší, andělé se snášejí, aby se spolu se mnou těšili ze hry té nahé ženy, která chvílemi jako by stála nehybně, jindy zas kolébá tělem v rytmu nástroje. Toužil jsem po ní a miloval se s ní, aniž jsem se jí dotkl a aniž jsem dospěl k vyvrcholení. Ne proto, že bych byl zrovna nejvěrnější manžel na světě, ale protože takto se měla naše těla spojit - za účasti andělů.

Už potřetí té noci - když se můj duch vznášel s bajkalským orlem, když jsem poslouchal píseň z dětství a teď - se zastavil čas. Byl jsem tam celou bytostí, neexistovala ani minulost, ani budoucnost, prožíval jsem s ní hudbu, tu nečekanou modlitbu, vděčnost za to, že jsem se vypravil za svým královstvím. Lehl jsem si do postele a ona hrála dál. Usnul jsem za zvuku houslí.

Procitl jsem s prvními ranními paprsky slunce, šel jsem k ní do pokoje a uviděl její tvář - poprvé opravdu vypadala na jednadvacet let. Šetrně jsem ji probudila poprosil, ať se oblékne, protože Yao nás čeká u snídaně. Museli jsme se hned vrátit do Irkutska, odkud měl za několik hodin odjet náš vlak.

Sešli jsme dolů, snědli marinovanou rybu (nicjiného tak časně nepodávali) a už jsme zaslechli, že pro nás přijíždí auto. Řidič nám popřál dobrý den, vzal naše batohy a dal je do kufru.

Venku září slunce, je jasná obloha a bezvětří, v dálce se tyčí zasněžené hory. Zůstanu stát, abych se rozloučil s jezerem, protože vím, že se sem asi už v životě nevrátím. Yao s Hilal nasednou do auta, řidič nastartuje.

Já se ale nedokážu pohnout.

„Jedem. Máme sice hodinku k dobru, kdyby na silnici došlo k nějaké havárce, ale nechci nic riskovat."

Jezero mě volá.

Yao vystoupla jde ke mně.

„Možná jste od setkání s šamanem čekal víc. Ale pro mne to bylo důležité."

Ne, čekal jsem míň. Později s ním proberu, co se stalo

s Hilal. Teď se dívám, jak se jezero se sluncem probouzí a jeho vody odrážejí každý paprsek. Můj duch je navštívil s bajkalským orlem, ale já je potřebuji poznat lip.

„Někdyje ostatně všechno jinak, než si myslíme," pokračuje. „Rozhodně vám však děkuji, že jste sem přišel."

„Je možné odbočit z cesty, kterou určil Bůh? Ano, ale vždyje to omyl. Je možné vyhnout se bolesti? Ano, ale nikdy se nic nenaučíme. Je možné něco poznat, aniž to opravdu zažijeme? Ano, ale nikdy to nebude naší nedílnou částí."

S těmito slovy kráčím k vodám, které mě volají. Nejdřív pomalu, váhavě, nevím, jestli opravdu dojdu až tam. Když si všimnu, že mě rozum táhne zpět, postupně zrychluji krok, běžím a přitom ze sebe strhávám zimní šatstvo. Na břeh doběhnu jen ve slipech. Váhám jen chvilku, zlomek vteřiny. Pochybnost však není dost silná, aby mi zabránila jít dál. Ledová voda mi zalije nohy až po kotníky, cítím, že dno je samý kámen, a jen stěží udržím rovnováhu, ale přesto kráčím dál, dokud nedojdu do takové hloubky, abych se mohl

PONOŘm

Moje tělo se pohrouží do ledové vody, cítím, jak se mi do kůže zabodávají tisíce jehel, snáším to, dokud můžu, možná pár vteřin, možná celou věčnost, a pak se vynořím.

Léto! Horko!

Později se dozvím, že každý, kdo vyjde z nějakého extrémně ledového prostředí do teplejšího, zažije týž pocit. Tak jsem tam stál bez košile, vody Bajkalu po kolena, veselý jako dítě, protože mě před chvílí obepja la celá ta síla,

jež se teď stala mou částí.

Yao a Hilal přišli za mnou a z břehu na mě nevěřícně hledí.

„Pojďte taky! Honem!"

Oba se začnou svlékat. Hilal vespod nic nemá, zase je úplně nahá, ale co na tom záleží? Pár lidí se shlukne na nábřeží a pozorují nás. Ale koneckonců - komu to vadí? To jezero je naše. Svět je náš.

Yao vejde do vody první, nepostřehne hrbolaté dno a upadne.

Znovu vstane, kousek ujde a potopí se. Hilal mezi kameny určitě levituje, protože do vody vběhne, dostane se dál než my, dlouze se ponoří, pak zdvihne ruce k nebi a směje se, směje se jako blázen.

Od chvíle, kdy jsem se rozběhl k jezeru, až po okamžik, kdy jsme z něho zase ven, neuběhlo víc než pět minut. Ustaraný řidič taky přiběhne a nese pár ručníků, které ve spěchu pobral v hotelu. My tři skáčeme radostí, objímáme se, zpíváme a křičíme, jaké je venku teplo, jako děti, jimiž nikdy, ni kdy v životě nepřestaneme být.

MĚSTO

Nařídím si hodinky, na téhle cestě naposled: je pět ráno 30. května 2006. Vzhledem k sedmihodinovému časovému posunu lidé v Moskvě dne 29. května ještě jedí večeři.

Všichni ve vagonu se probudili brzy nebo nemohli spát. Ne kvůli houpání vlaku, na něž jsme si už zvykli, ale protože za chvíli dorazíme do konečné stanice, Vladivostoku. Tyhle dva dny jsme ve vagonu strávili z větší části kolem stolu, který se během té věčnosti stal středem našeho vesmíru. Jedli jsme, vyprávěli si různé historky a já jsem líčil svoji koupel v Bajkalu, i když posluchače víc zajímalo setkání s šamanem.

Nakladatelé měli úžasný nápad: upozornili města na dalších zastávkách, v kolik hodin náš vlak přijede. Pokaždé jsem pak vystoupil, ať ve dne nebo v noci, lidé na mě čekali na nástupišti, podávali mi knihy k podpisu, děkovali mi a já jim také. Někdyjsme tam stáli pět minut, jindy dvacet. Blahořečili mi a já přijímal všechna ta požehnání od starých dam v dlouhých pláštích, v kozačkách a šátcích na hlavě i od mladíků, kteří odcházeli z práce nebo se vraceli domů, obvykle v obyčejných bundách, jako by všem hlásali, že každá zima je na ně krátká.

Den předtím jsem se rozhodl projít celý vlak. Pomýšlel jsem na to už dřív, ale pořád jsem to odkládal, když už jsme měli před sebou tak dlouhou cestu. Až jsem si uvědomil, že se blížíme kjejímu konci.

Požádal jsem Yaa, aby mě doprovodil. Otevřeli jsme a zavřeli spoustu dveří, ani se to nedalo spočítat. Teprve potom jsem pochopil, že nejsme ve vlaku, ale v úplném městě, zemi, vesmíru. Měl jsem to udělat dřív - cestu by to obohatilo, mohl jsem objevit nesmírně zajímavé lidi, vyslechnout příběhy, které bych možná vtělil do svých knih.

Celé odpoledne jsem procházel tím městem na kolejích a jenom na nádražích jsem vystupoval, abych se setkal se čtenáři, kteří tam na mě čekali. Kráčel jsem tím velikým městem jako už tolika jinými městy na světě a přihlížel stále stejným výjevům: muž telefonující z mobilu, kluk, kterýsi běží pro něco, co zapomněl vjídelním voze, matka s dítětem na klíně, dva mladí lidé líbající se v chodbičce podél kupé, aniž jeví sebemenší zájem o krajinu uplývající kolem nich, rádia puštěná naplno, mně nesrozumitelná hlášení, lidé, kteří něco nabízejí nebo něco chtějí, muž se zlatým zubem, vesele se smějící s kamarády, žena s šátkem na hlavě, která se dívá do prázdna a pláče. Dříve než jsem prošel úzkými dveřmi do dalšího vagonu, vykouřil jsem pár cigaret se skupinou lidí, nenápadně jsem pozoroval zamyšlené, dobře oblečené muže, kteří jako by na svých ramenou nesli svět.

Kráčel jsem tím městem táhnoucím se jako veliká valící se ocelová řeka, městem, jehož jazykem nemluvím, ale copak je to důležité? Naslouchal jsem nejrůznějším jazykům a zvukům a zjišťoval, že stejně jako ve velikých městech ani tady většina lidís nikým nemluví- každý cestující je pohroužen do svých problémů a snů v nuceném soužití s třemi cizinci v témže kupé, všechno jsou to lidé, kteří se

už nikdy nesejdou a v hlavě majísvé vlastní starosti a sny. Ať sebevíc cítí svou bídu nebo samotu, ať sebevíc touží podělit se o radost z úspěchu nebo o tíživý žal, lepší a jistější je mlčet.

Rozhodl jsem se někoho oslovit - ženu přibližně mého věku. Zeptal jsem se jí, kudy právě projíždíme. Yao začal moje slova tlumočit, ale požádal jsem ho, ať mi nepomáhá, potřeboval jsem si představit, jaké by to bylo, kdybych tu cestoval sám. Dostal bych se k cíli? Žena pohybem hlavy naznačila, že neslyší, co jsem řekl, dunění kol na kolejích všechno přehlušovalo. Otázku jsem zopakoval, tentokrát moje slova slyšela, ale ničemu nerozuměla. Asi mě považovala za blázna a šla dál.

Zkusil jsem to s druhým a třetím cestujícím. Ptal jsem se na něco jiného, chtěl jsem vědět, proč někam jedou, co v tom vlaku dělají. Nikdo nepochopil, co po nich chci, a já jsem byl rád, protože moje otázka byla směšná, všichni vědí, co dělají a kam jedou - ba i já, i když jsem možná ještě nedošel, kam jsem dojít toužil. Někdo se mezi námi snažil protáhnout v úzké chodbičce, a když mě slyšel mluvit anglicky, zastavil se a klidně se zeptal:

„Můžu vám pomoct? Ztratil jste se?"

„Ne, neztratil. Kudy teď projíždíme?"

„Jsme na hranici s Čínou, brzy zahneme napravo a pojedeme dolů k Vladivostoku."

Poděkoval jsem a šel dál. Podařilo se mi dát se s někým do řeči, mohl bych cestovat sám, nikdy bych se neztratil, dokud existuje tolik lidíochotných mi pomoci.

Procházel jsem městem, které jako by nebralo konce,

a vrátil jsem se tam, odkud jsem vyšel, obtěžkaný smíchem, pohledy, polibky, písničkami, slovy v mnoha různých jazycích, lesem, který uplýval venku a který už určitě v životě neuvidím, a proto zůstane navždy se mnou na mé sítnici i v mém srdci.

Vrátil jsem se ke stolu, který se nadlouho stal středem našeho vesmíru, napsal jsem pár řádek a umístil je tam,

kam Yao vždycky připevňoval svá každodenní zamyšlení.

*****

Čtu si, co jsem napsal včera po procházce vlakem.

„Nejsem cizinec, protože jsem se nemodlil, abych se v pořádku vrátil, neztrácel jsem čas představami, jaké je to asi doma, u mého stolu, na mé straně postele. Nejsem cizinec, protože všichni cestujeme, máme stejné otázky, cítíme stejnou únavu, stejné obavy, stejné sobectví i laskavost. Nejsem cizinec, protože když jsem potřeboval, dostal jsem. Když jsem klepal, dveře se otevřely. Když jsem hledal, našel jsem."

Vzpomínám si, že jsou to šamanova slova. Zanedlouho se vagon vrátí do místa, odkud vyjel. Tenhle papír zmizí hned, jakmile to sem přijde někdo uklidit. Já ale nikdy nezapomenu, co jsem napsal, protože nejsem a nikdy nebudu cizinec.

* * * * *

Hilal strávila většinu času ve svém kupé usilovnou hrou na housle. Někdy jsem cítil, že hovoříš anděly, jindy to bylo jen procvičování techniky. Na zpáteční cestě do Irkutska jsem si uvědomil, že na procházce s bajkalským orlem jsem nebyl sám. Můj i její duch viděli společně tytéž zázraky.

Minulou noc jsem ji poprosil, abychom zase spali spolu. Pokoušel jsem se provést cvičení světelného prstenu sám, ale nedosáhl jsem ničeho jiného, než že jsem se nechtěně dostal ke spisovateli, jímž jsem byl ve Francii v devatenáctém století. On (nebo já) právě končil odstavec:

„Chvíle předcházející snu se podobají představě smrti. Zmocní se nás strnulost a už nelze určit, kdy, JÁ začne existovat v jiné podobě. Naše sny jsou naším druhým životem: nejsem s to projít branami, jež nás vedou do neviditelného světa, aniž mě zamrazí."

Hilal téhle noci ulehla vedle mě, její hlavu jsem si položil na hruď a oba jsme mlčeli, jako by se naše duše znaly odedávna a už nebylo třeba slov, stačil tenhle tělesný dotek. Nakonec se mi podařilo dosáhnout toho, že mě zlatý prsten dovedl přesně tam, kam jsem chtěl: do města poblíž Córdoby.

Ortel je vynesen veřejně uprostřed náměstí, jako bychom se ocitli na velké lidové slavnosti. Osm dívek oblečených do bílých hábitů, sahajících až ke kotníkům, se třese zimou, ale zanedlouho zakusí žár plamenů Pekla zapálených muži, kteří si osobují právo jednat ve jménu Nebe. Požádal jsem představeného, aby mě zprostil povinnosti být přítomen mezi zástupci církve. Nemusel jsem ho přesvědčovat, určitě ho popudila moje zbabělosta nechal mě jít, kam chci. Zahanbeně jsem se vmísil do davu, hlavu ustavičně zakrytou kápí dominikánské kutny.

Po celý den přicházeli zvědavci ze sousedních města už před večerem zaplnili náměstí. Šlechta se dostavila v pestrých šatech, sedí v první řadě na vyhrazených sedadlech. Ženy měly čas dát se učesat a nalíčit, aby všichni mohli ocenit to, co ony považují za projev krásy. V očích přítomných je cosi víc než zvědavost; obecným pocitem zdá se být touha po pomstě. Není to úleva při pohledu na potrestané viníky, ale odveta za to, že ty dívky jsou hezké, mladé, smyslné a pocházejí z velice bohatých rodin. Zaslouží si trest kvůli všemu tomu, co velká část shromážděných už ztratila s mládím nebo čeho nikdy nedosáhla. Pomstěme se tedy kráse. Pomstěme se

radosti, smíchu a naději. V takovémhle světě není místo pro city dokazující, že všichni jsme bídní a nemohoucí ztroskotanci.

Inkvizitor slouží mši v latině. V jednu chvíli během kázání, v němž varuje lidi před strašlivými tresty, které čekají provinilé kacíře, je slyšet výkřiky. Jsou to rodiče dívek, jež mají být co nevidět upáleny. Až dosud se jim ve vstupu na náměstí bránilo, ale podařilo se jim zdolat překážky a dostat se dál.

Inkvizitor přeruší kázání, dav povykuje, přibíhají stráže a rodiče opět vyvedou.

Přijíždí kára tažená voly. Poté, co dívkám svážou ruce za zády, domini káni je vysadí nahoru. Káru obstoupí stráže, davše rozestoupí a voli se svým ponurým nákladem jsou poháněni k hranici, jež vzplane na blízké rovině.

Dívky stále klopí hlavy, ze svého stanoviště nevidím, zdali mají v očích strach nebo slzy. Jedna z nich byla tak krutě zmučena, že se bez pomoci druhých neudrží na nohou. Vojáci jen stěží zvládají dav, který se směje, pokřikuje urážky a hází po dívkách všechno možné. Zpozoruji, že kára se blíží k místu, kde stojím, snažím se uniknout, ale je pozdě. Hustá masa mužů, žen a dětí za mnou mi brání v pohybu.

Dívky se blíží, bílý šat teď mají potřísněný vejci, pivem, vínem, slupkami z brambor. Pane Bože, smiluj se. Doufám, že v okamžiku, kdy bude hranice zapálena, poprosí znovu o odpuštění svých hříchů - hříchů, o nichž si nikdo z nás přítomných neumí představit, že se jednou stanou ctnostmi. Požádají-li o rozhřešení, jeden z mnichů znovu vyslechne

jejich zpověď, odevzdá jejich duše Pánu a budou zardoušeny provazem omotaným jim kolem hrdla a připevněným vzadu ke kůlu. Spálena budou jen jejich mrtvá těla.

Budou-li trvat na nevině, upálí je zaživa.

Už jsem podobným popravám přihlížel. Doufám z celého srdce, že rodiče dívek dali katovi peníze; ten pak nechá k dříví přimísit trochu oleje, oheň vzplane rychleji a kouř dívky otráví dřív, než jim začnou hořet nejprve vlasy, pak chodidla, ruce, tvář, nohya konečně trup. Pokud se však k úplatku nenaskytla příležitost, budou upalovány pozvolna, za nepopsatelného utrpení.

Kára teď dorazila až ke mně. Sklopím hlavu, ale jedna z dívek mě spatří. Všechny se obrátí a já čekám, že mě budou urážet a napadat, protože si to zasloužím, jsem přece největší provinilec ze všech, ten, jenž si umyl ruce, když pouhé slovo mohlo vše změnit.

Volají na mě. Lidé kolem se ke mně překvapeně otáčejí - copak já ty čarodějnice znám? Nebýt mé dominikánské kutny, asi by mě ztloukli. V jediné chvilce si moji sousedé uvědomí, že musím být jedním z těch, kdo je odsoudili. Kdosi mě pochvalně poplácá po zádech, nějaká žena mi blahopřeje k mé víře.

Dívky na mě pořád volají. A já už nehodlám být zbabělec, rozhodnu se zvednout hlavu a pohledět na ně.

V tu chvíli všechno strne a já už nic nevidím.

Zamýšlel jsem zavést ji do Alefu, když už jsme byli tak blízko, ale spočíval v tom skutečně smysl mé cesty? Ovlivňovat někoho, kdo mě miluje, jen abych dostal odpověď na něco, co mě trýzní? Opravdu by mi to pomohlo znovu se stát králem svého království? Nepodaří-li se mi to tentokrát, podaří se mi to později - na mé cestě určitě čekají další tři ženy, pokud se odvážím projít ji až do konce. A téměř určitě z tohoto vtělení neodejdu bez odpovědi.

* * * * *

Rozednilo se, za okny vlaku se objevuje velké město, lidé vstávají, ale neprojevují žádné velké nadšení ani radost nad tím, že už přijíždíme. Naše cesta možná ve skutečnosti začíná zde.

Vlak zpomaluje, naše ocelové město zůstává ponenáhlu stát, tentokrát definitivně. Obrátím se k Hilal a řeknu jí:

„Vystup se mnou."

Doprovází mě. Venku čekají lidé. Nějaká okatá dívka třímá velký plakát s brazilskou vlajkou a nápisem v portugalštině. Přicházejí novináři, děkuji všem Rusům za laskavé přijetí, kterého se mi dostávalo po celou dobu, kdy jsem projížděl obrovitým asijským kontinentem. Dostávám květiny, fotografové chtějí, abych pózoval pro pár snímků před velkým bronzovým sloupem, na jehož vrcholu ční

dvouhlavýorel a na podstavci je vyryto: 9 288

Není třeba doplňovat „kilometrů". Každý, kdo se dostane až sem, ví, co to číslo znamená.

TELEFONÁT

Loď poklidně pluje po hladině Tichého oceánu a za kopci směrem k městu začíná zapadat slunce. Smutek, který jako by se vokamžiku příjezdu zračil vočích mých společníků z vlaku, vystřídalo nyní nespoutané rozjaření. Všichni se chováme, jako bychom viděli moře poprvé, nikdo si nechce připustit, že zanedlouho budeme říkat „sbohem" a slibovat, že se uvidíme co nejdřív, i když víme, že tenhle slib nám má jen usnadnit odjezd.

Cesta končí, dobrodružství se chýlí ke konci a za tři dny se všichni vrátíme domů, kde obejmeme své blízké, uvidíme děti, podíváme se na nahromaděnou korespondenci, budeme ukazovat stovky fotografií a vyprávět příběhy z vlaku a z měst, jimiž jsme projížděli, o lidech, jež jsme potkali cestou.

To všechno proto, abychom sami sebe přesvědčili, že se to stalo. Tři dny poté, co se vrátíme ke každodenní rutině, se nám bude zdát, že jsme tak daleko nikdy neodjeli. Jistě, máme fotografie, pohlednice, suvenýry, které jsme si po cestě koupili, ale čas-jediný, absolutní, věčný pán našich životů - nám bude říkat: byl jsi stále v tomhle domě, v tomhle pokoji, u tohohle počítače.

Dva týdny? Co je to za celý život? V téhle ulici se nic nezměnilo, sousedé pořád probírají stejné záležitosti, noviny, které si člověk zašel ráno koupit, přinášejí přesně tytéž zprávy: světový šampionát, který začne co nevidět

v Německu, diskuse o Íránu a jeho atomové bombě, konflikty mezi Izraelci a Palestinci, skandály celebrit, ustavičné stížnosti na věci, které vláda slíbila, a neudělala.

Ne, nic se nezměnilo. Jenom my, kteří jsme se vydali hledat své království a objevili jsme kraje, kam jsme nikdy předtím nevkročili, víme, že jsme nyníjiní. Ale čím víc vysvětlujeme, tím víc se přesvědčujeme, že tahle cesta, stejně jako všechny předchozí, existuje jen v naší paměti. Možná proto, abychom o ní vyprávěli vnukům nebo případně o tom napsali knihu, ale co přesně budeme moci říct?

Nic. Možná to, co se tam stalo, ale nikdy to, co se změnilo v našem nitru.

Možná se už nikdy neuvidíme. A jediná osoba, která v tu chvíli upírá oči k obzoru, je Hilal. Asi přemýšlí, jak tenhle problém vyřešit. Ne, pro ni tady Transsibiřská magistrála nekončí. Přesto na sobě nedává znát, co cítí, a když se s ní lidé dají do řeči, odpovídá zdvořile a mile. A to se za celou

tu dobu, kterou jsme strávili spolu, dosud nestávalo.

*****

Yao se snaží držet v její blízkosti. Už to zkusil dvakrát nebo třikrát, ale ona se nakonec vždycky po několika větách vzdálí. Yao to vzdá a jde ke mně.

„Co můžu dělat?"

„Nejspíš respektovat její mlčení."

„Taky myslím, ale víte..."

„Ano, vím. Ale proč se nestaráte sám o sebe?

Vzpomeňte si na šamanova slova: zabil jsi Boha. Je načase jej vzkřísit, jinak tahle cesta byla zbytečná. Znám dost lidí, kteří se snaží pomáhat druhým jen proto, aby se nemuseli zabývat vlastními problémy."

Yao mě plácne po ramenou, jako by chtěl říct, že chápe, a nechá mě samotného hledět na oceán.

Teď, když se nacházím na tom nejvzdálenějším místě, má ke mně moje žena nejblíž. Odpoledne jsem se sešel se svými čtenáři, následovala obvyklá oslava, navštívil jsem starostu, poprvé v životě jsem držel v rukou opravdového kalašnikova, kterého si v kanceláři schovává. Při odchodu jsem si všiml novin ležících na stole. I když nerozumím ani slovo rusky, fotografie mluvily samy za sebe: fotbalisté.

Mistrovství světa začne za několik dní! Moje žena na mě čeká v Mnichově, kde se zakrátko sejdeme, já jí řeknu, jak se mi po ní stýskalo, a podrobně jí vylíčím, co se mi přihodilo s Hilal.

Ona odpoví: „Tuhle historii už jsem slyšela čtyřikrát." A půjdeme se napít do německé pivnice.

Cílem této cesty nebylo najít větu, která v mém životě chyběla, ale stát se opět králem ve svém světě. Ten je tady a teď, znova jsem se spojil sám se sebou i s magickým vesmírem kolem mě.

Jistě, ke stejným závěrům jsem mohl dojít, aniž jsem se vzdálil z Brazílie, ale stejně jako pastýř Santiago v jedné z mých knih jsem musel odejít daleko, abych porozuměl tomu, co je blízko. Když se déšť navrací k zemi, přináší s sebou cosi z ovzduší. To magické, neobyčejné je ustavičně se mnou a se všemi bytostmi veškerenstva, ale

čas od času na to zapomínáme a musíme si to připomenout, i kdyby bylo třeba projet největší světadíl z jednoho konce na druhý. Vrátíme se obtěžkáni poklady, jež mohou být znovu zakopány, a myse zas jednou budeme muset vypravit je hledat. To právě dělá život zajímavým: víra v poklady a v zázraky.

„Oslavíme to. Mají na lodi vodku?"

Vodku nemajía Hilal se na mě zlostně podívá:

„A co oslavíme? To, že tady teď zůstanu sama, vrátím se zpátky tímhle vlakem a celé nekonečné dny a noci budu po cestě myslet na to, co jsme spolu prožili?"

„Ne. Já musím oslavit, co jsem prožil, připít sám sobě. A ty si musíš připít na svoji kuráž. Vydala ses za dobrodružstvím a našla jsi je. Po krátkém období smutku někdo zapálí oheň na blízké hoře.

Tyto světlo uvidíš, půjdeš za ním a setkáš se s mužem, kterého jsi po celý život hledala. Jsi mladá, minulou noc jsem si uvědomil, že na housle už nehrají tvoje ruce, ale ruce Boží. Nech, ať Bůh používá tvých rukou. Budeš šťastná, přestože nyní cítíš beznaděj."

„Ty vůbec nechápeš, co cítím. Jsi sobec, kterýsi myslí, že svět mu hodně dluží. Já jsem se odevzdala celá, a zas jednou stojím opuštěná uprostřed cesty."

Nemá smysl se o tom bavit, ale vím, že to, co jsem řekl,

se nakonec stane. Mně je padesát devět a jí jedenadvacet.

*****

Vrátíme se na místo, kde nás ubytovali. Tentokrát to není

hotel, ale gigantická budova postavená v roce 1974, aby se v ní tehdejší generální tajemník Komunistické strany Sovětského svazu Leonid Brežněv sešel s americkým prezidentem Geraldem Fordem k jednání o odzbrojení. Je celá z bílého mramoru, s obrovskou halou uprostřed. Celá řada pokojů byla dřív zřejmě určena delegacím politiků, ale dnes tu pobývá jen několik hostů.

Chceme se vykoupat, převléknout a hned sejít navečeřet do města, daleko od tohoto chladného prostředí. Ale přesně uprostřed haly stojí nějaký člověk. Zamíří k němu nakladatelé, Yao a já čekáme v opatrném odstupu.

Muž vytáhne mobil a vyťuká nějaké číslo. Nakladatel pak s někým uctivě hovoří a oči se mu rozzáří radostí. Nakladatelka se usmívá. Hlas zvučí v mramorových zdech.

„Rozumíte?" zeptám se.

„Ano, rozumím," odpoví Yao. ,A hned se to dozvíte."

Nakladatel vypne telefon a s radostným úsměvem jde ke mně.

„Zítra se vracíme do Moskvy. Musíme tam být v pět hodin odpoledne."

„Copak tu nezůstaneme ještě dva dny? Ani jsem neměl čas prohlédnout si město. Kromě toho je to devět hodin letu. Jak se tam můžeme dostat do pěti hodin odpoledne?"

„Počítám se sedmi hodinami časového rozdílu. Když odletíme v poledne, jsme tam ve dvě odpoledne. Času dost. Zruším rezervaci v restauraci a objednám večeři sem, musím hned všechno zařídit."

„Proč takový spěch? Moje letadlo do Německa letí v..."

Skočí mi do řeči:

„Zdá se, že prezident Vladimír Putin četl všechno o vaší cestě. A rád by se s vámi seznámil osobně."

DUŠE Z TURECKA

„A co já?"

Nakladatel se obrátí k Hilal.

„Vy jste sem přijela, protože jste chtěla. A vrátíte se, kdy a jak budete chtít. Nás se to netýká."

Muž s mobilem už nám zmizel z očí. Nakladatelé odešli a Yao je následoval. Uprostřed toho obrovského, ponurého bílého vestibulu jsme zůstali jenom my dva.

Všecko se odehrálo velice rychle a ještě jsme se z toho šoku nestačili vzpamatovat. Netušil jsem, že Putin o mé cestě ví. Hilal zřejmě nečekala, že tak nečekaný a náhlý závěr by jí mohl zabránit v tom, aby mi ještě jednou pověděla o své lásce, vysvětlila, jak je to všechno pro náš život důležité a co bychom měli dělat dál, přestože jsem ženatý. Tak si aspoň představuji, že jito probíhá hlavou.

„TOHLE Ml NEMŮŽEŠ UDĚLAT! NEMŮŽEŠ MĚ TU NECHAT! ZABIL JSI MĚ UŽ JEDNOU, PROTOŽE SES NEODVÁŽIL ŘÍCT NE, A TEĎ MĚ ZABIJEŠ ZNOVA!"

Rozběhne se do svého pokoje a já se obávám nejhoršího. Pokud mluví vážně, v téhle chvíli je možné všechno. Chci zatelefonovat nakladateli, abyjí koupil letenku-jinak nás čeká tragédie, nebude žádné setkání s Putinem, nebude žádné království, vykoupení nebo vítězství, velké dobrodružství skončí sebevraždou a smrtí. Vyřítím se k jejímu pokoji v druhém poschodí, ona však už otevřela okna.

„Stůj! Když skočíš z téhle výšky, tak neumřeš. Jenom z tebe bude do konce života mrzák!"

Neposlouchá mě. Musím se uklidnit, zvládnout situaci. Teď je řada na mně, abych jednal stejně autoritativně jako ona u Bajkalu, když poručila, abych se neotáčel a neviděl ji nahou. Napadá mě teď spousta možností a já vsadím na tu nejsnadnější.

„Miluju tě. Nikdy tě tu nenechám samotnou."

Hilal ví, že to není pravda, ale slova lásky mají okamžitý účinek.

„Ty mě miluješ jako řeka. Ale já tě miluju jako žena."

Hilal si nepřeje umřít. V opačném případě by mlčela. Ale kromě těch vyřčených slov její hlas říká: „Ty jsi moje část, ta nejdůležitější, a ta se teď ode mě vzdaluje. Nikdy už nebudu, kým jsem byla." Ovšemže se mýlí, ale teď není vhodná chvíle, abych jí vysvětloval, co by stejně nepochopila.

„Já tě miluju jako ženu. Jako jsem tě miloval dřív a budu tě milovat dál, dokud bude existovat svět. Už jsem ti to vyložil několikrát: čas neplyne. Chceš, abych to všecko opakoval znova?"

Hilal se otočí.

„To je lež. Život je sen, ze kterého se probudíme teprve v okamžiku smrti. Čas plyne, zatímco žijeme. Jsem hudebnice, v tónech zacházím s časem. Kdyby neexistoval, nebylo by hudby."

Teď mluví rozumně. A já ji miluji. Nějako ženu, ale miluji

ji-

„Hudba není nějaká posloupnost tónů. Je to ustavičný

přechod jednoho tónu mezi zvukem a tichem. To přece znáš," tvrdím.

„Co ty víš o hudbě? A i kdyby to tak bylo, jaký to má teď význam? Jestliže ty jsi zajatcem své minulosti, tak si uvědom, že já taky! Jestliže jsem tě v nějakém životě milovala, budu tě milovat navždycky!

Už nemám ani srdce, ani tělo, ani duši, nic! Mám jen lásku. Ty myslíš, že existuju, ale to je iluze tvých očí, to, co vidíš, je Láska v ryzím stavu, která se chce projevit, ale není k tomu ani čas, ani prostor."

Odstoupí od okna a přechází pokojem sem a tam. Vůbec neměla v úmyslu vrhnout se dolů. Kromě jejích kroků na dřevěné podlaze slyším jen pekelný tikot nějakých hodin, dokazující, že se mýlím, čas existuje a v téhle chvíli nás stravuje. Kdyby tu byl Yao, pomohl by mi ji uklidnit, vždycky se cítí dobře, když může udělat něco pro druhé. Chudák, v duši mu pořád ještě vane černý vítr samoty.

„Vrať se ke své ženě! Vrať se k té, co vždycky stála při tobě, v dobrých i špatných časech! Ta je šlechetná, něžná, tolerantní, zato já jsem všecko, co nesnášíš: komplikovaná, agresivní, umíněná, všeho schopná!"

„Tak o mé ženě nemluv!"

Už zase nezvládám situaci.

„Budu si říkat, co chci! Tys mi nikdy neporoučel a nikdy poroučet nebudeš!"

Klid. Mluv dál, a ono ji to přejde. Ale jakživ jsem nikoho neviděl v takovém stavu.

„Buď ráda, že ti nikdo neporoučí. Je přece úžasné, že jsi měla odvahu, riskovala jsi svou kariéru, odjela za

dobrodružstvím a našla je. Vzpomeň si, co jsem ti řekl na lodi: někdo pro tebe zapálí posvátný oheň. Dnes už na housle nehrají tvoje ruce, pomáhají ti andělé. Nech, ať tvoje ruce používá Bůh. Dříve či později hořkost zmizí, někdo, koho ti určil osud, ti konečně přinese štěstí a všecko dobře dopadne. Tak to bude, přestože v téhle chvíli cítíš zoufalství a myslíš, že lžu."

Příliš pozdě.

Řekl jsem spoustu frází, které by se daly shrnout do jediné: „Musíš dospět, děvče." Žádná z žen, které jsem poznal, by se s tak pitomou výmluvou nesmířila.

Hilal popadne těžkou kovovou stolní lampu, vyrve ji ze zásuvky a vyrazí ke mně. Podaří se mi ji zachytit dřív, než mě zasáhne do obličeje, ale Hilal mě teď vší silou začne zuřivě mlátit. Odhodím lampu do bezpečné vzdálenosti a marně se pokouším Hilaliny paže znehybnit. Rána pěstí mě zasáhne do nosu a krev se rozstříkne na všechny strany.

Moje krev nás potřísnila oba.

Duše z Turecka dá vašemu manželovi veškerou svou lásku. Prolije však jeho krev, dřív než odhalí, co hledá.

„Pojď!"

*****

Řekl jsem to úplně jiným tónem. Hilal na mě přestane dorážet. Popadnu ji za paži a táhnu ji ven.

„Pojď se mnou!"

Není čas na vysvětlování. Seběhnu ze schodů s Hilal spíš

vyděšenou než zuřivou. Srdce mi zběsile buší. Vyběhneme z budovy. Čeká tam auto, které mě mělo zavézt na večeři.

„Na nádraží!"

Řidič na mě nechápavě hledí. Otevřu dveře, strčím Hilal dovnitř a nastoupím za ní.

„Řekni mu, ať okamžitě jede na nádraží!"

Hilal opakuje větu rusky a řidič se rozjede.

„Řekni mu, ať nedbá na omezení rychlosti. Já to pak vyřídím. Musíme tam jet teď hned!"

Řidiči se to asi zamlouvá. Vystřelí, až mu v zatáčkách kvílejí pneumatiky, auta kolem brzdí, když uvidí úřední poznávací značku vozu. K mému překvapení má šofér vevnitř majáček a ten umístí na střechu. Prsty se mi zarývají do Hilaliny paže.

„Au, to bolí!"

Povolím stisk, modlím se, prosím Pána Boha o pomoc, abych přišel včas, aby bylo všecko tam, kde má být.

Hilal na mě mluví, prosí, abych se uklidnil, že prý se tak neměla chovat a že tam v pokoji se zabít nechtěla, sehrála mi jen takovou komedii. Kdo miluje, neničíani se nedá ničit, ona by nikdy nepřipustila, abych přešel do nového vtělení plný utrpení a pocitu viny kvůli tomu, co se stalo - jednou to úplně stačilo, a k tomu už došlo. Rád bych jí odpověděl, ale moc neposlouchám, co říká.

Za deset minut auto brzdí před vchodem na nádraží.

Otevřu dveře, vytáhnu Hilal ven a jdeme dovnitř. Když máme projít kontrolou, nepustí nás dál. Jsem rozhodnutý pokračovat za každou cenu, ale objeví se dva statní zřízenci. Hilal zmizí a já se poprvé za celou cestu cítím

ztracený a vůbec nevím, co dělat. Potřebuji ji mít s sebou. Bez ní se nic, naprosto nic nepodaří. Sednu si na zem. Muži se dívají na můj zakrvácený obličej i šatstvo, přistoupí blíž, pohybem ruky mi poroučejí, abych vstal, a začínají se vyptávat. Snažím se říct, že rusky nemluvím, ale jsou čím dál tím agresivnější. Přicházejí další lidé, zvědaví, co se děje.

Hilal se znovu objevíš řidičem. Ten klidným hlasem něco těm agresivním zřízencům řekne, oni se hned zatváří jinak, zdraví mě, ale já nemůžu ztrácet čas. Musím jít dál. Zřízenci odstrkují stranou lidi, kteří se kolem nás shromáždili. Cestu mám volnou, chytnu Hilal za ruku, dostaneme se na nástupiště, běžíme až na konec, všechno je ve tmě, ale rozeznávám poslední vagon.

Ano, ještě tam je!

Obejmu Hilal a snažím se popadnout dech. Tělesným vypětím a působením adrenalinu, kterými koluje v žilách, mi srdce buší jako splašené. Točí se mi hlava, skoro nic jsem odpoledne nejedl, ale omdlít teď nesmím. Duše z Turecka mi ukáže, co potřebuji. Hilal mě chlácholí, jako bych byl její dítě, prosí, abych se uklidnil, je přece se mnou a nic zlého se mi nestane.

Zhluboka se nadechnu, srdce se pomalu vrací k normálu.

„Pojď, pojď se mnou."

Dveře jsou otevřené, v Rusku by si nikdo netroufl vpadnout na nádraží a něco ukradnout. Vejdeme do té malé místnůstky, přitisknu Hilal ke stěně, stejně jako už tak dávno, na začátku téhle nekonečné cesty. Naše obličeje jsou tak blízko sebe, jako by měl následovat polibek. V očích se jí odráží nějaké vzdálené světlo, asi z jediné

lampy na jiném nástupišti.

A i kdybychom byli v naprosté tmě, já i ona bychom viděli. Je tam Alef, mění se frekvence času, nesmírnou rychlostí vstupujeme do temného tunelu - Hilal už to zná, nevyděsíji to.

„Půjdeme spolu, drž se mě za ruku a půjdeme spolu do jiného světa, TEĎ!"

Objeví se velbloudi a pouště, deště a větry, studánka vjedné vesnici v Pyrenejích a vodopád u kláštera u Piedry, irské pobřeží, nároží snad v Londýně, ženy na koních, prorok před posvátnou horou, katedrála v Santiagu de Compostele, prostitutky vyhlížející zákazníky v Ženevě, nahé čarodějky tančící kolem ohně, muž, který se chystá zastřelit manželku a jejího milence, stepi vjakési asijské zemi, kde nějaká žena tká krásné koberce, zatímco čeká na návrat svého muže, šílenci v léčebnách, moře se všemi svými rybami a Vesmír s každou ze svých hvězd. Zvuky rodících se dětí, umírajících starých lidí, brzdících aut, zpívajících žen, mužů, kteří klejí, a pak dveře, dveře a další dveře.

Vstupuji do všech životů, které jsem prožil, prožiji a prožívám. Jsem muž se ženou ve vlaku, spisovatel žijící ve Francii koncem 19. století, jsem mnoha osobami, jimiž jsem byl a budu. Procházíme dveřmi, kudy chci vstoupit. Držel jsem ji za ruku, ale ona teď zmizí.

Kolem mě se chechtá, nadává a křičí dav páchnoucí po pivu a vínu.

Volají mě ženské hlasy. Stydím se, nechci je vidět, ale ony naléhají. Lidé kolem mě zdraví: takže je to moje zásluha! Zachránil jsem město před kacířstvím a hříchem! Hlasy dál volají moje jméno.

Už bylo dost mé zbabělosti pro tenhle den i pro zbytek mého života. Pomalu zvednu hlavu.

Kára tažená voly už skoro přejela, za okamžik bych nic neslyšel. Já se však na ně dívám. Přes všechno ponížení, jímž prošly, vypadají klidně, jako by vyzrály, dospěly, vdaly se a měly děti a jako by se zcela přirozeně ubíraly vstříc smrti, která je osudem všech lidí. Bojovaly, dokud to šlo, ale v určitém okamžiku pochopily, že takový je jejich osud, bylo to psáno ještě dřív, než se narodily. Jenom dvě věci mohou odhalit velká tajemství života: utrpení a láska. Ony už prošly obojím.

A právě to jim vidím v očích: lásku. Hrávali jsme si spolu, snili o šlechticích a princeznách, dělali jsme si plány do budoucna jako všechny děti. To život nás rozdělil. Já si zvolil službu Bohu, ony šly ji nou cestou.

Je mi devatenáct let. Jsem o málo starší než ty dívky, které se nyní na mě dívají vděčně, protože jsem zdvihl hlavu. Ale ve skutečnosti moji duši mnohem víc tíží rozpory a viny,

to, že jsem se nikdy neodvážil říct „ne" kvůli jakési nesmyslné poslušnosti, o níž chci věřit, že je opravdová a logická.

Dívky se na mě dívají a ta vteřina trvá věčnost. Jedna z nich znovu volá moje jméno. Nehlasně pohybuji rty, aby mi rozuměly jen ony:

„Odpusťte mi."

„Není třeba," odpoví jedna z nich. „Ano, mluvily jsme s duchy. Odhalili nám, co se stane, čas strachu pominul, teď už zbývá jen čas naděje. Provinily jsme se? Jednou to svět posoudí a na naše hlavy už hanba nepadne.

Setkáme se znovu v budoucnosti, až celý svůj život a svoji práci věnuješ těm, kdo jsou dnes nepochopeni. Tvůj hlas bude znít hlasitě, mnozí mu budou naslouchat."

Kára se vzdaluje a já se dám vedle ní do běhu, přestože mě stráže odstrkují.

„Láska zvítězí nad nenávistí," pokračuje druhá klidným hlasem, jako bychom byli dosud v lesích a hájích našeho dětství. „Ti, kdo jsou dnes upalováni, budou velebeni, až ten čas nadejde. Vrátí se mágové a alchymisté, Bohyně bude uznána a čarodějky oslavovány. A to vše pro velikost Boží. Takto ti žehnáme až na věky věků."

Jeden strážce mě udeří do břicha, bez dechu se zkroutím, ale znovu zvednu hlavu. Kára se vzdaluje, už ji nedosti hnu.

Odstrčím Hilal stranou. Opět jsme ve vlaku.

„Moc jsem z toho neviděla," řekne. „Vypadalo to jako ohromný křičící dav a byl tam nějaký muž v kápi. Myslím, žes to byl ty, ale nevím to jistě."

„Nelámej si s tím hlavu."

„Dostal jsi odpověď, kterou jsi potřeboval?"

Chtěl bych říct: „Ano, konečně jsem porozuměl svému osudu," ale hlas mi vázne v hrdle.

„Nenecháš mě v tomhle městě samotnou, viď, že ne?"

Obejmu ji.

„Rozhodně ne."

MOSKVA 1. ČERVNA 2006

Když jsme večer přišli do hotelu, Yao na ni čekal s letenkou do Moskvy. Vracíme se týmž letadlem, ale každý vjiné třídě. Moji nakladatelé mě nemohou doprovodit na místo, kde budu přijat prezidentem Vladimírem Putinem, ale přítel novinář k tomu akreditaci má.

Hilal a já po přistání různými východy vystupujeme. Mne zavedou do zvláštní místnosti, kde na mě čeká přítel se dvěma muži. Chci, aby se mnou šli k terminálu, jímž vycházejí ostatní cestující, musím se rozloučit s přítelkyní a s nakladateli. Jeden z mužů namítá, že nemáme čas, ale přítel konstatuje, že jsou dvě hodiny odpoledne, audience má být v pět, a přestože sídlo, kde prezident v tomto ročním období obvykle pobývá, je za Moskvou, dojedeme tam ani ne za padesát minut.

„Pro případ potřeby máte na autech sirény...," žertuje.

Jdeme k druhému terminálu. Cestou se zastavím u květinářkya koupím tucet růží. Hustý dav očekává u příletu pasažéry zdaleka.

„Kdo z vás tady rozumí anglicky?" zeptám se hodně nahlas.

Lidé si mě polekaně prohlížejí. Jsem tu v doprovodu tří statných mužů.

„Kdo z vás tady mluví anglicky?"

Zvedne se několik rukou. Ukazuji kytici růží.

„Za chvíli přijde dívka, kterou velice miluji. Potřebuji

jedenáct dobrovolníků, aby mi pomohli předat jítyhle květiny."

Hned nato se oněch jedenáct dobrovolníků objeví vedle mě. Postavíme se do řady. Hilal přichází hlavním východem, uvidí mě, okamžitě se usměje a zamíří ke mně. Lidé jí jeden po druhém předávají růže. Hilal se tváří rozpačitě i potěšené zároveň. Když přijdu na řadu, podám jí dvanáctou květinu a vroucně ji obejmu.

„Neřekneš mi, že mě miluješ?" snaží se ovládnout situaci.

„Ano. Miluju tě jako řeka. Sbohem."

„Sbohem?" zasměje se. „Tak brzo se mě nezbavíš."

Oba muži, kteří mě mají doprovodit k prezidentovi, něco říkají rusky. Přítel se směje. Zeptám se, o čem je řeč, ale Hilal mi to hned přeloží.

„Řekli, že tak romantickou scénu tady na letišti ještě neviděli."

Na sv. Jiří 2010

AUTOROVA POZNÁMKA

Ještě v září 2006 jsem se s Hilal uviděl znovu, když jsem ji pozval na jedno setkání v rakouském klášteře v Melku. Odtud jsme odjeli do Barcelony a pak do Pamplony a Burgosu. V jednom z těch měst mi pověděla, že odešla z konzervatoře a dál už se hře na housle věnovat nehodlá. Snažiljsem sejito vymluvit, ale vhloubi duše jsem chápal, že i ona se opět stala královnou ve svém království a teď mu potřebuje vládnout.

Když jsem tuhle knihu psal, Hilal mi dvěma e-maily sdělila, že se jí zdálo, jak vyprávím náš příběh. Poprosil jsem ji o trpělivost a poslal jsem jí zprávu, až když jsem knihu dopsal. Ani ji to moc nepřekvapilo.

Táži se sám sebe, zdali byla správná domněnka, že promarním-li příležitost s Hilal, naskytnou se mi ještě další tři (koneckonců těch dívek, které měly být toho dne popraveny, bylo osm, a já už jsem se setkal s pěti). Dnes soudím, že odpověď bych nikdy nedostal: z těch osmi odsouzených byla dotyčná dívka, jejíž jméno jsem se nikdy nedozvěděl, jediná, která mě opravdu milovala.

Moje spolupráce s Lenou a Jurijem Smirnovovými a s nakladatelstvím Sofia už sice skončila, ale já jim děkuji za jedinečný zážitek, jímž se mi stala cesta vlakem napříč Ruskem.

Modlitbu, jíž mi Hilal v Novosibirsku odpustila, už získalo víc lidí metodou channelingu. Když se v knize zmiňuji, že

jsem ji slyšel v Brazílii, mám na mysli jednoho chlapce - je to médium André Luiz.

Konečně bych rád varoval před cvičením světelného prstenu. Jak už jsem o tom hovořil dřív, jakýkoli návrat do minulosti bez sebemenší znalosti postupu může mít dramatické a katastrofální následky.

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titul

Věnování Citáty

KRÁL SVÉHO KRÁLOVSTVÍ

ČÍNSKÝ BAMBUS

LUCERNA PRO CIZINCE

BUDE-LI FUČET CHLADNÝ VÍTR

DĚLENÍ DUŠÍ

9 288

HILALINY OČI

IPAŤJEVŮV DŮM

ALEF

SNÍLKY NELZE ZKROTÍT

JAKO SLZYV DEŠTI

SIBIŘSKÉ CHICAGO

CESTA MÍRU

OHNIVÝ PRSTEN

VĚŘÍT. AČ SE Ml NEVĚŘÍ

ČAJOVÉ LÍSTKY

PÁTÁ ŽENA

AD EXTIRPANDA

BEZ JEDINÉHO POHYBU NEUTRALIZOVAT SÍLU

BAJKALSKÝ OREL

STRACH ZE STRACHU

MĚSTO

TELEFONÁT

DUŠE Z TURECKA

MOSKVA 1. ČERVNA 2006

AUTOROVA POZNÁMKA