﻿

Kdyžjsme se spolu vydali na pouť, zdálo se mi, že se splňuje jeden z nej-větších snů mého mládí. Ty jsi byl pro mne čarodějem donem Juanem a já znovu prožíval Castanedovu ságu o hledání čehosi nevšedního.

Ty však jsi statečně odolával všem mým pokusům udělat z tebe hrdinu. Našemu vztahu to nijak neprospívalo, dokud jsem nepochopil, že nevšední věci se dějí na Cestě obyčejných lidí. Toto pochopení dnes patří k mým nejcennějším zkušenostem, umožňuje mi dělat cokoli a bude mě

provázet navždy.

Díky tomuto pochopení, o něž se zde snažím podělit s druhými, věnuji tuto knihu tobě, Petře.

Autor

T

Prolog

„Nechť se tedy před posvátnou tváří RAM dotknou tvé ruce Živého slova a dostane se ti takové síly, abys o něm mohl podávat svědectví do všech končin Země!”

Mistr zdvihl můj nový meč do výše, ale ponechal jej v pochvě. Oheň v hranici zapraskal, což bylo příznivé znamení, že rituál může pokračovat. Já jsem se tedy sehnul a holýma rukama jsem před

sebou začal hloubit mělkou jámu.

Byla noc 2. ledna 1986 a my jsme stáli nahoře na jednom z vrcholů brazilského pohoří Serra do Mar poblíž útvaru nazývaného

Černé špice. Kromě mne a mého Mistra tam byla také moje žena,

jeden můj žák, místní průvodce a rovněž představitel velkého bratrstva sdružujícího esoterické řády z celého světa a známého pod jménem Tradice. Všech pět přítomných - včetně průvodce, jenž se dozvěděl předem, co se bude dít - se účastnilo mého jmenování Mistrem řádu RAM.

Vyhrabal jsem v zemi nehlubokou, ale dlouhou jámu. Slavnostně jsem se dotkl půdy a pronesl přitom rituální formuli. Nato ke

mně přistoupila moje žena a podala mi meč, který jsem používal

víc než deset let a který mi za tu dobu prokázal službu při stovkách magických úkonů. Uložil jsem jej do vyhloubené jámy, navršil

na něj hlínu a znovu jsem terén zarovnal. Přitom jsem si vybavoval zkoušky, jimiž jsem prošel, věci, které jsem poznal, a jevy, jež

jsem dokázal vyvolat prostě proto, že jsem ten starý věrný meč měl s sebou. Teď jej měla pozřít zem, železo jeho čepele a dřevo jeho

rukojeti se opět mělo stát potravou pro místo, odkud vytěžil tolikerou Moc.

Pak se přiblížil Mistr a držel přede mnou můj nový meč přesně nad místem, kde jsem pohřbil ten starý. Všichni pak vztáhli ruce a Mistr ze své Moci učinil, aby nás zalilo zvláštní světlo, které ne-osvětlovalo, ale bylo viditelné a zbarvovalo postavy jiným odstínem než žlutou barvou plamene. Potom vytasil svůj vlastní meč, dotkl se mě na ramenou a na čele a pravil:

„Z Moci a Lásky RAM tě jmenuji Mistrem a Rytířem řádu, dnes

a po zbytek dnů tohoto tvého života. R - Rigor, A - Amor, M - Mi-sericórdia*), R - Regnum, A - Agnus, M - Mundi.

Nechť tvůj meč nikdy nezůstane dlouho v pochvě, neboť by zrezivěl. Jakmile jej však vytasíš, nechť se nikdy nevrátí zpět, aniž vykoná Dobro, otevře Cestu nebo prolije krev Nepřítele.”

A hrotem svého meče se mě lehce dotkl na čele. Od toho okamžiku už jsem nemusel mlčet. Nemusel jsem skrývat, čeho jsem schopen, ani tajit zázraky, jejichž konání jsem se naučil na cestě Tradice. Od toho okamžiku jsem byl Mág.

Natáhl jsem ruku, abych si vzal svůj nový meč z oceli, kterou nic nezničí, a ze dřeva, které země nestráví, s černočerveným jílcem

a černou pochvou. Avšak sotva jsem se dotkl pochvy a chystal seji

uchopit, Mistr popošel o krok blíž a vší silou mi šlápl na prsty, až jsem vykřikl bolestí a meč pustil,

Podíval jsem se na něj naprosto nechápavě. Zvláštní světlo zmizelo a Mistrova tvář nabyla v přísvitu ohně přízračného vzhledu.

Chladně mě přejel pohledem, přivolal mou ženu a nový meč jí předal. Pak se obrátil ke mně a pravil:

„Dej pryč ruku, která tě klame! Neboť cesta Tradice není cestou

několika málo vyvolenců, ale cestou všech lidí! A moc, kterou si osobuješ, nemá žádnou cenu, protože to není moc, na níž by se podíleli druzí! Tys měl ten meč odmítnout, a kdybys to byl učinil, byl

by ti dán, protože tvoje srdce by bylo čisté. Ale jak jsem se obával, v tomto výsostném okamžiku jsi uklouzl a upadl. A kvůli své chtivosti budeš muset jít znovu svůj meč hledat. A kvůli své pýše jej budeš muset hledat mezi prostými lidmi. A kvůli své posedlosti zázraky budeš muset hodně bojovat, abys opět dosáhl toho,co ti mělo být tak šlechetně předáno.” Bylo mi, jako bych ztrácel pevnou půdu pod nohama. Dál jsem

ohromeně klečel a na nic jsem nechtěl ani pomyslet. Jakmile jsem svůj starý meč vrátil zemi, už jsem si jej nemohl vzít zpět. A jelikož

nový meč jsem nedostal, zase jako bych v té chvíli začínal bez jakékoli moci a ochrany. V den mého svrchovaného Nebeského povýšení mne můj Mistr tím, že mi tak krutě šlápl na prsty, vrátil do světa Nenávisti a Země,

Průvodce uhasil oheň a moje žena přišla blíž a pomohla mi vstát.

Držela v ruce můj nový meč, ale podle pravidel Tradice jsem se jej

bez Mistrova svolení nesměl dotknout. Mlčky jsme šli dolů lesem

a sledovali průvodcovu lucernu až k prašné cestě, kde jsme nechali

stát auto.

Nikdo se se mnou nerozloučil. Moje žena uložila meč dozadu do kufru a nastartovala. Dlouho jsme mlčeli, zatímco ona opatrně objížděla díry a výmoly.

„Nedělej si starosti,” snažila se mě trochu povzbudit. „Určitě ho

zase dostaneš zpátky.” Zeptal jsem se, co jí říkal Mistr.

„Řekl mi tři věci. Jednak že si měl na sebe vzít něco teplejšího, protože nahoře bylo o hodně chladněji, než si myslel. Za druhé, že nic z toho, co se stalo, ho nepřekvapilo a že už to mnohokrát postihlo i jiné lidi, kteří došli tam co ty. A za třetí, že tvůj meč na tebe bude

čekat v pravou chvíli a v pravý den na nějakém místě cesty, kterou budeš muset ujít. Já neznám ani ten den, ani tu hodinu. Sdělil mi jenom, kde mám ten meč schovat, abys ho tam našel.”

„A co je to za cestu?” zeptal jsem se rozčileně. „No, to mi moc nevysvětlil. Řekl jenom, že si máš na mapě Španělska najít jednu dávnou středověkou trasu, známou jako zvláštní

Svatojakubská poutní cesta.”

Městská část Praha 20

Úřad městské části KNIHOVNA Náchodská 754 193 21 Praha Horní Počernice

~ 16-

- 17 -

Příjezd

Celník si dlouze prohlížel meč, který nesla moje žena, a zeptal se,

co s tím hodláme dělat. Odpověděl jsem, že jeden přítel nám ho má ocenit, abychom ho mohli dát do aukce. Lež zapůsobila; celník nám

vystavil potvrzení, že jsme s mečem vystoupili na letišti v Bajadas,

a dodal, že pokud budeme mít nějaký problém při odletu, stačí se

na celnici tím papírem prokázat.

Vydali jsme se k přepážce půjčovny aut a potvrdili jsme rezervaci dvou vozů. Vzali jsme si stvrzenky a zašli si do letištní restaurace

něco sníst ještě dřív, než se rozejdeme.

Přestože jsem předtím v letadle strávil bezesnou noc - mísil se

ve mně strach z letu se strachem z toho, co na mě čeká byl jsem

tak neklidný, že se mi vůbec nechtělo spát.

„Nedělej si starosti,” říkala mi žena už po sté. „Pojedeš do Francie

a v Saint-Jean-Pied-de-Port vyhledáš paní Lourdes. Ta tě seznámí

s osobou, která tě na Svatojakubské cestě povede.” „A co ty?” zeptal jsem se také po sté, ačkoliv odpověď už jsem znal.

„Pojedu, kam musím, a tam nechám, co mi bylo svěřeno. Pak zůstanu pár dní v Madridu a vrátím se do Brazílie. Umím řídit naše záležitosti stejně dobře jako ty.”

„To vím,” řekl jsem a víc jsem se o tom bavit nechtěl. Obchodní

záležitosti, které jsem zanechal v Brazílii, mi dělaly těžkou hlavu. O Svatojakubské cestě jsem se dověděl všechno potřebné za pouhých čtrnáct dní po neblahé události u Černých špicí, ale trvalo mi

skoro sedm měsíců, než jsem se odhodlal nechat všechno být a odjet. Až mi jednou ráno moje žena řekla, že určená hodina a den se

blíží, a pokud se hned nerozhodnu, mohu se s cestou magie a řádem RAM rozloučit navždy. Pokoušel jsem se ji přesvědčit, že Mistr mi dal nesplnitelný úkol, protože se přece nemohu zničehonic zbavit odpovědnosti za svou každodenní práci. Zasmála se a řekla,

že se jenom hloupě vymlouvám, protože za těch sedm měsíců jsem neudělal o moc víc, než že jsem ve dne v noci uvažoval, jestli mám

jet, nebo ne. A docela samozřejmě natáhla ruku a podala mi dvě letenky s určeným datem letu.

1

„Jsme tady proto, žes o tom rozhodla ty,” řekl jsem v baru na letišti. „Nevím, jestli je správné nechat rozhodnutí o tom, že mám jít hledat svůj meč, na někom jiném.”

Žena mi na to řekla, že pokud zase začneme probírat takové

nesmysly, pak uděláme lip, když si sedneme každý do svého vozu a rozloučíme se.

„Ty bys v životě nedovolil, aby za tebe v čemkoli rozhodoval někdo jiný. Raději pojď, máme nejvyšší čas,” vstala, vzala svoje zavazadla a zamířila ven. Já se ani nepohnul. Zůstal jsem sedět a sledoval, jak nedbale nese pod paží můj meč, který se ustavičně chystal sklouznout na zem.

Vpůli cesty se zastavila, vrátila se ke stolu, kde jsem seděl, vtiskla mi zvučnou pusu a dlouze, bez jediného slova, se na mě dívala. Najednou jsem si uvědomil, že jsem ve Španělsku a vrátit už se nemohu. I přes hroznou jistotu, že riskuji nezdar, jsem tedy udělal

první krok. S veškerou láskou, kterou jsem v tu chvíli cítil, jsem ji

objal, a dokud jsem ji držel v náruči, modlil jsem se za všechno a ke všem, v něž jsem věřil, a prosil jsem, ať mi dají sílu, abych se zase

shledal s ní i s mečem. „To byl pěkný meč, vid?” zaslechl jsem hned nato ženský hlas od sousedního stolu.

„Neboj,” odpověděl muž vedle ní. „Koupím ti zrovna takový. Tady

ve Španělsku jich pro turisty mají plné obchody.”

Jel jsem asi hodinu, když na mě dolehla únava z předešlé noci. Na

silnici nebyl velký provoz, ale v tom srpnovém vedru se mi kromě

toho začal přehřívat motor. Rozhodl jsem se, že na chvíli zastavím v městečku, které tabule u silnice označovala za Národní památku.

A jak jsem stoupal po příkré cestě, znovu jsem se rozpomínal na všechno, co jsem se o Svatojakubské pouti dozvěděl.

Tak jako islámská tradice přikazuje, aby každý věřící aspoň jednou

za život následoval Mohameda a vykonal pouť do Mekky, tak také první křesťanské tisíciletí mělo tři posvátné poutě, jejichž cílem byly odpustky a požehnání každému, kdo některou z nich uskutečnil. První cesta vedla k hrobu svatého Petra do Říma a symbolem poutníků, zvaných romeiros, byl kříž. Druhá cesta vedla ke Kristovu svatému hrobu v Jeruzalémě a symbolem poutníků, zvaných palmeiros, byly palmové ratolesti, s nimiž byl vítán Kristus při svém příjezdu do města. A konečně třetí cesta vedla k ostatkům apoštola svatého Jakuba, pochovaným na Iberském poloostrově v místě, kde kdysi jeden pastýř spatřil nad polem zářící hvězdu. Podle legendy se tam hned po Kristově smrti dostal nejen svatý Jakub, ale i sama Panna Marie s poselstvím slova Božího a s výzvou, aby se lidé obrátili na víru. Tomu místu se začalo říkat Compostela - hvězdné pole - a brzy tam vzniklo město, k němuž začali mířit pocestní z celého křesťanského světa. Těm, kdo se ubírali po této třetí posvátné cestě, se říkalo peregrinos - poutníci - a jejich symbolem se stala mušle.

Mléčnou dráhou - nazývanou tak podle galaxie, jíž se poutníci řídili v noci - prošlo každým rokem v dobách její největší slávy

ve 14. století více než milion osob ze všech koutů Evropy. A ještě

dnes mystici, lidé zbožní i badatelé zdolávají pěšky oněch sedm set

kilometrů, jež dělí francouzské město Saint-Jean-Pied-de-Port od katedrály ve španělském Santiagu de Compostela.*)

Díky francouzskému knězi Aymericu Picaudovi, který putoval do Compostely v roce 1123, jdou dnešní poutníci přesně stejnou cestou, jakou ve středověku šel Karel Veliký, svatý František z Assisi, Isabela Kastilská a v současné době papež Jan XXIII. - kromě mnoha jiných.

Picaud napsal o své zkušenosti pět knih, předkládaných jako dílo papeže Kalixta li. - uctívajícího svatého Jakuba - a později známých jako „Codex calixtinus”. V páté knize tohoto kodexu Liber Sancti jacobi Picaud vyjmenovává přírodní znaky, prameny, špitály, útulky a města podél celé cesty. Společnost „Les Amis de Saint-Jacques” se na základě Picaudových poznámek dodnes stará o údržbu

těchto přírodních znaků a o orientaci poutníků.

Ve 12. století začali Španělé využívat svatojakubskou legendu při

svém boji proti Maurům, kteří obsadili Pyrenejský poloostrov. Kolem cesty svatého Jakuba vzniklo několik vojenských řádů a apoštolovy ostatky se staly mocným duchovním povzbuzením v bitvách

s muslimy, kteří tvrdili, že s sebou mají Mohamedovu paži. Po skon-

- 20 -

-21

cení reconquisty však byly tyto vojenské řády tak silné, že přiměly Katolické krále Ferdinanda a Isabelu k přímému zásahu, aby se zabránilo povstání řádů proti šlechtě. Proto také Svatojakubská cesta

upadala ponenáhlu v zapomnění, a nebýt ojedinělých uměleckých

projevů -jako Buňuelovy „Mléčné dráhy” nebo „Poutníka” od Juana Manoela Serrata -, dnes by si nikdo nevzpomněl, že tudy prošly

tisíce osob, které později osídlily Nový svět.

Městečko, kam jsem přijel, bylo úplně vylidněné. Po dlouhém hledání jsem objevil hospůdku zřízenou ve středověkém domě. Hospodský visel očima na televizním seriálu a upozornil mě, že je siesta

a jenom úplný blázen chodí v takovém horku venku.

Dal jsem si něco k pití a chvíli jsem se pokoušel sledovat televizi, ale na nic jsem se nedokázal soustředit. Pořád jsem musel myslet na to, že za dva dny budu v plném dvacátém století znovu prožívat něco z velkého lidského dobrodružství podobného tomu, jež odvedlo Odyssea od Troje, provázelo dona Quijota po La Manche, Danteho a Orfea zavedlo do pekel a Kryštofa Kolumba do Ameriky: prožiju dobrodružné putování do neznáma.

Do auta jsem znovu nasedl už poněkud klidnější. I kdybych neobjevil svůj meč, na Svatojakubské pouti nakonec objevím sám sebe.

Saint-Jean-Pied-de-Port

Maškarní průvod a kapela - všichni účastníci oblečení v červené, zelené a bílé, barvách Basků - zaplnily hlavní třídu v Saint-Jean-Pied-de-Port. Byla neděle, uplynulé dva dny jsem strávil v autě a s nějakou slavností jsem nemohl ztrácet čas. Jak jsem se prodíral davem,

zaslechl jsem pár francouzských nadávek, ale nakonec jsem přece jen dojel k hradbám, které patřily k nejstarobylejší části města a u nichž měla sídlit paní Lourdes. I v téhle části Pyrenejí bylo ve dne horko a já jsem vystoupil z auta celý zpocený.

Zaklepal jsem na dveře. Pak ještě jednou, ale nikdo se neozýval. Zaklepal jsem potřetí, a zase nic. Ustaraně jsem si sedl na kraj chodníku.

Moje žena mi řekla, že tady musím být přesně v tenhle den, ale na mé klepání nikdo nereagoval. Napadlo mě, že se paní Lourdes šla možná

podívat na průvod, ale třeba jsem se taky dost opozdil a ona se rozhodla na mě nečekat. Svatojakubská cesta skončila dřív, než začala.

Najednou se dveře rozlétly a ven vyběhlo nějaké dítě. Rychle jsem vyskočil a svou nevalnou francouzštinou jsem se zeptal na paní Lourdes. Děvčátko se zasmálo a ukázalo mi dovnitř. Teprve pak

jsem si uvědomil svůj omyl: dveře vedly na rozlehlý dvůr, kolem něhož stály středověké domy s pavlačemi. Dveře jsem tak měl vlastně

otevřené, ale neodvážil jsem se ani sáhnout na kliku.

Vběhl jsem na dvůr a zamířil k domu, který mi děvčátko ukázalo.

Vevnitř nějaká tlustá stařena křičela baskicky na kluka se smutnýma hnědýma očima. Chvíli jsem čekal, až hádka skončí - a skutečně skončila tím, že stařena se zuřivým láteřením zahnala chudáka kluka do kuchyně. Teprve pak se obrátila ke mně a bez jakýchkoli otázek mě střídavě vlídně i netrpělivě postrkovala do druhého poschodí. Nahoře byla jenom stísněná kancelář, přeplněná knihami

a nejrůznějšími předměty, soškami svatého Jakuba a upomínkami

na pouť. Žena vyndala z regálu nějakou knihu, posadila se za jediný stůl, který tam byl, a mne nechala stát.

„Určitě jste další poutník do Compostely,” řekla bez okolků. „Musím zapsat vaše jméno do pamětní knihy.”

Řekl jsem jí svoje jméno a ona chtěla vědět, jestli s sebou mám

„vieiras”.*) Tyto velké mušle jsou symbolem pouti k apoštolově hrobu a umožňují, aby se poutníci navzájem poznali. Ještě před cestou do Španělska jsem se vypravil do brazilského poutního místa Aparecida do Nořte, kde jsem si koupil sošku Panny Marie stojící na třech „vieiras”. Vyndal jsem ji z batohu a podal paní Lourdes.

„Pěkné, ale málo praktické,” řekla a vrátila mi ji. „Cestou se vám to může rozbít.”

„Určitě ne. A položím ji k apoštolovu hrobu.”

Zdálo se, že paní Lourdes na mě nemá moc času. Podala mi malou legitimaci, která mi měla umožnit nocleh v klášterech podél Svatojakubské cesty, a dala do ní razítko St. Jean-Píed-de-Port, aby označila místo, kde jsem pouť zahájil. Pak řekla, že mohu jít spá-nembohem.

,Ale kde je můj’ průvodce?” zeptal jsem se.

„Jaký průvodce?” podivila se, ale v očích se jí přitom zvláštně zablýsklo.

Uvědomil jsem si, že jsem zapomněl na něco velice důležitého. Ve svém chvatu a nedočkavosti jsem nevyslovil starobylé Slovo -jakési heslo prozrazující ty, kdo patří nebo patřili k řádům Tradice.

Okamžitě jsem svůj omyl napravil a ono Slovo jsem jí řekl. Paní

Lourdes mi bleskurychle vytrhla z ruky legitimaci, kterou mi před chvílí předala.

„To nebudete potřebovat,” řekla a sundala hromadu starých novin

z lepenkové krabice. „Vaše putování i odpočinek budou záležet na

rozhodnutí vašeho průvodce.”

Z krabice vytáhla klobouk a plášť. Vypadalo to všechno velice starobyle, ale celkem zachovale. Řekla, ať se postavím doprostřed místnosti, a začala se tiše modlit. Pak mi přehodila plášť přes ramena

a klobouk mi dala na hlavu. Všiml jsem si, že na klobouku i nahoře na obou stranách pláště jsou našité mušle. Za ustavičného modlení

popadla stará paní hůl, která stála v koutě kanceláře, a vtiskla mi ji

do pravé ruky. Na hůl připevnila tykvici na vodu. Tak jsem tam stál: vespod jsem měl džínsové bermudy a tričko I LOVE NY a nahoře

středověký šat poutníků do Compostely.

Stará žena přistoupila až na dva kroky přede mě. Nato mi v jakémsi vytržení položila dlaně na hlavu a řekla:

uNechť tě provází svatý Jakub apoštol a ukáže ti to jediné, co potřebuješ objevit; nechť nejdeš ani moc pomalu, ani moc rychle, ale vždy v souladu se zákony a potřebami Cesty; nechť jsi poslušen toho, kdo tě povede, i kdyby jeho příkaz znamenal zabít, rouhat se či provést něco nesmyslného. Musíš přísahat naprostou poslušnost svému průvodci.” Přísahal jsem.

„Na tvé cestě tě bude provázet Duch dávných poutníků Tradice.

Klobouk tě ochrání proti slunci a zlým myšlenkám; plášť tě ochrání

proti dešti a zlým slovům; hůl tě ochrání proti nepřátelům a zlým

skutkům. Provázejž tě požehnání Pána Boha, svatého Jakuba a Panny Marie po všechny noci a dny. Amen.”

Jakmile to dořekla, vrátila se k svému obvyklému chování: spěšně a trochu nevrle zase sklidila plášť a klobouk do krabice, hůl s tykvici dala znovu do kouta, a když mi sdělila heslo, řekla, ať už radši

jdu, protože můj průvodce mě prý očekává asi dva kilometry od

St. Jean-Pied-de-Port.

„Nesnáší kapely,” podotkla. „Ale určitě je slyší i dva kilometry odsud: Pyreneje jsou výborná rezonanční skříň.”

Bez dalších řečí se vydala po schodech dolů do kuchyně, aby tam zase trochu potrápila kluka se smutnýma očima. Před odchodem

jsem sejí zeptal, co mám udělat s autem, a ona řekla, ať jí dám klíče, že si je někdo vyzvedne. Vytáhl jsem tedy z kufru malý modrý batoh s přivázaným spacím pytlem, dovnitř jsem pečlivě schoval sošku Panny Marie s mušlemi, naložil jsem si to na záda a šel odevzdat klíče paní Lourdes. „Jděte pořád touhle ulicí k městské bráně na konci hradeb,” řekla. „A až dojdete do Compostely, pomodlete se za mě zdrávas. Tolikrát jsem tu cestu prošla, a teď mi stačí, že v očích poutníků vidím

nadšení, které stále ještě cítím, ale kvůli svému věku už je nemůžu uplatnit v praxi. Řekněte to svatému Jakubovi. A taky mu řekněte, že co nevidět k němu dojdu po jiné cestě - přímější a méně

únavné.”

Prošel jsem hradbami Španělskou bránou a byl jsem z městečka venku. V minulosti to byla oblíbená trasa římských dobyvatelů a procházela tudy také vojska Karla Velikého a Napoleona. Šel jsem ztichlou krajinou a jenom zdálky ke mně doléhaly zvuky kapely, když tu se mě náhle v jakési polozbořené vsi poblíž St. Jeana zmocnilo obrovské dojetí a oči se mi zalily slzami: tam v těch zřícených zdech jsem

si poprvé uvědomil, že kráčím tou zvláštní Svatojakubskou cestou.

Pyreneje tyčíc! se v dopoledním slunci podél údolí, v němž doznívala vzdálená hudba, ve mně vzbuzovaly dojem čehosi primitivního,

na co už lidský rod dávno zapomněl, a já vůbec netušil, co to může

být. Byl to však tak zvláštní a silný pocit, že jsem přidal do kroku,

abych co nejdřív došel k místu, kde na mě podle paní Lourdes měl

čekat můj průvodce. Za chůze jsem si svlékl tričko a strčil ho do

batohu. Popruhy mě začaly trochu tlačit do nahých ramenou, zato

staré tenisky byly tak měkké, že se mi šlo docela dobře. Asi po čtyřiceti minutách jsem obešel nějaké skalisko a dostal jsem se ke staré

opuštěné studni. Tam seděl na zemi asi padesátiletý černovlasý muž

cikánského vzezřen! a cosi hledal v batohu.

„Olá,” řekl jsem španělsky stejně nesměle jako vždy, když se setkám s někým cizím. ,Asi čekáte na mě. Jmenuji se Paulo.” Muž se přestal hrabat v batohu a změřil si mě od hlavy k patě.

Jeho pohled byl chladný a můj příchod ho zdá se nepřekvapil. 1 já

jsem měl nejasný dojem, že ho znám.

,Ano, čekal jsem na tebe, ale nevěděl jsem, že tě uvidím tak brzo.

Co chceš?”

Jeho otázka mě trochu zaskočila a odpověděl jsem, že mě má vést Mléčnou dráhou, abych našel svůj meč.

,To není třeba,” řekl muž. „Jestli chceš, najdu ti ho sám. Ale musíš se rozhodnout teď hned.”

Tenhle rozhovor s cizím mužem mi připadal pořád záhadnější.

Ale protože jsem přísahal naprostou poslušnost, chystal jsem se odpovědět. Jestli mi může najít meč, ušetří mi spoustu času a já se budu moci vrátit ke svým partnerům a záležitostem v Brazílii, které mi nešly z hlavy. Mohl to taky být nějaký trik, ale proč bych neodpověděl?

Chystal jsem se přikývnout. A najednou jsem uslyšel, jak za mnou

kdosi říká španělsky s velice výrazným přízvukem:

MČlověk nemusí vystoupit na horu, aby zjistil, jak je vysoká.”

Bylo to heslo! Ohlédl jsem se a spatřil jsem asi čtyřicetiletého muže v khaki bermudách a bílém propoceném tričku, jak se upřeně

dívá na Cikána. Měl prošedivělé vlasy a opálenou pleť. Ve spěchu

jsem zapomněl na ta nejzákladnější pravidla ochrany a bez rozmyslu

jsem se chystal bratřit s prvním cizincem, jehož jsem potkal.

„Loďje nejbezpečnější v přístavu; kvůli tomu se však lodě nestaví,” dopověděl jsem heslo. Muž však nespouštěl oči z Cikána, ani Cikán

z něho. Oba tak na sebe beze strachu a bez výhrůžek zírali několik minut. Až nakonec Cikán nechal batoh být, pohrdavě se usmál a vykročil směrem k St. Jean-Pied-de-Port.

Jmenuji se Petrus,“1) řekl příchozí, jakmile Cikán zašel za skalisko, které jsem před chvílí obešel. „Příště buď opatrnější.”

Jeho hlas zněl přátelsky, docela jinak než hlas toho Cikána, ba

i než paní Lourdes. Pak si můj nový známý vzal ze země batoh a já si všiml, že na něm má vzadu obrázek mušle. Vytáhl láhev vína, trochu se napil a podal mi ji. Taky jsem si lokl a zeptal jsem se, kdo to

byl ten Cikán.

„Tohle je pohraniční trasa, velice často používaná pašeráky a teroristy na útěku ze španělského Baskicka,” řekl Petrus. „Policie se tu téměř neobjevuje.”

„Neodpověděl jsi na mou otázku. Vy dva jste se na sebe dívali jako staří známí. A mně také připadal povědomý, proto jsem se k němu tak hlásil.”

Petrus se zasmál a řekl, že bychom měli vyrazit. Vzal jsem si svoje věci a beze slova jsme vykročili. Z Petrova smíchu mi však bylo jasné, že si myslí totéž co já.

Potkali jsme démona.

Nějakou dobu jsme tak šli pořád mlčky. Paní Lourdes měla pravdu: i na vzdálenost téměř tří kilometrů bylo ještě slyšet kapelu, která

bez ustání vyhrávala. Byl bych se rád Petra vyptal na spoustu věcí -

na jeho život, práci i na to, co ho sem přivedlo. Věděl jsem však, že máme před sebou ještě sedm set kilometrů a že jistě nastane vhod-

ná chvíle, kdy mi všechny tyhle otázky zodpoví. Cikán mi však nešel z hlavy, a tak jsem nakonec mlčení přerušil.

„Petře, já si myslím, že ten Cikán byl démon.”

„Ano, byl to démon,” a když mi to potvrdil, pocítil jsem směs hrůzy a úlevy. „Ale není to démon, jakého znáš z Tradice.”

V Tradici je démonem duch, který není ani dobrý, ani zlý, ale je

považován za strážce většiny člověku dostupných tajemství a za vládce nad hmotnými věcmi. Jako padlý anděl se ztotožňuje s lidským

rodem a vždy vítá dohodu a vzájemně prospěšné jednání. Zeptal jsem se, jaký je rozdíl mezi tím Cikánem a démony Tradice. „Cestou potkáme ještě jiné,” usmál se Petrus. „Přijdeš na to sám.

Ale pro lepší představu si zkus celý rozhovor s Cikánem zopakovat.”

Vrátil jsem se k těm několika větám, které jsme si řekli. On prohlásil, že na mě čekal, a tvrdil, že mi najde meč.

Petrus nato podotkl, že tyhle dvě věty mohl docela dobře říct zloděj, kterého přistihli, jak vykrádá něčí batoh: snažil se získat čas a nějaké výhody a zatím si rychle připravit plán útěku. Zároveň by však jeho slova mohla mít hlubší smysl - že by totiž říkala přesně

to, co říct chtěl. „A co je správné?”

„Obojí. Ten chudák zloděj se chtěl hájit a přitom zachytil ze vzduchu slova, která ti měla být řečena. Myslel si, bůhvíjak není chytrý, ale zatím posloužil jako nástroj vyšší síly. Kdyby byl utekl, jakmile jsem přišel, pak by byl tenhle rozhovor zbytečný. On mi však čelil

a já jsem mu z očí vyčetl jméno démona, kterého potkáš cestou.” Podle Petra bylo to setkání příznivým znamením, protože démon

se prozradil předčasně.

„Teď’ si s tím nelámej hlavu, protože to nebude jediný případ, jak už jsem řekl. Možná je nejdůležitější, ale ne jediný.”

Šli jsme dál. V poněkud pusté krajině se tu a tam začal objevovat zakrslý strom. Asi bylo opravdu lepší řídit se Petrovou radou a nechat, ať se všechno děje podle svého. Petrus občas prohodil něco o historických událostech, jež se odehrály v místech, kudy

jsme procházeli. Uviděl jsem dům, kde přenocovala nějaká královna v předvečer své smrti, a kapličku vklíněnou do skal, poustevnu jakéhosi světce, který podle hrstky obyvatel téhle končiny dokázal dělat zázraky.

„Zázraky jsou velice důležité, nemyslíš?” zeptal se mě.

S tím jsem souhlasil, ale řekl jsem, že žádný větší zázrak jsem nikdy neviděl. Moje učednictví v Tradici probíhalo spíše na intelektuální úrovni. Ale věřil jsem, že až získám zpět svůj meč, budu schopen

dělat velké věci stejně jako můj Mistr. „Což ovšem nejsou zázraky, protože nemění zákony přírody. Můj

Mistr používá těchto sil, aby… “

Už jsem to však nedořekl, protože jsem nepřišel na žádný důvod,

proč by měl můj Mistr zhmotňovat duchy, bez doteku přenášet

předměty z místa na místo a v hustých odpoledních mracích náhle

odhalit kus modrého nebe, jak jsem toho byl několikrát svědkem. „Dělá to třeba proto, aby ses přesvědčil o jeho poznání a moci,” nadhodil Petrus.

„Možná…” souhlasil jsem váhavě.

Sedli jsme si pak na kámen, protože Petrus mi řekl, že nerad kouří

při chůzi. Podle něho se tak do plic dostane mnohem víc nikotinu

a z kouře se mu zvedá žaludek.

„Proto ti tvůj mistr odmítl vydat meč,” řekl Petrus. „Protože nevíš, proč koná své zázraky. Zapomněl jsi, že cesta poznání je cestou přístupnou všem lidem, obyčejným smrtelníkům. Při našem putování

tě naučím některá cvičení a rituály, známé jako praktiky RAM. Každý člověk v určitém okamžiku své existence už měl přístup alespoň k jedné z nich. Ke všem bez výjimky může dospět ten, kdo bude

ochoten hledat je trpělivě a prozíravě přímo v životních ponaučeních.

Praktiky RAM jsou tak prosté, že lidé jako ty, zvyklí o životě příliš rozumovat, je mnohdy nepovažují za důležité. Právě ony však spolu S dalšími třemi soubory úkonů umožňují člověku, aby dosáhl všeho,

úplně všeho, po čem touží.

Ježíš velebil Otce, když jeho učedníci začali konat zázraky a léčit

lidi, a děkoval mu za to, že ukryl tyto věci před mudrci a odhalil je obyčejným lidem. Ostatně pokud někdo věří v Boha, musí také věřit, že Bůh je spravedlivý.”

Petrus měl naprosto pravdu. Dovolit, aby jen vzdělaní lidé, kteří

mají čas a peníze na drahé knihy, měli přístup k pravému poznání, by bylo boží nespravedlností.

»Pouhé tři věci stačí, abychom určili pravou cestu moudrosti,” řekl Petrus. Jednak to musí být agapé, a o tom budu mluvit později;

-28-

-29 -

jednak ta cesta musí mít praktické uplatnění v tvém životě, jinak se moudrost stane něčím zbytečným a zpráchniví jako nikdy nepoužívaný meč.

A konečně to musí být cesta, jíž může jít kdokoli. Zrovna tak jako cesta, jíž se právě ubíráš, cesta do Santiaga.”

Potom jsme celé odpoledne šli dál, a teprve když slunce začalo

mizet za horami, rozhodl Petrus, že se znovu zastavíme. Nejvyšší vrcholky Pyrenejí se kolem nás ještě leskly v posledních paprscích

dne.

Petrus mi řekl, ať si očistím kousek země a kleknu si tam.

„Prvním cvičením RAM je znovuzrození. Budeš je muset provádět po dobu sedmi dní a snažit se odlišně prožít svůj první styk se světem. Víš, jak ti bylo zatěžko všeho nechat a vypravit se na cestu do Santiaga za svým mečem, ale tuhle potíž jsi měl jen proto, že tě příliš poutala tvá minulost. Už jsi prožil porážku a bojíš se, že k tomu dojde znovu; něčeho už jsi dosáhl a bojíš se, že o to zase přijdeš. Přece však převládlo něco silnějšího: touha najít meč. A tak ses rozhodl riskovat.”

Přisvědčil jsem, ale zároveň jsem dodal, že těch obav jsem se dosud nezbavil.

,Jo nevadí. Cvičení tě postupně osvobodí od starostí, které sis sám v životě způsobil.”

Pak mě Petrus naučil první z praktik RAM: CVIČENÍ SEMENE. „Začni s tím hned,” řekl.

Položil jsem si hlavu na kolena, zhluboka jsem se nadechl a začal

jsem se uvolňovat. Tělo se podvolilo - asi proto, že jsme šli celý den

a byl jsem vyčerpaný. Začal jsem naslouchat zvuku země, hluchému,

zastřenému zvuku, a ponenáhlu jsem se začal proměňovat v semeno. Nepřemýšlel jsem. Všechno bylo temné a já jsem spal v hloubi

země. Náhle se cosi pohnulo. Byla to nějaká moje část, nepatrná částečka, která mě chtěla probudit, říkala mi, že musím odtamtud vyjít, protože „tam nahoře” je cosi jiného. Chtělo se mi spát, a ta část pořád naléhala. Začala mi hýbat prsty a prsty mi rozhýbaly paže - ale nebyly to prsty ani paže, byl to malý klíček, který se všemožně snažil přemoci sílu země a vydat se k čemusi „tam nahoře”. Ucítil jsem, že tělo začíná následovat pohyb paží. Každá chvilka se zdála věčností, ale semeno vědělo o čemsi „tam nahoře” a muselo

CVIČEN/SEMENE Klekni si na zem. Pak si sedni na paty a skloň se tak, že se hlavou dotkneš kolen. Ruce natáhni dozadu. Jsi teď v zárodečné poloze. Uvolni se a zapomeň na všechny starosti. Dýchej pokoj a hluboce. Ponenáhlu si uvědomíš, že jsi nepatrné semínko, poh^j dlněuhnízděnév zemi. Všechno kolem tebe je teplé a příjemné. Klidněspu. Najednou sepohnejedenprst. Klíček už nechce být menem, chce vypučet. Pomalu začínáš pohybovat pažemi a celé*^ tělo se pak postupně narovnává a narovnává, až sedíš na patácQ Ted se začínáš zvedat a pomalu, pomalu se vztyčuješ, pňčemžje zůstáváš klečet na zemi. Po celou tu dobu si představuješ, že jsi semeno, které počíná rašit a postupně vyráží Způdy.

Nastal čas vyrazit ze země úplně. Zvolna se vztyčuješ, kladeš na zem nejdřív jednu nohu, potom druhou, snažíš se udržet rov-nováhujako výhonek, který touží vydobýt si prostor. AžkonečnÁ stojíš. Představuješ si kolem sebe louku, slunce, vodu, vítr a pt^y\ Jsi výhonek, který začíná růst. Ponenáhlu zvedášpaže k obloze. Potom se pořád víc a víc napínášjako bys chtěl chytit to nesmí&é slunce, které nad tebou září, dává ti sílu a přitahuje tě. Tělo má\ stále pevnější, všechny svaly se ti napínají, zatímco cítíš, jak roWeš, rosteš, rosteš, ažjsi obrovský. Napětí je stále větší, ažpocítíš bolest, která se nedá vydržet. Vtom okamžiku vykřikni a otevři oči.

Opakuj toto cvičení po sedm dnívždy ve stejnou hodinu.

se zrodit, muselo se dozvědět, co to je. S nesmírnou námahou se nejprve hlava a pak tělo začaly zvedat. Všechno bylo příliš pomalé a já jsem musel bojovat proti síle, která mě táhla dolů, do hlubin země, kde jsem dřív klidně spal věčným spánkem. Přesto jsem vítězil, vítězil jsem, až jsem konečně cosi protrhl a narovnal jsem se. Síla, která mě táhla dolů, naráz ustala. Pronikl jsem zemí a obklopovalo mě to „nahoře”.

To „nahoře” byla louka. Cítil jsem, jak hřeje slunce, slyšel jsem

bzukot much, šumění řeky, která tekla v dálce. Pomalu, se zavřenýma očima jsem vstal a co chvíli se mi zdálo, že ztratím rovnováhu

a zřítím se zpátky na zem, avšak rostl jsem dál. Rozevíraly se mi paže a tělo se napínalo. Tam jsem se znovu rodil a chtěl jsem, aby mě zevnitř i zvenčí zalévalo to nesmírné, zářící slunce, jež po mně

chtělo, abych rostl dál, napínal se a objímal je všemi svými větvemi.

Napřimoval jsem paže stále víc, svaly celého těla mě rozbolely a já jsem cítil, že už jsem tisíc metrů vysoký a že mohu objímat hory.

A tělo se pořád rozpínalo, rozpínalo, až bolest ve svalech zesílila

natolik, že jsem to nemohl vydržet a vykřikl jsem.

Otevřel jsem oči a Petrus stál přede mnou, usmíval se a kouřil. Ještě se docela nesetmělo, ale překvapilo mě, že nesvítí slunce, které jsem si představoval. Zeptal jsem se, jestli mám popsat své pocity, a Petrus odmítl.

„Tohle je velice osobní věc a musíš si to nechat pro sebe. Jak bych mohl posoudit tvoje pocity? Jsou tvoje, ne moje.”

Potom řekl, že na tom místě přenocujeme. Rozdělali jsme oheň, dopili zbytek jeho vína a já jsem udělal pár sendvičů s játrovou paštikou, kterou jsem koupil ještě předtím, než jsem dojel do Saint-Jean-Pied-de-Port. Petrus šel k blízké říčce a vrátil se s několika rybami, které upekl na ohni. Pak jsme oba zalehli do spacích pytlů.

jsem, že i když spánek v zemi byl příjemný, mnohem krásnější je

život „tam nahoře”. A že se mohu narodit tolikrát, kolikrát budu

chtít, dokud mé paže nebudou dost velké, abych mohl obejmout

zemi, z níž jsem vyšel.

Mezi moje velké životní zážitky patří nezapomenutelná první noc

na Svatojakubské cestě. Bylo sice chladno, ačkoli bylo léto, ale v ústech jsem ještě cítil chuť Petrova vína. Podíval jsem se k nebi a nade mnou se rozprostírala Mléčná dráha a ukazovala tu nesmírnou cestu, kterou jsme měli ujít. Jindy by ve mně taková dálka vyvolala velikou úzkost, hrozný strach, že to nedokážu, že na to nestačím. Ale toho dne jsem byl semenem a zrodil jsem se znovu. Objevil

-33-

Stvořitel a stvoření

Šest dní jsme putovali nahoru a dolů Pyrenejemi a vždycky večer,

když sluneční paprsky ozařovaly už jen ty nejvyšší vrcholky, chtěl Petrus, abych prováděl cvičení semene. Třetí den jsme podle žlutého betonového mezníku poznali, že překračujeme hranice, a od té chvíle jsme šli po španělské půdě. Petrus mi postupně začal prozrazovat něco ze svého soukromého života; dozvěděl jsem se, že

je Ital a pracuje v průmyslovém designu.*) Zeptal jsem se ho, jestli

mu nedělá starosti ta spousta záležitostí, které musel odložit, aby

mohl vést poutníka při hledání jeho meče. „Chci ti něco vysvětlit,” odpověděl. „Nevedu tě k tvému meči. Je

výlučně tvým úkolem, abys jej našel. Já jsem tu proto, abych tě vedl

Svatojakubskou cestou a naučil tě praktikám RAM. A záleží na tobě,

jak toho k nalezení svého meče využiješ.”

„Neodpověděl jsi na mou otázku.”

„Když cestuješ, prožíváš velice prakticky akt znovuzrození. Ocitáš se v úplně nových situacích, den plyne pomaleji a většinou nerozumíš jazyku, jímž se kolem tebe mluví. Přesně jako dítě, které

opustilo mateřské lůno. Začínáš tedy přikládat mnohem větší význam věcem, které tě obklopují, protože na nich závisí tvoje přežití. Začínáš se chovat k lidem vstřícně] i, neboť právě oni ti mohou

pomoci v obtížných situacích. A sebemenší přízeň bohů přijímáš s nesmírnou radostí, jako by to bylo něco, nač budeš vzpomínat až do konce života.

A protože všechno je pro tebe nové, všímáš si jen krásné stránky věcí a život tě víc těší. Proto bývala náboženská pouť jedním z nej—

objektivnějších způsobů, jak dojít k osvícení. Jdeme pořád vpřed,

m

*) Colin Wilson tvrdí, že na tomto světě neexistují náhody, a já jsem si opět mohl ověřit pravdivost jeho tvrzení. Jednou odpoledne jsem si v Madridu prohlížel časopisy v hale hotelu, kde jsem bydlel, a mou pozornost upoutala reportáž o Ceně asturského prince, protože jedním z vyznamenaných byl brazilský novinář Roberto Marinho. Když jsem se pozorněji zadíval na záběr z banketu, s úžasem jsem u jednoho stolu uviděl elegantního Petra ve smokingu. V popisku stálo, že jde o „jednoho z nejslavnějších současných evropských designérů”. (Pozn. autora.)

m

přizpůsobujeme se novým situacím a za to se nám dostává všemožných požehnání, jež život štědře udílí těm, kdož o ně žádají.

Copak ty si myslíš, že bych si mohl dělat starosti s těmi několika

plány, které jsem dočasně odložil, abych tu mohl být s tebou?” Petrus se rozhlédl a jájsem sledoval jeho pohled. Nahoře na kopci

se páslo několik koz. Jedna z nich se odvážila na vysoký skalní útes

a jájsem netušil, jak se tam dostala a kudy chce odtamtud pryč. Ale zrovna když jsem o tom uvažoval, koza skočila a přes nějaké mně neviditelné záchytné body se vrátila ke svým družkám. Ve všem kolem se zračil jakýsi nervózní poklid, poklid světa, který má před sebou ještě dlouhý růst a tvorbu a který ví, že k tomu stále musí jít

a jít.! kdyby mi někdy třebas při velkém zemětřesení nebo vražedné bouři připadlo, že je příroda krutá, chápal jsem, že to s sebou

přináší každá cesta. 1 příroda putuje k osvícení.

„Jsem rád, že tu jsem,” řekl Petrus. „Na práci, kterou jsem odložil, teď nezáleží, a to, co udělám, až se vrátím, bude mnohem lepší.” Když jsem dřív četl díla Carlose Castanedy, toužil jsem se setkat

se starým indiánským čarodějem donem Juanem. Teď, při pohledu na Petra, jak se díval na hory, se mi zdálo, že jsem tam s někým velice podobným.

Sedmého dne odpoledne jsme došli borovým lesem na vrchol kopce,

kde se Karel Veliký poprvé modlil na španělské půdě. Starodávný pomník tam latinsky vybízel, aby se všichni na paměť té události pomodlili Zdrávas, Maria. Udělali jsme, oč nás pomník žádal. Potom Petrus chtěl, abych naposled provedl cvičení semene.

Bylo větrné a chladné počasí. Namítl jsem, že je ještě brzo - táhlo na třetí -, ale Petrus řekl, ať nemluvím a udělám přesně to, co

říká.

Klekl jsem si a začal jsem provádět cvičení. Všechno probíhalo

jako obyčejně až do chvíle, kdy jsem vztáhl ruce a začal si představovat slunce. Jakmile jsem před sebou uviděl to obrovité zářící těleso, pocítil jsem, jak se mě zmocňuje úžasné vytržení. Moje lidská

paměť začínala pohasínat a já už neprováděl cvičení, ale stal jsem se stromem. Naplňovalo mě to štěstím a spokojeností. Slunce zářilo a otáčelo se kolem dokola - což se až dosud nikdy nestalo. Tak

jsem tam stál s nataženými větvemi a s listím, které rozechvíval vía toužil jsem tak zůstat navždy. Až mě cosi udeřilo a na zlomek

vteřiny se všechno kolem zatmělo.

Ihned jsem otevřel oči. Petrus mi dal pohlavek a držel mě za ramena.

„Nezapomínej na svůj cíl!” řekl rozhněvaně. „Nezapomínej, že se ještě musíš hodně učit, než najdeš svůj meč!”

Sedl jsem si na zem a třásl jsem se v ledovém větru. „To se stává vždycky?” zeptal jsem se.

„Skoro vždycky,” odpověděl. „Zvlášť takovým lidem jako ty, kteří

se nechají zlákat maličkostmi a zapomenou, co hledají.”

Petrus si vyndal z batohu svetr a oblékl se. Jájsem si přes tričko I LOVE NY natáhl ještě jedno rezervní - nikdy by mě nenapadlo,

že v létě, o kterém noviny psaly jako o „nejteplejším za posledních

deset let”, by mohla být taková zima. Dvě trička přece jen trochu chránila proti větru, ale poprosil jsem Petra, abychom šli rychleji, a já se tak mohl zahřát. Z kopce se šlo mnohem lip. Myslel jsem,

.že je mi tak hrozně chladno proto, že jsme pořád jedli velice střídmě, a to jen ryby a různé plody.*) Ale Petrus mi vysvětlil, že jsme

vystoupili na nejvyšší bod našeho horského putování, kde je samozřejmě chladno.

Neušli jsme ani pět set metrů, když se za ohybem cesty svět náhle

úplně změnil. Před námi se rozprostírala nezměrná zvlněná planina. A vlevo dole, ani ne dvě stě metrů daleko, nás očekávalo pěkné

městečko s kouřícími komíny.

Přidal jsem do kroku, ale Petrus mě zadržel.

„Teď je asi nejvhodnější okamžik k tomu, abych tě naučil druhou praktiku RAM,” řekl, sedl si na zem a naznačil, abych udělal totéž.

S nechutí jsem ho poslechl. Pohled na to městečko s kouřícími

komíny mě rozrušil. Najednou jsem si uvědomil, že už týden pochodujeme celé dny divočinou, kde není živé duše, a spíme tam pod širým nebem. Došly mi cigarety a musel jsem kouřit ten hrozný Petrův tabák. Spát ve spacáku a živit se nemastnými neslanými rybami se mi líbilo, když mi bylo dvacet, ale tady na Svatojakubské cestě jsem se s tím smiřoval jen těžko. Netrpělivě jsem čekal, až si

-36-

-37-

Petrus beze slova ukroutí a vykouří cigaretu, a toužebně jsem si představoval, jak mě zahřívá sklenka vína v hospodě, kam bychom dorazili ani ne za pět minut.

Petrus, nabalený v tom svém svetru, byl docela klidný a roztržitě

pohlížel na nekonečnou pláň. „Tak co, jaký byl přechod Pyrenejí?” zeptal se nakonec.

„Moc pěkný,” odpověděl jsem stručně, abych nezdržoval dalšími řečmi.

„Musel být opravdu moc pěkný, když jsme potřebovali šest dní na

to, co se dalo ujít zajeden.”

Nechtěl jsem mu věřit. Vzal mapu a ukázal mi vzdálenost: 17 kilometrů. I kdybychom kvůli výstupům a sestupům šli pomalu, zvládli bychom to za šest hodin.

„Ty jdeš tak slepě za svým mečem, že zapomínáš na něco důležitějšího: je třeba dávat pozor na samu cestu. Tak usilovně myslíš na Santiago - které odsud nemůžeš vidět -, že sis nevšiml, jak některými místy procházíme čtyřikrát nebo pětkrát, jenže z různých stran.”

Teprve při těchto slovech jsem si uvědomil, že Itchasheguy - nej-vyšší horu téhle oblasti -jsem měl někdy vpravo, a jindy zase vlevo. A přestože jsem si toho v té chvíli všiml, nevyvodil jsem si z toho

jediný možný závěr: že se mnohokrát vracíme.

„Stačilo, abych volil různé trasy a využíval pašerácké lesní stezky.

Ale i tak sis toho měl všímat.

Pro tebe totiž neexistoval proces putování, toužil jsi pouze dojít.” „A co kdybych si toho všiml?”

„Stejně bychom šli sedm dní, protože tak to stanoví praktiky RAM.

Ale aspoň bys z těch Pyrenejí měl něco víc.” Tak mě to překvapilo, že jsem pozapomněl na chlad a na blízké

městečko.

„Když člověk putuje k nějakému cíli,” řekl Petrus, Je velice důležité, aby sledoval cestu. Právě cesta nás vždycky učí, jak nejlépe dojít, a obohacuje nás, když sejí ubíráme. Srovnal bych to s pohlavním aktem, při němž intenzitu orgasmu určuje milostná předehra. To ví každý.

Stejné to je, když máme v životě nějaký cíl. Může být lepší nebo horší podle toho, jakou cestu si zvolíme k jeho dosažení, a podle

toho, jak tou cestou jdeme. Proto je tak důležitá druhá praktika

RAM: z toho, nač se díváme den co den, umět vytěžit tajemství, Jcterá běžně nevidíme.”

Pik mě Petrus naučil CVIČENÍ RYCHLOSTI.

„Ve městě, uprostřed každodenních povinností, stačí na toto cvičení dvacet minut. Ale protože jdeme zvláštní Svatojakubskou cestou, vénujeme na cestu k tomu městečku hodinu.”

Znovu mě roztřásla zima, na kterou už jsem zapomněl, a vrhl jsem

na Petra zdrcený pohled. On si mě však nevšímal, vstal, vzal si batoh a až k uzoufání pomalu jsme se chystali ujít těch dvě stě metrů.

Nejdřív jsem se díval jen na hospodu, nevelkou dvoupatrovou starou budovu, nad jej ímiž dveřmi visel dřevěný vývěsní štít. Byli jsme

tak blízko, že jsem dokonce mohl přečíst, kdy tu hospodu postavili: 1652. Pohybovali jsme se, ale jako bychom se vůbec nehnuli z místa.

Petrus kladl jednu nohu před druhou co nejpomaleji a já to dělal po

něm. Vyndal jsem si z batohu hodinky a dal jsem si je na ruku.

„Takhle to bude horší,” upozornil mě, „protože čas není něco, co plyne pořád stejným tempem. To tempo určujeme my sami.”

Ustavičně jsem se díval na hodinky a zjistil jsem, že má pravdu. Čím víc jsem se na ně díval, tím pomaleji minuty utíkaly. Rozhodl

jsem se, že dám na jeho radu, a hodinky jsem strčil do kapsy. Snažil

jsem se soustředit na krajinu, na pláň, na kamení, po němž jsem šlapal, ale hned zase jsem obracel pohled k té hospodě - a znovu se mi

zdálo, že jsme se nehnuli z místa. Chtěl jsem si v duchu jen tak pro

sebe vyprávět nějaké příhody, ale to cvičení mě tak znervózňovalo, že jsem se soustředit nedokázal. Když jsem neodolal a znova vytáhl z kapsy hodinky, zjistil jsem, že uběhlo pouhých jedenáct minut.

„Nedělej si z toho mučení, k tomu to cvičení sloužit nemá,” řekl

Petrus. „Snaž se vychutnávat rychlost, na kterou nejsi zvyklý. Jakmile změníš způsob, jímž provádíš běžné věci, umožníš, aby v tobě vznikl nový člověk. No ale dělej, jak uznáš za vhodné.”

Tu poslední větu řekl tak laskavě, že mě trochu uklidnil. Jestli to záleží na mně, pak bude lepší vytěžit z té situace co nejvíc. Zhluboka jsem se nadechl a přestal jsem myslet. Navodil jsem si zvláštní

stav, jako by čas byl cosi vzdáleného, co mě nezajímá. Stále víc jsem se uklidňoval a na věci kolem sebe jsem se začínal dívat jinýma očima. Představivost, která se bouřila, dokud jsem byl napjatý, začala

nyní pracovat v můj prospěch. Pozoroval jsem městečko před sebou

nnýšlel jsem si jeho historii: jak se stavělo a jací poutníci tudy fczeli, jak je potěšilo, když se tu po ledovém pyrenejském větru Ji pohostinného přijetí. V jedné chvíli se mi zdálo, že spatřuji |’ městě jakousi silnou, tajemnou a moudrou bytost. Moje předsta-i; zaplnila planinu rytíři a bitvami. Mohl jsem vidět jejich meče jtící se na slunci a slyšet jejich válečný pokřik. To městečko už Jebylo jen místem, kde jsem si měl zahřát duši vínem a tělo přikrýv-

: (tou, ale historickým mezníkem, dílem hrdinských lidí, kteří opustili

>íe. aby se usídlili v téhle pustině. Byl tam kolem mě svět a já jsem

si uvědomil, jak málokdy jsem mu dosud věnoval pozornost.

Ani jsem si nevšiml, a stáli jsme přede dveřmi té hospody a Petrus mě zval dál.

„Já platím víno,” řekl. „A půjdeme brzo spát, protože zítra tě musím představit jednomu velkému čaroději.”

Usnul jsem tvrdým spánkem beze snů. Sotva se ve dvou jediných ulicích městečka Roncesvalles začalo rozednívat, Petrus už mi klepal na dveře. Byli jsme ubytováni v prvním patře hospody, která sloužila také jako hotel. Dali jsme si černou kávu, chléb s olivovým olejem a vyrazili jsme.

Venku všecko tonulo v husté mlze. Uvědomil jsem si, že Roncesvalles neodpovídá představě malého městečka, jakou jsem si o něm udělal; v dobách velkých Svatojakubských poutí tam byl nejvýznamnější klášter z celého kraje a jeho přímý vliv sahal až do oblastí hraničících s Navarrou. A tuto charakteristiku si místo dosud uchovávalo:

těch několik málo budov patřilo kněžskému kolegiu. Jediné stavení

světského rázu byla hospoda, kde jsme přespali.

Mlhou jsme došli ke kolegiátnímu kostelu. Vevnitř několik kněží v bílých rouchách sloužilo společně první ranní mši. Neporozuměl

jsem ani jedinému slovu, protože bohoslužba se konala v baskičti-ně. Petrus si sedl do jedné z nejzazších lavic a řekl, abych se posadil vedle něho.

Kostel byl rozlehlý a plný uměleckých předmětů nesmírné ceny. Petrus mi pošeptal, že stavbu dotovali králové a královny z Portugalska, Španělska, Francie a Německa a místo kdysi určil císař Karel

Veliký. Roncesvalleská Madona na hlavním oltáři - celá z masivního stříbra a s tváří ze vzácného dřeva - držela v rukou kytici květů

-41

z drahokamů. Vůně kadidla, gotická architektura a bíle odění kněží

se svými zpěvy mě začali uvádět do transu velice podobného tomu,

jaký jsem zakoušel při rituálech Tradice.

„A co ten čaroděj?” zeptal jsem se, když jsem si vzpomněl na Petrovu večerní poznámku. Petrus kývl hlavou k hubenému obrýlenému knězi středního věku,

který seděl s ostatními mnichy na jedné z dlouhých lavic po stranách hlavního oltáře. Čaroděj a současně kněz! Přál jsem si, aby už mše skončila, ale jak mi řekl Petrus předešlého dne, my sami určujeme tempo času: moje nedočkavost způsobila, že se církevní obřad vlekl víc než hodinu.

Jakmile mše skončila, Petrus mě nechal sedět na lavici a šel ke dveřím, kudy vycházeli kněží. Chvíli jsem si prohlížel kostel a cítil jsem,

že bych se měl nějak pomodlit, ale nedokázal jsem se na nic soustředit. Sochy a obrazy mi připadaly vzdálené, zajaté v minulosti, která už se nevrátí, stejně jako se nikdy nevrátí zlatý věk Svatojakubské cesty.

Ve dveřích se objevil Petrus a beze slova na mě kývl, abych ho

následoval.

Vešli jsme na klášterní nádvoří obklopené kamenným podloubím.

Uprostřed zahrady byla fontána a na jejím okraji seděl ten obrýlený

kněz a čekal na nás.

„Otče Jordi, tohle je ten poutník,” představil mě Petrus.

Kněz mi podal ruku a já jsem ho pozdravil. Nikdo z nás nic víc

neřekl. Čekal jsem, že se něco stane, ale slyšel jsem jen v dálce kokr-hat kohouty a viděl jsem, jak krahujci letí na každodenní lov. Kněz

se na mě díval skoro stejně bezvýrazně jako paní Lourdes, když jsem jí řekl starobylé Slovo. Konečně po dlouhém a tíživém mlčení páter Jordi promluvil.

„Zdá se, že jsi vystoupil po stupních Tradice příliš brzy, milý synu.”

Odpověděl jsem, že už je mi třicet osm let a že jsem uspěl ve všech ordáliích.*)

^AŽ na jednu, tu poslední a nejdůležitější,” řekl a stále na mě tak bez-výrazně pohlížel. ,A bez ní všecko, co ses naučil, nic neznamená.”

„Proto také putuji Svatojakubskou cestou.”

JTo není žádná záruka. Pojď se mnou.”

Petrus zůstal v zahradě a já jsem šel za páterem Jordim. Procházeli jsme klášterem kolem hrobky navarrského krále Sancha VII. Udatného a došli jsme do kapličky, která stála stranou hlavních budov roncesvalleského kláštera. Uvnitř nebylo téměř nic: jen stůl, kniha

a meč. Ale ne můj.

Páter Jordi si sedl za stůl a mne nechal stát. Pak vzal nějaké byliny a zapálil je. Obestřela nás vůně a mně se stále víc vybavovalo podobné setkání s paní Lourdes.

„Nejdřív tě chci na něco upozornit,” řekl páter Jordi. „Svatojakubská pouť je pouze jedna ze čtyř cest. Je to Cesta meče. Může ti dát moc, ale to nestačí.”

„Které jsou ty další tři cesty?”

„Znáš přinejmenším dvě: Cestu do Jeruzaléma, což je cesta poháru

neboli cesta grálu, která ti dá schopnost konat zázraky, a Cestu do

Říma, což je cesta hole, která ti umožní spojení s jinými světy.”

„Zbývá peníz, abychom doplnili čtyři barvy v kartách,” řekl jsem žertem. A páter Jordi se usmál.

„Ano. To je tajná cesta, a až ji jednoho dne vykonáš, nikomu o tom

nesmíš povědět. Prozatím o tom nebudeme mluvit. Kde máš své

mušle?”

Otevřel jsem batoh a vyndal mušle se soškou Panny Marie. Páter

Jordi je položil na stůl, vztáhl nad ně ruce a začal se soustřeďovat. Řekl, abych udělal totéž. Vůně v ovzduší stále sílila. Kněz i já jsme měli otevřené oči a znenadání jsem si všiml stejného úkazu, jako byl ten, jehož svědkem jsem byl v ltatiaie: mušle zářily světlem, jež neosvěcuje. Zář byla stále pronikavější a uslyšel jsem tajuplný hlas vycházející z úst pátera Jordiho:

„Kde je tvůj poklad, tam bude i tvé srdce.”

Byla to věta z Bible. Hlas však pokračoval:

,A kde je tvé srdce, tam bude kolébka druhého příchodu Kristova;

poutník na Svatojakubské cestě je stejně jako tyto mušle pouhou skořepinou. Jakmile praskne skořepina, jež je od Života, objeví se

Život, jenž je učiněn z agapé.”

-42-

Odtáhl ruce a mušle přestaly zářit. Pak napsal moje jméno do knihy, která ležela na stole. V průběhu cesty do Santiaga jsem viděl jenom tři knihy, do nichž bylo mé jméno zapsáno: knihu paní

Lourdes, knihu pátera Jordiho a knihu Moci, kam jsem já sám směl své jméno vepsat později.

„Hotovo,” řekl. „Můžeš jít s požehnáním roncesvalleské Panny

Marie a svatého Jakuba od meče.”

„Trasu Svatojakubské cesty označují ve Španělsku žluté šipky,” řekl mi kněz, když jsme se vraceli k místu, kde na nás čekal Petrus. „Kdybys

někdy zabloudil, hledej tyto šipky na stromech, na skalách i na orientačních tabulích a určitě se ti podaří najít správnou cestu.”

„Mám dobrého průvodce.”

„Snaž se však spoléhat především sám na sebe, abys celých šest dní

nechodil Pyrenejemi sem a tam.”

Takže kněz už o té příhodě věděl.

Došli jsme k Petrovi a rozloučili jsme se. Roncesvalles jsme opustili dopoledne, kdy už se ranní mlha úplně rozplynula. Před námi se prostírala rovná, přímá cesta a já jsem si začal všímat žlutých šipek,

o nichž se zmínil páter Jordi. Batoh jsem měl o něco těžší, protože

jsem koupil v hospodě láhev vína, přestože Petrus tvrdil, že to není třeba. Počínaje Roncesvalles jsme měli procházet stovkami obcí a už

se téměř nemělo opakovat, že bychom spali pod širým nebem.

„Petře, páter Jordi mluvil o druhém příchodu Krista, jako by to

bylo něco, co se právě děje.”

,A děje se to neustále. To je tajemství tvého meče.” „Kromě toho jsi mi říkal, že se setkám s čarodějem, a já se sešel

s knězem. Co má společného magie s katolickou církví?” Petrus pronesl jediné slovo.

„Vše.”

Krutost

„Právě tam na tom místě zavraždili lásku,” řekl nám starý vesničan % ukázal na malou poustevnu vklíněnou do skal. Putovali jsme už nepřetržitě pět dní a přestávky jsme dělali jenom

na jídlo a spaní. Petrus mi o svém soukromém životě zatím mnoho

nepověděl, ale vyptával se hodně na Brazílii a na mou práci. Řekl, že

má naši zemi rád, protože mu ji představuje socha Krista Spasitele na Corcovadu, který otvírá náruč, místo aby trpěl na kříži. Chtěl

vědět všechno možné, ba i jestli ženy jsou u nás stejně hezké jako ve Španělsku. Přes den bylo skoro nesnesitelné horko a všude na vesnici i v hospodách, kam jsme přišli, si lidé stěžovali na sucho. Kvůli vedru jsme se přizpůsobili španělské siestě a mezi druhou a čtvrtou

odpoledne, kdy slunce nejvíc pálí, jsme vždy pochod přerušili.

A právě když jsme tehdy odpoledne odpočívali v olivovém háji, přišel za námi ten starý vesničan a nabídl nám doušek vína. I v horku se zvyk pít víno udržuje mezi obyvateli tohoto kraje po celá staletí.

„A proč tam zavraždili lásku?” zeptal jsem se, protože vesničan se

zřejmě chtěl rozpovídat.

„Princezna Felicie Akvitánská, která před mnoha staletími putovala do Compostely, se na zpáteční cestě rozhodla všeho zřeknout a zůstat tady. Byla to opravdová láska, protože se o své jmění rozdělila

S chudými zdejšího kraje a pečovala o nemocné.”

Petrus si ukroutil tu svou hroznou cigaretu, a přestože se tvářil lhostejně, všiml jsem si, jak ho starcovo vyprávění zaujalo.

„Princeznin otec tedy vyslal jejího bratra vévodu Viléma, aby ji přivedl zpátky. Ale Felicie odmítla. Vévoda ji pak ze zoufalství probodl v malé poustevně, kterou tam v dálce vidíte a kterou si sama postavila, aby se mohla starat o chudáky a chválit Pána Boha.

Vévoda se pak svého činu zděsil a šel do Říma poprosit papeže

o odpuštění. Papež mu jako pokání uložil pouť do Compostely. A tehdy se stalo něco zvláštního: cestou zpátky vévoda pocítil stejné nutkání jako jeho sestra, zůstal v poustevně, kterou postavila, a staral se pak o chudé až do posledních dnů svého dlouhého života.”

„To je zákon návratu,” usmál se Petrus. Vesničan jeho slovům nerozuměl, ale já jsem přesně věděl, co tím myslí. Po cestě jsme vedli dlouhé teologické diskuse o vztahu Boha k lidem. Dokazoval jsem, že v Tradici vždy existuje nějaká spojitost s Bohem, ale cesta k tomu je úplně jiná než ta, kterou se ubíráme na Svatojakubské pouti - s knězi čaroději, s démonickými Cikány a svatými divotvůrci. To

všechno mi připadalo velice primitivní, příliš spjaté s křesťanstvím

a bez oné fascinace a extáze, které rituály Tradice ve mně dokázaly vyvolat. Petrus pořád opakoval, že Svatojakubská cesta je cestou, jíž

může jít kdokoliv, a jedině cesta tohoto typu může vést k Bohu.

„Ty si myslíš, že Bůh existuje, a já si to taky myslím,” říkal Petrus. „Bůh tedy pro nás existuje. Jestli však někdo v něj nevěří, existovat nepřestane, ale ani tak to neznamená, že se ta nevěřící osoba mýlí.”

„Bůh je tedy omezen na přání a moc člověka?” „Jeden můj přítel býval pořád opilý, přesto se však každý večer pomodlil tři zdrávasy, protože ho k tomu vedla matka už odmalička.

I když třeba přišel domů úplně pod obraz, a dokonce i když nevěřil v Boha, ty tři zdrávasy se pomodlil vždycky. Po jeho smrti jsem se na něho v jednom rituálu Tradice zeptal Ducha předků. Duch předků

mi odpověděl, že můj přítel šťastně dlí ve světle. Přestože neměl

v životě víru, jeho činy - pouhé tři modlitby pronášené z povinnosti

a automaticky - ho spasily.

Bůh už byl přítomen v jeskyních a v hromobití našich předchůdců; jakmile člověk objevil, že jde o přírodní úkazy, Bůh přesídlil do některých zvířat a posvátných hájů. Bývaly doby, kdy existoval jen

v katakombách velkých měst dávné historie. Ale po celou tu dobu

stále přebýval v lidských srdcích v podobě lásky.

Dnes je Bůh pouhým pojmem, takřka vědecky dokázaným. Jakmile se však dospěje k tomuto bodu, historie se obrátí a všechno začne nanovo. Zákon návratu. Přesně to měl na mysli páter Jordi, když citoval Krista a řekl, že kde je tvůj poklad, tam bude i tvé srdce. Tvář Boží uvidíš tam, kde šiji budeš přát vidět. A i když ji nebudeš chtít vidět, tak to vůbec nevadí, pokud ovšem budeš konat dobro. Když Felicie Akvitánská postavila poustevnu a začala pomáhat

chudým, zapomněla na Boha Vatikánu a projevovala Boha v jeho primitivnější a moudřejší podobě: v lásce. V tom má ten vesničan

pravdu, když říká, že byla zavražděna láska.”

-46—

Vesničan ovšem sledoval naši rozmluvu velice rozpačitě a nechápavě.

_,Zákon návratu zapůsobil, když její bratr pocítil povinnost pokrajovat v díle, jež sám přerušil. Všechno je dovoleno, ale nelze přerušit nějaký projev lásky. Pokud se tak stane, pak ten ničitel musí obnovovat.”

Vysvětlil jsem mu, že v mé vlasti se vady a nemoci lidí vykládají podle zákona návratu jako trest za chyby, jichž se dopustili v minulých převtěleních.

„To je nesmysl,” řekl Petrus. „Bůh se nemstí, Bůh je láska. Trestá

pouze tím, že přinutí člověka, který dílo lásky přerušil, aby v něm

pokračoval.”

Vesničan se nám vmísil do řeči a prohlásil, zeje pozdě a on musí zpátky do práce. Petrus toho využil a rozhodl, že budeme pokračovat v cestě.

Jsou to plané řeči,” řekl, zatímco jsme kráčeli olivovým hájem. „Bůh je ve všem kolem nás a my to musíme vytušit a prožít. Já se

místo toho pokouším proměnit jej v logický problém, abys mě mohl pochopit. Proveď teď znova cvičení pomalé chůze, a budeš si stále

více vědom jeho přítomnosti.”

O dva dny později jsme před sebou měli výstup na Vrchol odpuštění. Stoupali jsme několik hodin, a když jsme došli nahoru, uviděl

jsem šokující scénu: turisté, kteří si v autech pustili hudbu naplno, se tam slunili a popíjeli pivo. Přijeli z druhé strany silnicí, která vede až na sám vrchol.

„Tak už to je,” řekl Petrus. „Nebo ty sis myslel, že nahoře najdeš

jednoho ze Cidových bojovníků na stráži proti Maurům?”

Cestou dolů jsem provedl naposled cvičení rychlosti. Před námi se rozkládala nesmírná pláň lemovaná modravým pohořím. Sucho sežehlo plazivé rostliny, nebyly tu skoro žádné stromy, jen kamenitá půda a trní. Když jsem skončil cvičení, Petrus se mě zeptal na něco, co se týkalo mé práce, a teprve tehdy jsem si uvědomil, že na to

už nemyslím hodně dlouho. Záležitosti, které jsem nestačil vyřídit,

jako by už pro mě neexistovaly. Jenom večer se mi to občas mihlo

hlavou a vlastně jsem tomu nepřikládal velkou důležitost. Těšilo mě,

že jsem poutník na cestě do Santiaga.

‘III

i II

„Nebude dlouho trvat a uděláš to jako Felicie Akvitánská,” žertoval Petrus, když jsem mu vylíčil své pocity. Pak se zastavil a řekl,

abych odložil batoh na zem.

„Rozhlédni se kolem sebe a na něco se upřeně zadívej,” řekl.

Zvolil jsem si kříž na kostele, který jsem rozeznal v dálce. „Upřeně se na ten bod dívej a snaž se soustředit jenom na to, co ti budu říkat. I kdybys pociťoval něco jiného, nerozptyluj se. Řiď

se mými slovy.”

Uvolněně jsem stál a upíral oči na věž, zatímco Petrus si stoupl za mě a do týla mi přitiskl prst.

„Cesta, kterou kráčíš, je cestou moci, a budeš poučen pouze o cvičeních moci. Dřív byla pouť pro tebe trápením, protože jsi chtěl jenom dojít k cíli, ale teď se proměňuje v radost, v radost z hledání a dobrodružství. Tím v sobě živíš něco velice důležitého, totiž své sny.

Člověk nikdy nesmí přestat snít. Sen je potravou duše, tak jako jídlo je potravou těla. Během naší existence se nám sny mnohokrát

rozplynou a touhy se zmaří, ale snít musíme dál, jinak naše duše zhyne a nevstoupí do ní agapé. Hodně krve už teklo po pláni, kterou máš před očima, a svedly se tu některé z nejkrutějších bitev reconquisty. Nezáleží na tom, kdo byl v právu nebo kdo měl pravdu:

důležité je vědět, že na obou stranách se vedl dobrý boj. Dobrý boj je ten, který vedeme proto, že si to žádá naše srdce.

V hrdinských dobách, za časů potulných rytířů, to bylo snadné. Bylo třeba dobýt hodně území a vykonat hodně věcí. Dnes se však svět velice změnil a dobrý boj se z bitevních polí přenesl do našeho nitra.

Dobrý boj je ten, který vedeme ve jménu svých snů. Když v nás

sny propuknou celou svou silou - v mládí - máme hodně odvahy, ale dosud jsme se nenaučili bojovat. S velkým úsilím se nakonec bojovat naučíme, ale to už odvaha k zápasu slábne. Proto se tedy obracíme proti sobě, bojujeme sami se sebou a stáváme se svým nejhorším nepřítelem. Říkáme, že naše sny byly dětinské, těžko uskutečnitelné anebo že byly plodem naší neznalosti reálného života. Zabíjíme své sny, protože máme strach bojovat dobrý boj.”

Petrus mi stiskl prsty v týle o něco silněji. Připadalo mi, že se kostelní věž mění - obrys kříže mi připomínal okřídlenou bytost. Anděla. Zamrkal jsem a kříž byl zase jako dřív.

. „První známkou toho, že zabíjíme své sny, je nedostatek času,” po—

Jtračoval Petrus. „Ti nejvíce zaneprázdnění lidé, které jsem v životě poznal, měli vždycky na všechno čas. Ti, co nic nedělali, byli pořád unavení, nestačili na tu trochu práce, kterou měli zastat, a ustavičné si stěžovali, že den je příliš krátký. Ve skutečnosti měli strach bojovat dobrý boj.

Druhou známkou smrti našich snů jsou naše jistoty. Nechceme

vidět život jako velké dobrodružství, které máme prožít, a proto si začneme namlouvat, že to málo, co od existence požadujeme, je výsledkem našeho moudrého, správného a spravedlivého uvažování. Nahlížíme za hradby své každodennosti a slyšíme lomoz lámaných

kopí, prudké pády, cítíme pach potu a prachu, vidíme pohledy boje-chtivých válečníků. Nechápeme však nikdy radost, nesmírnou radost v srdci těch, kdo zápasí, protože těm nezáleží ani na vítězství, ani

na porážce, záleží jim jen na tom, aby bojovali dobrý boj.

A konečně třetí známkou smrti našich snů je klid. Život se stane nedělním odpolednem, nic velkého od nás nechce a nepožaduje víc,

než mu chceme dát. Zdá se nám tedy, že jsme vyspěli, odsuneme dětské fantazie a realizujeme se v osobním životě i ve svém povolání. Překvapí nás, když nám některý náš vrstevník řekne, že chce

od života ještě to či ono. Ve skutečnosti však v hloubi duše víme, že

jsme se zřekli boje za své sny, že jsme se zřekli dobrého boje.”

Kostelní věž se ustavičně měnila a místo ní jako by se stále objevoval anděl s roztaženými křídly. Chtěl jsem to říct Petrovi, ale vycítil jsem, že ještě neskončil.

„Když se zřekneme svých snů a dojdeme klidu,” řekl po chvíli, „nastane krátké pokojné období. Avšak mrtvé sny v nás začnou hnít

a zamořují veškeré ovzduší, v němž žijeme. Začneme být krutí

k lidem kolem nás a nakonec tuto krutost obrátíme proti sobě samým. Nastoupí nemoci a psychózy. To, čemu jsme se v boji chtěli vyhnout - zklamání a porážka - se stane jediným odkazem naší

zbabělosti. A jednoho krásného dne ty mrtvé a shnilé sny nám natolik otráví vzduch, že začneme toužit po smrti, po smrti, jež by nás zbavila našich jistot, našich činností a onoho strašlivého klidu nedělních odpolední.”

-49

Teď jsem si by! jist, že opravdu vidím anděla, a už jsem se na Petrova slova nedokázal soustředit. Určitě si toho všiml, protože mi odtáhl prst z týla a odmlčel se. Vidina anděla ještě chvilku přetrvávala a potom zmizela. Místo ní se znovu objevila kostelní věž.

Na okamžik jsme ztichli. Petrus si smotal cigaretu a začal kouřit.

Já jsem si vytáhl z batohu láhev vína a trochu jsem se napil. Bylo sice teplé, ale chutnalo pořád stejně.

„Co jsi viděl?” zeptal se.

Pověděl jsem mu o tom andělovi. Řekl jsem, že když jsem ze začátku zamrkal, tak přelud zmizel.

„I ty se musíš naučit bojovat dobrý boj. Už jsi se naučil přijímat

dobrodružství a výzvy života, ale pořád ještě chceš popírat něco neobyčejného.”

Petrus vyndal z batohu cosi malého a podával mi to. Byd to zlatý špendlík.

„Je to dárek od mého dědečka. V řádu RAM mívali všichni předkové něco podobného. Jmenuje se to ,bod krutosti’. Když jsi uviděl,

že se na kostelní věži objevil anděl, chtěl jsi ho popřít. Protože to

není něco, nač bys byl zvyklý. V tvém pojetí světa není kostel nic jiného než kostel a k vidění může podle tebe dojít jen v extázi vyvolané rituály RAM.”

Odpověděl jsem, že to vidění bylo nejspíš důsledkem toho, jak mi tlačil prstem v týle.

„Jistě, ale to na věci nic nemění. Fakt je, že jsi své vidění zavrhl.

Felicie Akvitánská zřejmě viděla něco podobného a celý svůj život

na toto vidění vsadila: proto pak proměnila své dílo v lásku. Totéž se

určitě stalo jejímu bratrovi. A totéž se děje den co den všem lidem: vždycky vidíme tu nejlepší cestu, kterou se máme dát, ale jdeme jenom po té, na kterou jsme zvyklí.”

Petrus znovu vykročil a já jsem ho následoval. Špendlík, který

jsem držel v ruce, se mi zaleskl v paprscích slunce.

„Jediná možnost, jak zachránit své sny, je být sám k sobě velkorysý. Každý sebemenší pokus o potrestání sebe sama je třeba rázně

potlačit. K tomu, abychom poznali, kdy jsme k sobě krutí, musíme každý pokus o duševní trýzeň - vinu, výčitku, nerozhodnost nebo zbabělost - proměnit v trýzeň tělesnou. Touto proměnou si uvědomíme zlo, jež nám to může působit.”

A Petrus mě naučil CVIČENÍ KRUTOSTI.

„Dřív se k tomu účelu používal zlatý špendlík,” řekl. .Všechno se však mění, zrovna tak jako se mění krajina kolem cesty do Santiaga.”

Petrus měl pravdu. Odsud zdola mi planina přede mnou připadala jako řada kopců.

„Vzpomeň si, jestli jsi byl dnes k sobě nějak krutý, a proveď cvi—

cení.

Nic mě nenapadlo.

Jak je to vždycky. Dokážeme k sobě být velkorysí jen v těch několika málo chvílích, kdy potřebujeme přísnost.”

Najednou jsem si vzpomněl, že jsem se považoval za blbce, když jsem s takovou námahou vystoupil na Vrchol odpuštění a viděl, jak

snadno se tam dostali ti turisté. Věděl jsem, že to není pravda, že jsem sám k sobě krutý; turisté šli za sluncem, a já za svým mečem. Nebyl jsem blbec, i když jsem si tak mohl připadat. Vší silou jsem zabodl nehet ukazováčku do kořene nehtu palce. Pocítil jsem prudkou bolest a jak jsem se na ni soustřeďoval, přestal jsem si myslet, že jsem se zachoval jako blbec. Řekl jsem to Petrovi a on se jenom usmál.

Přenocovali jsme v útulném hotelu v městečku, jehož kostelní věž jsem předtím zdálky spatřil. Po večeři jsme se pro lepší trávení rozhodli jít na procházku po okolních ulicích.

„Nejhorší ze všech možností, jimiž se člověk snaží trápit sám sebe,

je jeho přístup k lásce. Věčně trpíme kvůli někomu, kdo nás nemiluje, kdo nás opustil, kdo nás nechce opustit. Když jsme svobodní, tak

je to proto, že nás nikdo nemá rád, když jsme ženatí a vdaní, tak si

zase z manželství uděláme otroctví. Je to hrůza,” dodal mrzutě.

Došli jsme k náměstíčku, kde stál kostel, který jsem zahlédl. Byl malý, bez nějakých velkých architektonických zvláštností a jeho zvonice se tyčila k nebi. Pokoušel jsem se znovu spatřit anděla, ale nepodařilo se mi to.

Petrus se zadíval na kříž nahoře. Napadlo mě, že on tam snad anděla vidí, ale ne: hned začal mluvit.

„Když Syn Otce sestoupil na zem, přinesl lásku. Ale protože lidé spojují lásku jen s utrpením a obětí, tak ho nakonec ukřižovali. Ji-

-50-

-5 1

CVIČENÍ KRUTOSTI Při každé myšlence, která ti podle tvého názoru ubližuje - p7i Žárlivosti, sebelítosti, utrpenív lásce, závisti, nenávisti atd. -p stupuj takto:

Nehet ukazováčku zabodni do kořene nehtu palce, až této ho, nézabolí. Soustředí se na tu bolest: odráží v tělesné oblasti trýzt kterou cítíš v oblasti duševní. Tlak povol teprve tehdy, až tu myš lenku pustíš z hlavy.

Opakuj to třebas několikrát, dokud ta myšlenka nezmizí nadobro. Vrací se pokaždé o něco později a ztratí se úplně, pokud ovšem neopomeneš stisknout nehet vidy, když se objeví.

nak by jeho lásce nikdo neuvěřil, když už si všichni zvykli ustavičně pro své vášně trpět.”

Sedli jsme si na okraj chodníku a dál se dívali na kostel. A Petrus znovu přerušil mlčení:

,yíš, co znamená jméno Barabáš, Paulo? Bar je syn zAbba otec.”

Stále upíral zrak na kříž na vrcholu zvonice. Oči mu zářily a cítil jsem, že se ho cosi zmocnilo, snad ta láska, o níž tolik mluvil a kterou jsem nedokázal plně pochopit.

„Jak moudré jsou úradky slávy Boží!” zvolal, až se to rozlehlo

prázdným náměstím.

„Když Pilát chtěl, aby o milosti rozhodl lid, ve skutečnosti mu nedal na vybranou. Ukázal jim muže zbičovaného a klesajícího pod ranami a jiného muže s hlavou zdviženou, buřiče Barabáše. Bůh věděl, že lid pošle na smrt toho slabšího, aby ten tak mohl prokázat svou lásku.”

A dodal:

„Ať už však byla volba jakákoli, v každém případě byl ukřižován Syn Otce.”

Posel

„Zde se všechny cesty do Santiaga spojují v jedinou.”

Do Puente la Reinajsme došli hodně brzy ráno. Ten nápis jsme četli na podstavci sochy poutníka ve středověkém šatě, s třírohým kloboukem, pláštěm a mušlemi, který třímal v ruce hůl s tykvicí

a upomínal na téměř zapomenutou epopej poutě, již jsme nyní

s Petrem znovu prožívali.

Předtím jsme přenocovali v jednom z mnoha klášterů podél Svatojakubské cesty. Fráter dveřník, který nás uvítal, nás upozornil, že ve zdech opatství si nesmíme říct ani jediné slovo. Mladý mnich doprovodil každého z nás do příslušné cely, kde jsme měli jen to nejnutnější: tvrdé lože, stará, ale čistá prostěradla, džbán s vodou

a lavor k osobní hygieně. Nebyl tam vodovod ani teplá voda. Nápis

za dveřmi sděloval, kdy se podává jídlo.

Ve stanovenou hodinu jsme sešli do refektáře. Mniši, vázáni slibem mlčení, se dorozumívali pouze pohledy a mně se zdálo, že oči jim září víc než obyčejným lidem. Časná večeře se podávala u dlouhých stolů, kam jsme zasedli spolu s těmi mnichy v hnědých kutnách. Petrus mi ze svého místa cosi naznačoval a mně bylo úplně

jasné, co tím chce říct: zoufale potlačoval touhu zapálit si cigaretu, ale podle všeho se mu tohle přání až do rána nemělo splnit. Totéž se dělo mně, a tak jsem si zabořil nehet do kořene nehtu palce málem už do živého masa. Ten okamžik byl příliš krásný, než abych si ho kazil krutostí vůči sobě samému.

K večeři se podávala zeleninová polévka, chléb, ryba a víno. Všichni se pomodlili a my jsme se přidali. Potom, zatímco jsme jedli, jeden z mnichů četl monotónním hlasem epištolu svatého Pavla ke Korintským.

,Ale což bláznivého jest u světa, to vyvolil Bůh, aby zahanbil moudré, a to, což jest u světa mdlé, vyvolil Bůh, aby zahanbil silné,” pronášel mnich slabým, jednotvárným hlasem. „My blázni pro Krista.

Jako smetí tohoto světa učiněni jsme, povrhel u všech, až posavad. Neboť nezáleží v řeči království Boží, ale v moci.”

Pavlovo napomenutí ke Korintským znělo v holých zdech refektáře po celou dobu jídla.

Cestou do Puente la Reinajsme si s Petrem povídali o mniších z předešlého večera. Přiznal jsem se, že v cele jsem si potají zakouřil a umíral přitom strachem, aby někdo neucítil pach tabáku. Usmál se a já

pochopil, že se zachoval stejně.

„Svatý Jan Křtitel odešel do pouště, ale Ježíš se připojil k hříšníkům a žil na cestách,” řekl. „To je mi milejší.”

Kristus opravdu s výjimkou doby strávené na poušti byl neustále mezi lidmi.

„Ostatně jeho prvním zázrakem nebyla spása něčí duše ani vyléčení z nemoci nebo vymítání ďábla, ale proměna vody ve skvělé víno

na svatbě, kde hospodáři víno došlo.”

Sotva to dořekl, znenadání zůstal stát. Jeho pohyb byl tak prudký, že i já jsem se polekaně zastavil. Stáli jsme před mostem, po němž je městečko pojmenováno. Petrus se však nedíval směrem, jímž jsme měli jít. Upíral zrak na dva kluky, kteří si na břehu řeky hráli s gumovým míčem. Mohlo jim být mezi osmi až deseti roky

a nás si zřejmě ani nevšimli. Petrus, místo aby vykročil k mostu, sešel po příkrém svahu k těm klukům. Já jako obvykle jsem ho bez ptaní následoval.

Chlapci nám stále ještě nevěnovali pozornost. Petrus si sedl a pozoroval, jak si hrají, až mu najednou spadl míč k nohám. Rychle jej

popadl a hodil mi ho. Zachytil jsem jej ve vzduchu a čekal, co bude dál.

Jeden z kluků, který vypadal starší, šel ke mně.

V prvním popudu jsem mu chtěl míč vrátit, ale Petrovo chování

bylo tak zvláštní, že jsem se rozhodl zjistit, jak se to bude vyvíjet

dál.

„Dejte mi ten balon, pane,” řekl chlapec.

Díval jsem se na tu postavičku vzdálenou ode mě asi dva metry. Něco mi na tom chlapci připadalo povědomé, byl to stejný pocit,

jako když jsem se nedávno setkal s tím Cikánem.

Kluk svou prosbu párkrát opakoval, a když jsem nereagoval, shýbl se a popadl kámen. „Dejte mi ten balon, nebo to po vás hodím,” řekl. Petrus a druhý kluk nás mlčky sledovali. Chlapcova útočnost mě

podráždila.

„Klidně to hoď,” odpověděl jsem. „Když mě trefíš, tak tě zbiju.”

Neušlo mi, že si Petrus oddechl. Z nejhlubšího nitra jako by se

mi chtělo cosi vynořit. Jasně jsem cítil, že tu scénu jsem už kdysi

prožil.

Kluka moje slova zastrašila. Zahodil kámen na zem a zkusil to

jinak.

,Jady v Puente la Reina je relikviář, který patřil jednomu moc bohatému poutníkovi. Vy máte mušle a batohy, a tak jste taky poutníci.

Když mi vrátíte můj balon, tak vám ten relikviář dám. Je schovaný

v písku, tady na břehu řeky.”

„Já chci ten balon,” odpověděl jsem nepříliš přesvědčivě. Ve skutečnosti bych byl chtěl ten relikviář. Vypadalo to, že kluk nelže. Možná ale Petrus míč na něco chtěl a já ho nemohl zklamat; byl přece

můj průvodce.

„Vy ten míč nepotřebujete, pane,” prosil chlapec skoro se slzami v očích. „Jste silný a cestujete si po celém světě. Já znám jenom tyhle

břehy a balon je moje jediná hračka. Vraťte mi ho, prosím vás.” Jeho prosba mě hluboce dojala, ale to podivně povědomé ovzduší,

pocit, že podobnou situaci jsem už kdysi prožil nebo že jsem o ní Četl, mě opět zadržely. „Ne. Já ten balon potřebuju. Dám ti peníze, aby sis mohl koupit

jiný, ještě lepší, ale tenhleten je můj.”

Jen jsem to dořekl, čas jako by se zastavil. Krajina kolem se změnila, aniž mi Petrus tiskl prst v týle: na zlomek vteřiny se zdálo, že nás cosi přeneslo do širé pouště, popelavé a děsivé. Petrus ani ten

druhý kluk tam nebyli, jen já a chlapec přede mnou. Byd z těch dvou Starší a vypadal sympaticky a přátelsky, ale v očích se mu lesklo něco,

co mi nahánělo strach.

To vidění netrvalo ani vteřinu. V dalším okamžiku jsem byl opět v Puente la Reina, kde se mnohé cesty, vedoucí do Santiaga z různých koutů Evropy, spojovaly v jednu jedinou. Chlapec přede mnou

S mírným, smutným pohledem prosil o míč. Přistoupil k nám Petrus, vzal mi jej z ruky a vrátil chlapci.

„Kde je schovaný ten relikviář?” zeptal se.

„Jaký relikviář?” podivil se chlapec, popadl kamaráda za ruku a už

utíkali od nás pryč a pak skočili do vody.

Znovu jsme se vyšplhali po strmém svahu nahoru a konečně jsme přešli přes most. Začal jsem se vyptávat, co se vlastně stalo, zmínil

56

i

57-

jsem se o vidění pouště, ale Petrus to zamluvil a řekl, že si o tom pohovoříme, až budeme o něco dál.

Za půl hodinyjsme pak dospěli k jednomu úseku cesty, na němž se ještě zachovaly zbytky římské dlažby. Byl tam další, tentokrát pobořený most a my jsme se tam usadili k snídani, kterou nám s sebou

dali mniši: žitný chleba, jogurt a kozí sýr.

„Nač jsi chtěl míč toho kluka?” zeptal se Petrus. Odpověděl jsem, že jsem žádný míč nechtěl. Udělal jsem to proto, že se on, Petrus, choval tak divně. Jako by mu na tom míči záleželo.

„Skutečně na tom záleželo. Navázal jsi vítězný kontakt se svým osobním démonem.” Se svým osobním démonem? Něco tak absurdního jsem za celou

naši cestu neslyšel. Šest dní jsem chodil Pyrenejemi tam a zpátky,

Seznámil jsem se s knězem čarodějem, který žádná kouzla nedělal,

a prst jsem měl rozedřený do živého masa, protože pokaždé, když

jsem byl nějakým pomyšlením krutý sám k sobě - ať hypochondrií, pocitem viny nebo komplexem méněcennosti -, musel jsem si do

té rány vtisknout prst. V tom případě měl Petrus pravdu: negativní

myšlenky značně prořídly. Ale tenhle nápad s osobním démonem jsem ještě nikdy neslyšel. A moc se mi tomu nechtělo věřit.

„Dřív než jsme dnes vstoupili na ten most, pocítil jsem velice silně přítomnost někoho, kdo nám chtěl dát výstrahu. Ale platilo to spíš pro tebe než pro mě. Rychle se blíží bitva a ty budeš muset Svést dobrý boj.

Když neznáme svého osobního démona, obvykle se projeví v nej-bližší osobě. Rozhlédl jsem se a uviděl ty kluky, jak si hrají - a usoudil jsem, že právě tam asi svou výstrahu předá. Sázel jsem však jenom na tušení. Jistotu, že jde o tvého osobního démona, jsem měl až

tehdy, když jsi odmítl vrátit ten míč.”

Řekl jsem, že jsem to udělal proto, že podle mého názoru mu o to šlo.

„Proč mně? Nic takového jsem přece neřekl.”

Pocítil jsem slabou nevolnost. Možná to bylo z jídla, které jsem rychle zhltnul po téměř půlhodinové chůzi nalačno. Ale zároveň mi nešel z hlavy dojem, že ten kluk mi byl povědomý.

„Tvůj osobní démon tě pokoušel třemi klasickými způsoby: hrozbou, slibem a tvou slabou stránkou. Blahopřeji: vzdoroval jsi statečně.”

Vzpomněl jsem si, že se Petrus ptal chlapce na ten relikviář. V té chvíli jsem si myslel, že se mě kluk snaží napálit. Ale nějaký ukrytý relikviář tam asi opravdu byl - démon nikdy neslibuje, co nesplní.

„Kluk si na ten relikviář už nemohl vzpomenout proto, že tvůj osobní démon už zmizel.”

A ihned dodal:

,Je čas přivolat ho zpátky. Budeš ho potřebovat.”

Seděli jsme na tom starém polozbořeném mostě. Petrus pečlivě sebral zbytky jídla a schoval je do papírového sáčku, který nám dali mniši. Na pole před námi přicházeli pracovat vesničané, ale byli tak

daleko, že jsem nerozuměl, co říkají. Okolní terén byl zvlněný a obdělaná půda vytvářela v krajině záhadné kresby. Říční proud pod mostem už skoro vyschl, takže ho téměř nebylo slyšet.

„Dřív než se Kristus vydal do světa, šel si do pouště pohovořit se svým osobním démonem,” začal Petrus. „Poučil se tam o všem, co potřeboval vědět o člověku, ale nedovolil, aby mu démon diktoval pravidla hry, a tak jej přemohl.

Jeden básník kdysi řekl, že žádný člověk není ostrov. K dobrému boji potřebujeme pomoc. Potřebujeme přátele, a když nejsou nablízku, musíme si změnit samotu v hlavní zbraň. Všechno kolem nás nám musí pomáhat, abychom mohli zamířit k cíli. Všechno musí být osobním projevem naší vůle vybojovat vítězně dobrý boj. Nepochopíme-li, že potřebujeme všechno a všechny, budeme zpupní bojovníci. A ta zpupnost nás nakonec porazí, protože si budeme natolik jisti sami sebou, že si nepovšimneme nástrah na bitevním poli.”

Vyprávění o bojovnících a o bitvách mi zas jednou připomnělo

dona Juana z díla Carlose Castanedy. Uvažoval jsem, jestli ten starý

indiánský čaroděj také vykládal svá ponaučení hned po ránu, dřív než žák mohl vytrávit. Ale Petrus mluvil dál.

„Kromě hmotných sil, které nás obklopují a pomáhají nám, existují po našem boku v podstatě dvě duchovní síly: anděl a démon. Anděl

nás chrání stále, a to je božský dar - není třeba jej vzývat. Tvář tvého anděla je viditelná vždy, když vidíš svět krásnýma očima. On je

touhle říčkou, vesničany na poli, modrou oblohou. I v tom starém

mostě, který nám pomáhá přejít přes řeku a který tu postavily ruce neznámých římských legionářů, je tvář tvého anděla. Naši předkové jej znali jako anděla strážce nebo strážného anděla.

Démon je rovněž anděl, aleje to svobodná, vzpumá síla. Raději ho nazývám Poslem, neboť je hlavním pojítkem mezí tebou a světem. Za starodávna jej představoval Merkur, Hermes Trismegistos, Posel bohů. Působí pouze na materiální rovině. Je přítomen ve zlatě

církve, protože zlato pochází ze země, která je jeho panstvím. Je

přítomen v naší práci a v našem vztahu k penězům. Když mu ponecháme volnost, má sklon se rozptýlit. Když ho vymítáme, přijdeme

o všechno dobré, co nás vždycky může naučit, protože se vyzná ve světě a v lidech. Když se necháme zlákat jeho mocí, ovládne nás

a odvede nás od dobrého boje.

Proto jediná možnost, jak s naším Poslem jednat, je přijmout jej jako přítele. Naslouchat jeho radám, žádat ho o pomoc, když je to třeba, ale nikdy nedopustit, aby nám diktoval pravidla. Tak jako

jsi to udělal s tím chlapcem. K tomu musíš hlavně vědět, co chceš,

a kromě toho znát jeho tvář a jeho jméno.” „Jak se to dozvím?” zeptal jsem se. Petrus mě tedy naučil RITUÁL POSLA.

„Nech si to na večer, protože to bude snadnější. Dnes ti při prvním setkání prozradí své jméno. Je tajné a nikdy se je nikdo jiný nesmí dozvědět, ani já. Kdo by znal jméno tvého Posla, mohl by tě zničit.”

Petrus vstal a vydali jsme se na cestu. Brzy jsme došli k polí, kde pracovali ti vesničané. Pozdravili jsme se s nimi a šli dál. „Kdybych to měl vyjádřit obrazně, řekl bych, že anděl je tvá zbroj

a Posel tvůj meč. Zbroj tě chrání za všech okolností, ale meč ti může

uprostřed bitvy spadnout, zabít přítele nebo se obrátit proti vlastnímu pánu. Meč se hodí téměř ke všemu, jenom si na něj nesmíme sednout,” zasmál se s chutí.

Zastavili jsme se v jedné vesnici na oběd a mladík, který nás obsluhoval, měl zřejmě špatnou náladu. Neodpovídal nám na otázky, jídlo nám jen tak strčil a nakonec se mu podařilo polít Petrovi bermudy kávou. Vtom jako by se můj průvodce změnil: rozzuřeně šel pro hospodského a stěžoval si na toho nevychovaného klacka. Pak

RITUÁL POSLA 1) Sedni si a úplně se uvolni. Nech mysli naprostou volnost, takte myšlenky neomezené plynou. Po nějaké době si začni sám pro sebe opakovat: „Jsem teď uvolněný a moje oči spí spánkem světa.”

2)Ažpocítíš, ie se tvá mysl užničím nezabývá, představ sipo svépravéstraně ohnivý sloup. Plameny nechť jasně vzplanou. P řekni tiše: „ Přikazuji, aby se projevilo moje podvědomí. Ať se m otevře a zjeví svá magická tajemství.” Chvilku počkej a soustřec se jen na ten ohnivý sloup. Vyvstane-li před tebou nějaká vidinc bude to projev tvého podvědomí. Snažseji zapamatovat.

3) Udržuj stále ohnivý sloup vpravo a začni si představovat další ohnivý sloup vlevo. Ažse plameny mocně rozplápolají, řek ni tiše tato slova: „ Nechť se síla Beránka, jet se projevuje ve všem a ve všech, projeví také ve mněpři této invokaci mého Posla. Ať e mi (jméno Posla) nyní zjeví.”

4) Mluv se svým Poslem, který se má objevit mezi oběma slou py. Prober svůj osobní problém, požádej o rady a dej mu patřičt příkazy—

5) Po skončení rozhovoru se rozlučs Poslem těmito sloty: „Děkuji Beránkovi za zázrak, kterýjsem uskutečnil. Necht’se(jméno Posla) vrátívždy, kdykolijej vyvolám, a po dobu své nepřítomnosti ať mi stále pomáhá v mém díle.”

Poznámka: Při první invokaci - nebo při prvních invokacích,

což záleží na tom, jak se osoba, která rituál provádí, dokáže soustředit - se jméno Posla nevyslovuje. Říká se pouze „On”.

Je-li rituál zdárně proveden, Posel své jméno okamžitě telepa—

ticky odhalí. V opačném případě trvej na tom, že chceš jeho jméno znát, a teprve potom začni s rozmluvou. Čím častěji

se bude rituál opakovat, tím výraznější bude Poslova přítomnost a tím rychlejší budou jeho činy.

i-

si šel na záchod převléknout rezervní kalhoty, zatímco hospodský mu čistil skvrnu na těch politých a dal je sušit.

Čekali jsme tedy, až odpolední slunce splní svůj úkol a usuší je. Já

jsem přitom přemýšlel o všem, o čem jsme dopoledne mluvili. Většina toho, co Petrus o tom klukovi u řeky prohlásil, opravdu dávala

smysl. Kromě toho jsem měl vidění pouště a nějaké tváře. Ale ta

záležitost s Poslem mi připadala velice primitivní. Žili jsme přece ve

dvacátém století, kdy už pojmy pekla, hříchu a ďábla nikomu jen

trochu inteligentnímu nic neříkají. V Tradici, jejíž ponaučení jsem

sledoval mnohem delší dobu, než jakou trvala má Svatojakubská pouť, byl Posel - bez předsudků nazývaný skutečně démonem -

duch, jenž ovládá zemské síly a je vždy na straně člověka. Hojně se

používá při magických operacích, ale nikdy jako spojenec a rádce

v běžných záležitostech. Z Petrových slov jsem vyrozuměl, že přátelství Posla mohu využít, abych si polepšil v práci a ve světě. Takové profánní pojetí mi navíc připadalo i dětinské.

Přísahal jsem však paní Lourdes naprostou poslušnost. A zas jednou jsem si musel vtisknout nehet do živého masa.

„Neměl jsem se tak rozčilit,” řekl Petrus, když jsme odešli. „On vlastně nevylil ten hrnek na mne, ale na svět, který nenávidí. Ví, že za

hranicemi jeho představ existuje nějaký obrovský svět, ale jeho účast

na něm se omezuje na to, že časně ráno vstane, zajde k pekaři, obslouží náhodné hosty a v noci masturbuje s vidinou žen, které nikdy nepozná.”

V tu dobu už jsme se měli zastavit k odpolední siestě, ale Petrus rozhodl, že budeme pokračovat v cestě. Řekl, že se tak bude kát ze své nesnášenlivosti. A já, který jsem se ničeho nedopustil, jsem ho

musel pod tím žhavým sluncem doprovázet. Přemítal jsem o dobrém

boji a o milionech lidí na celé zeměkouli, kteří zrovna v té chvíli dělají něco, co se jim nezamlouvá. Cvičení krutosti mi dělalo moc dobře,

přestože jsem měl prst rozedřený do živého masa. Při tomhle cvičení

jsem pochopil, jak zrádná může být moje mysl, když mě postrkuje

k něčemu, co nechci, a k pocitům, jež mi nepomáhají, V tom okamžiku jsem si přál, aby měl Petrus pravdu: aby skutečně existoval Posel,

s nímž bych mohl mluvit o praktických věcech a žádat ho o pomoc ve světských záležitostech. Nemohl jsem se dočkat, až bude večer.

Petrus však pořád mluvil o tom mladíkovi z hospody. Až nakonec sám sebe přesvědčil, že jednal správně, a zas jednou si vzal na pomoc křesťanský argument.

„Kristus odpustil cizoložnici, ale proklel fíkovník, který mu nechtěl

(jit fík. Ani já nemusím být vždycky hodný.”

Hotovo. V hlavě už si tu záležitost srovnal. Znovu ho zachránila Bible.

Do Estellyjsme došli až skoro v devět večer. Vykoupal jsem se a sešli

jsme dolů k večeři. Aymeric Picaud, autor prvního průvodce po svatojakubské poutní cestě, popsal Estellu jako úrodné místo „bohaté na dobrý chléb, skvělé víno, na maso i ryby. Skrze Estellu teče Ega

s mimořádně dobrou, sladkou a zdravou vodou.” Vodu z řeky jsem

nepil, ale pokud jde o stolování, měl Picaud i po osmi stech letech pravdu. Podávali dušenou skopovou kýtu, srdíčka z artyčoků a víno Rioja z výborné sklizně. Seděli jsme u stolu dost dlouho, mluvili

o banalitách a vychutnávali víno. Konečně Petrus řekl, že nastala vhodná chvíle, abych navázal první styk se svým Poslem.

Vstali jsme a vydali se do ulic města. Některé uličky vedly rovnou k řece - jako v Benátkách - a v jedné z nich jsem se usadil. Petrus věděl, že od téhle chvíle budu řídit obřad já, a zůstal trochu stranou.

Dlouho jsem se díval na řeku. Šumění vody mě začalo odvádět

od světa a budilo ve mně pocit hlubokého klidu. Zavřel jsem oči a představil jsem si první ohnivý sloup. Chvilku to trvalo, ale nakonec se objevil.

Pronesl jsem rituální slova a po mé levé straně vyvstal druhý sloup.

Prostor mezi oběma sloupy, osvětlený plameny, byl úplně prázdný. Nějaký čas jsem do toho prostoru upíral zrak a snažil se na nic nemyslet, aby se mohl zjevit Posel. Místo toho však přede mnou začaly

vyvstávat exotické výjevy - vchod do pyramidy, žena oděná ryzím zlatem, několik černochů tančících kolem ohně. Obrazy se rychle Střídaly a já jsem je nechal volně uplývat. Objevilo se také hodně úseků z cesty, kterou jsme s Petrem ušli. Krajina, hospody, lesy. Až se najednou bez výstrahy rozprostřela mezi oběma ohnivými sloupy popelavá poušť, kterou jsem spatřil ráno. A odtamtud se na mě

díval sympatický muž se zrádným leskem v očích.

Usmál se a já ve svém transu jsem jeho úsměv opětoval. Ukázal mi zavřený měšec, pak jej otevřel a nahlédl dovnitř, ale ze svého stanoviště jsem nic vidět nemohl. A tu mi blesklo hlavou jméno:

Astrain.2) Začal jsem si je představovat a rozechvívat je mezi oběma ohnivými sloupy a Posel souhlasně přikývl; zjistil jsem tedy, jak

se jmenuje.

Bylo načase cvičení ukončit. Pronesl jsem rituální slova a uhasil jsem ohnivé sloupy - nejdřív ten vlevo a pak vpravo. Otevřel jsem

oči a přede mnou byla řeka Ega. „Bylo to mnohem snadnější, než jsem si myslel,” řekl jsem Petrovi,

když jsem mu vypověděl všechno, co se mezi sloupy udalo. „Byl to tvůj první kontakt. Kontakt vzájemného poznání a vzájemného přátelství. Rozhovor s Poslem bude plodný, když ho budeš vyvolávat každý den, probírat s ním své problémy a když budeš umět dokonale rozlišit skutečnou pomoc od nástrahy. Při každém setkání s ním měj připraven svůj meč.”

,Ae já meč ještě nemám,” namítl jsem.

„Proto ti také nemůže příliš ublížit. Přesto mu to však neusnadňuj.”

Rituál skončil, rozloučil jsem se s Petrem a vrátil se do hotelu.

V posteli jsem přemýšlel o chudákovi chlapci, který nás obsluhoval při obědě. Měl jsem chuť se vrátit, naučit ho rituál Posla a říct mu,

že všechno se může změnit, když si to bude sám přát. Bylo však zbytečné pokoušet se spasit svět: dosud jsem nedokázal spasit ani sám sebe.3)

Láska

„Hovořit s Poslem neznamená vyptávat se na záležitosti ze světa duchů,” řekl Petrus nazítří. „Posel ti může být užitečný v jediné věci: pomáhá ti v hmotném světě. A tu pomoc poskytne jen tehdy, když budeš přesně vědět, co chceš.”

Zastavili jsme se v jedné vesničce, abychom se něčeho napili. Petrus si dal pivo a já limonádu. Moje sklenice stála na kulaté plastikové podložce v loužičce barevné vody. Prsty jsem v ní rýsoval abstraktní obrazce a trápil jsem se pochybnostmi.

„Řekl jsi mi, že Posel se objevil v podobě chlapce proto, že mi chtěl

něco sdělit.”

„Něco naléhavého,” přisvědčil Petrus.

Dál jsme mluvili o Poslech, andělích a démonech. Tak praktické využití mystérií Tradice mi připadalo téměř nepřijatelné. Petrus byl přesvědčen, že vždycky musíme mít na zřeteli odměnu, a já zase připomínal Ježíšův výrok, že bohatý nevejde do království Božího.

Ježíš také odměnil služebníka, který uměl rozmnožit hřivny svého pána. A kromě toho lidé v něho nevěřili jenom proto, že byl

dobrý řečník: musel dělat zázraky, odměňovat ty, kdož jej následovali.”

,V mém hostinci nebude nikdo urážet Pána Ježíše,” přerušil nás

hostinský, který poslouchal naši rozmluvu. Ježíše tu nikdo neuráží,” odpověděl Petrus. „Urážet ho znamená hřešit s jeho jménem na rtech. Jako jste to udělali vy tamhle na návsi.”

Hostinský zaváhal, ale vzápětí poznamenal:

„S tím jsem neměl nic společného. Byd jsem ještě dítě.”

.Vždycky to zaviní druzí,” zabručel Petrus. Hostinský odešel do kuchyně. Zeptal jsem se, o čem byla řeč.

„Před padesáti lety, uprostřed dvacátého století, byl tady na návsi upálen Cikán. Obvinili ho, že provozuje čáry a rouhá se svaté hostii. Hrůzy španělské občanské války ten případ zastínily a dnes už si na

něj nikdo nevzpomíná. Až na zdejší obyvatele.”

Jak to, že to víš ty?”

„Protože jsem už Svatojakubskou pouť vykonal dřív.” Popíjeli jsme dál v liduprázdném hostinci. Venku sálalo slunce a byl čas naší siesty. Zanedlouho se hospodský vrátil s místním farářem.

„Kdo jste?” zeptal se kněz.

Petrus mu ukázal mušli, kterou měl na batohu. Dvanáct set let se

ubírali poutníci cestou, která vedla kolem hostince, a tradice velela, aby se každému z nich za všech okolností dostalo úcty a vlídného přijetí. Farář okamžitě změnil tón. „Jak to, že poutníci do Santiaga urážejí Pána Ježíše?” otázal se spíš

jako katecheta.

„Nikdo tady Ježíše neurážel. Kritizovali jsme však zločiny spáchané v Ježíšově jménu. Třeba upálení Cikána zde na návsi.”

Mušle na Petrově batohu ovlivnila také tón hostinského. Tentokrát se k nám obrátil s respektem.

„Cikánova kletba přetrvává dodnes,” řekl, sledován káravým pohledem kněze.

Petrus chtěl vědět, v čem. Farář odpověděl, že jsou to jenom povídačky, které církev nepodporuje. Ale hostinský pokračoval:

„Dřív než Cikán zemřel, řekl, že do nejmladšího dítěte ve vsi sestoupí a vtělí se jeho démoni. Až pak to dítě zestárne a zemře, jeho démoni přejdou na další děcko. A tak tomu mělo být po celá staletí.”

„Půda je tu stejná jako v okolních obcích,” řekl farář. „Když je postihne sucho, dolehne i na nás. Když u nich prší a úroda je dobrá,

i my si naplníme sýpky. Nestalo se u nás nic, k čemu by nedošlo

také u sousedů. Tahle historka je čirá fantazie.”

„Nic se nestalo proto, že jsme Kletbu izolovali,” namítl hostinský.

„Tak se na ní půjdeme podívat,” prohlásil Petrus. Farář se zasmál a řekl, že to je správná řeč. Hostinský se pokřižoval. Ale žádný z nich

se ani nepohnul.

Petrus zaplatil účet a chtěl, aby nás někdo zavedl k osobě, na niž se Kletba přenesla. Farář se vymluvil, že se musí vrátit do kostela, aby dokončil nějakou důležitou práci. A odešel dřív, než mohl někdo z nás něco říct.

Hostinský se ustrašeně díval na Petra.

„Nedělejte si starosti,” řekl můj průvodce. „Stačí, když mi ukážete,

kde ta osoba bydlí. A my se pokusíme zbavit vesnici Kletby.”

-66—

Hostinský s námi vyšel ven na prašnou cestu, lesknoucí se pod

žhavým odpoledním sluncem. Šli jsme společně až na konec obce,

kde nám pak na kraji svatojakubské trasy ukázal na odlehlý domek. „Posíláme tam pořád jídlo, šatstvo, všecko, co je zapotřebí,” řekl

omluvně. ,Ae ani pan farář tam nechodí.”

Rozloučili jsme se a zamířili k domku. Starý hostinský zůstal stát a možná si myslel, že půjdeme dál svou cestou. Ale Petrus přešel ke

dveřím a zaklepal. Když jsem se ohlédl, hostinský už zmizel. Otevřít přišla asi šedesátiletá žena. Vedle ní vrtěl ocasem obrovský

černý pes a zdálo se, že nás vítá. Žena se zeptala, co chceme, a řekla, že má moc práce, protože pere a na plotně nechala pár hrnců. Zdálo se, že ji naše návštěva nepřekvapila. Usoudil jsem, že jí asi často poutníci, kteří o Kletbě nevědí, klepou na dveře a prosí o nocleh. Jsme poutníci na cestě do Compostely a potřebujeme trochu horké vody,” řekl Petrus. „Jistě naši prosbu neodmítnete.”

Jenom zdráhavě nám stará žena otevřela dveře. Vešli jsme do čisté,

ale chudě zařízené světničky. Bylo tam kanape s potrhaným umělohmotným potahem, kredenc, stůl s umakartovou deskou a dvě židle. Na kredenci stály obrázky Nejsvětějšího srdce Ježíšova a několika svatých a krucifix ze samých zrcátek. Do místnosti vedly dvoje dveře, jedněmi jsem mohl nahlédnout do ložnice. Druhými dveřmi

doprovodila žena Petra do kuchyně. „Mám tady trochu vřelé vody,” řekla. „Najdu nějakou nádobku

a hned zas můžete jít svou cestou.”

Zůstal jsem s tím velikánským psem v místnosti sám. Spokojeně a mírumilovně vrtěl ocasem. Žena se za chvilku vrátila se starou

plechovkou, nalila do ní horkou vodu a podala ji Petrovi. „Hotovo. Jděte s Pánem Bohem.”

Ale Petrus se nehýbal. Vytáhl z batohu čajový sáček, vložil jej do plechovky a řekl ženě, že by se s ní rád podělil o to málo, co má,

aby jí tak poděkoval za pohostinství. Žena, očividně rozmrzelá, přinesla dva hrnečky a sedla si s Petrem

ke stolu. Poslouchal jsem, co si povídají, a nespouštěl jsem přitom

oči ze psa.

,Ve vsi jsem zaslechl, že na vašem domě leží nějaká kletba,” prof hodil Petrus mezi řečí. Spatřil jsem, jak se psovi zaleskly oči, jako by J| i on rozuměl, o čem se mluví. Stará žena okamžitě vstala.

&

-61 -

„To je lež! Taková prastará pověra! Prosím vás, dopijte si ten čaj, já

mám moc práce.”

Pes ihned vycítil ženino rozčilení a ostražitě strnul. Ale Petrus se stále choval jakoby nic. Pomalu si nalil čaj do hrnečku, přiložil jej k ústům, a aniž upil, zase jej postavil na stůl.

„Je to moc horké,” řekl. „Počkáme, až to trošku vychladne.”

Žena už si nesedla. Bylo na ní vidět, že ji naše přítomnost obtěžuje, a zřejmě litovala, že nám vůbec otvírala dveře. Všimla si, jak upřeně se dívám na jejího psa, a přivolala ho k sobě. Pes poslechl, ale sotva k ní došel, hned zase otočil oči ke mně.

„Proto se to tedy stalo, kamaráde,” řekl Petrus a podíval se na mě. „Proto se ti včera v tom klukovi zjevil tvůj Posel.”

Náhle jsem si uvědomil, že to nejsem já, kdo psa pozoruje. Od okamžiku, kdy jsem tam vešel, mne ten pes hypnotizoval a nutil mě,

abych na něj upíral zrak. To ten pes pozoroval mne a já ho poslouchal. Zmocnila se mě hrozná ochablost, nejradši bych se byl svalil na to potrhané kanape a spal, protože venku bylo vedro a mně se vůbec nechtělo jít dál. Všecko mi připadalo divné a měl jsem dojem, že jsem vlezl do pasti. Pes na mě pořád civěl, a čím déle se na mě díval, tím jsem byl ospalejší.

„Jdeme,” řekl Petrus. Vstal a podal mi hrnek s čajem. „Trochu se

napij, paní chce, abychom šli pryč.”

Zapotácel jsem se, ale podařilo se mi hrnek uchopit a teplý čaj mě

povzbudil. Chtěl jsem něco říct, zeptat se, jak se to zvíře jmenuje, ale nevypravil jsem ze sebe ani slova. V nitru se mi začalo ozývat

něco, čemu mě Petrus neučil, ale co se probouzelo k životu. Byla to

nepotlačitelná touha říkat zvláštní slova, kterým jsem sám nerozuměl. Napadlo mě, že mi Petrus dal něco do čaje. Všechno se ode mě vzdalovalo a jenom neurčitě jsem si uvědomoval, že žena říká Petrovi, abychom okamžitě odešli. Zachvátila mě úplná euforie a rozhodl jsem se říkat nahlas podivná slova, která mi vířila hlavou.

Nedokázal jsem v té světnici vnímat nic jiného než psa. Jakmile jsem začal pronášet ta podivná slova, kterým jsem sám nerozuměl, postřehl jsem, že pes vrčí. Rozuměl mi. To mě vzrušilo ještě víc a pokračoval jsem stále hlasitěji. Pes vstal a vycenil zuby. Už to nebylo to mírumilovné zvíře, jako když jsme přišli, ale zlý a hrozivý tvor, který se na mě mohl co nevidět vrhnout. Věděl jsem, že ta slova mě chrání, a takjsem spustil ještě hlasitěji a veškerou svou sílu jsem

obrátil k tomu psu, přičemž jsem v sobě ucítil jakousi jinou moc, která bránila, aby mě zvíře napadlo. Od té chvíle se všecko začalo odvíjet jako ve zpomaleném filmu.

Zpozoroval jsem, že žena se mě s křikem snaží vystrčit ven a že Petrus ji zadržuje, ale pes jejich tahanici nevěnoval nejmenší pozornost.

Pořád na mě upíral oči, vrčel a cenil zuby. Já se mezitím snažím porozumět divné řeči, jíž mluvím, ale vždycky když zmlknu, abych se dopátral nějakého smyslu, ta moc zeslábne a pes, náhle silnější, se ke mně blíží. Přestanu se tedy snažit o nějaké pochopení a dám se do křiku, žena taky začne křičet. Pes štěká a vypadá výhružně, ale dokud mluvím dál, takjsem v bezpečí. Zaslechnu nějaký chechtot,

ale nevím, jestli to není jenom výplod mé fantazie.

A najednou, jako by se všechno strhlo naráz, vevalil se dovnitř prudký vítr, pes úděsně zavyl a skočil na mě. Zdvihl jsem paži, abych

si chránil obličej, něco jsem vykřikl a čekal náraz.

Pes se na mě vrhl celou svou vahou a já se zřítil na kanape. Chvilku

jsme se na sebe upřeně dívali, až náhle pes vyběhl ven.

Nezadržitelně jsem se rozbrečel. Vzpomněl jsem si na svou rodinu, na ženu a přátele. Zmocnil se mě nesmírně silný pocit lásky, obrovské a zároveň nesmyslné radosti, protože současně jsem si uvědomoval celou tu příhodu se psem. Petrus mě vzal pod paží a odváděl mě ven, zatímco nás oba vystrkovala ta žena. Rozhlédl jsem se kolem a po psu nebylo ani památky. Stále s pláčem jsem Petra objal a v odpoledním slunci jsme se vydali na cestu.

Z toho pochodu jsem si nic nezapamatoval a přišel jsem k sobě, až

když jsem seděl u studánky a Petrus mi smáčel obličej a šíji vodou. Chtěl jsem se napít, ale Petrus řekl, že bych možná zvracel. Bylo

mi trochu nevolno, ale jinak jsem se cítil dobře. Zaplavila mě obrovská láska ke všemu a ke všem. Rozhlédl jsem se kolem a uviděl jsem stromy u cesty a studánku, u níž jsme se zastavili, vál svěží větřík a v lese zpívali ptáci. V té chvíli jsem viděl tvář svého anděla, jak o tom mluvil Petrus. Zeptal jsem se, jestli už jsme se dost vzdálili od domku té ženy. Petrus odpověděl, že jsme šli přibližně čtvrt hodiny. „Asi chceš vědět, co se stalo,” řekl.

-68-

69

Ve skutečnosti mi na tom vůbec nezáleželo. Těšil jsem se z té nesmírné lásky, která mě zaplavila. Pes, žena, hostinský, to vše byla vzdálená vzpomínka, která jako by neměla žádný vztah k tomu, co jsem v tom okamžiku cítil. Řekl jsem Petrovi, že bych rád zase šel, protože už mi bylo dobře.

Vstal jsem a znova jsme se vydali na pouť. Až do večera jsem skoro nepromluvil, jak jsem byl pohroužen do toho příjemného pocitu, který jako by vším pronikal. Občas mě napadlo, že mi Petrus dal do čaje nějakou drogu, ale bylo mi to jedno. Hlavně že jsem viděl hory,

potoky, kvítka u cesty, slavné rysy tváře svého anděla.

V osm večer jsme došli do hotelu a já pořád setrvával - i když už ne tak intenzivně - ve stavu blaženosti. Hoteliér si vyžádal můj pas,

aby mě mohl zapsat, a já mu ho podal.

„Vy jste z Brazílie? Tam už jsem byl. Bydlel jsem v jednom hotelu u pláže Ipanema.”

Ta absurdní věta mi vrátila smysl pro realitu. Uprostřed Svatojakubské cesty, v nějaké vesnici postavené před mnoha staletími, potkám hoteliéra, který zná pláž Ipanemu. „Ted’ už můžu mluvit/’ řekl jsem Petrovi. „Musím se dozvědět, co

se dneska stalo.”

Pocit blaženosti zmizel. Místo něho se znova objevil Rozum se

svými obavami z neznáma, s naléhavou a absolutní potřebou stát

opět nohama na zemi. „Po večeři,” odpověděl.

Petrus požádal hoteliéra, aby zapnul televizi a vypnul zvuk. Řekl, že

tak nejspíš všechno vyslechnu a nebudu se moc vyptávat, protože

částečně budu sledovat, co se děje na obrazovce. Zeptal se mě, na

co všecko si vzpomínám. Odpověděl jsem, že si vzpomínám na všechno, s výjimkou cesty ke studánce.

„To nehraje v celé té historii žádnou roli,” odpověděl. V televizi právě dávali nějaký film o uhelných dolech. Postavy byly oblečené

jako ze začátku století.

„Když jsem včera tak naléhavě vytušil blízkost tvého Posla, věděl

jsem, že se na svatojakubské cestě schyluje k bitvě, jsi tady proto, abys našel svůj meč a naučil se praktikám RAM. Ale vždycky, když nějaký průvodce vede poutníka, vyskytne se přinejmenším jedna situace, která se vymkne kontrole obou a stává se jakousi praktickou zkouškou toho, čemu se vyučuje. V tvém případě to bylo setkání se psem.

Podrobnosti boje a důvody, proč bylo tolik démonů v jednom zvířeti, ti vysvětlím později. Teď je důležité, abys pochopil, že ta

žena už si na kletbu zvykla. Smířila se s nijako s něčím normálním

a ubohost světa jí připadá docela přijatelná. Naučila se spokojit s málem, přestože život je štědrý a vždycky nám chce dát co nejvíc.

Když jsi od té nebohé stařeny démony zahnal, rozvrátil jsi zároveň celý její svět. Nedávno jsme mluvili o krutostech, které jsou lidé schopni páchat sami na sobě. Když se jim snažíme ukázat dobro a přesvědčit je, že život je šlechetný, častokrát tu představu odmítají, jako by byla od ďábla. Lidé nechtěj! žádat od života mnoho, protože se bojí prohry. Kdo však touží svádět dobrý boj, musí pohlížet na svět jako na nesmírný poklad, který tu čeká, aby byl objeven a dobyt.”

Petrus se mě zeptal, jestli vím, co vlastně na Svatojakubské cestě pohledávám.

„Hledám svůj meč,” odpověděl jsem.

„A nač chceš svůj meč?”

„Přinese mi moc a vědění Tradice.”

Cítil jsem, že moje odpověď ho zcela neuspokojila. Ale pokračoval:

„Jsi tu proto, že očekáváš nějakou odměnu. Odvažuješ se snít a děláš všechno možné pro to, abys ten sen uskutečnil. Avšak dřív, než se k tvému meči dostaneme, musíš mít úplně jasno, co s ním hodláš dělat. Něco však mluví ve tvůj prospěch: chceš odměnu. Putuješ

Svatojakubskou cestou jenom proto, že si přeješ, abys byl za svou námahu odměněn. Už jsem si všiml, že všechno, čemu tě učím, se

snažíš uplatnit v praxi. To je velice pozitivní.

Ještě se musíš snažit spojovat praktiky RAM s vlastní intuicí. Právě jazyk tvého srdce určí přesně, jak máš najít a ovládat svůj meč.

V opačném případě se cvičení a praktiky RAM ztratí v neužitečném

vědění Tradice.”

Tohle mi jinými slovy říkal Petrus už dřív, a přestože jsem s ním

souhlasil, chtěl jsem v tom okamžiku slyšet něco jiného. Přihodily se dvě věci, které jsem si neuměl vysvětlit: neznámý jazyk, jímž

jsem mluvil, a pocit radosti a lásky, který se mě zmocnil, když jsem

zahnal psa.

„Pocit radosti se dostavil proto, že tvůj čin se uskutečnil ve znamení agapé.”

„Mluvíš pořád o agapé, a ještě jsi mi pořádně nevysvětlil, co to je. Mám dojem, že se to týká vyšší formy lásky.”

„Přesně tak. Brzy nastane chvíle, kdy zakusíš tuto intenzivní lásku, lásku, jež stravuje toho, kdo miluje. Zatím nechť tě těší vědomí, že

se v tobě projevuje bez zábran.”

„Ten pocit jsem měl už dřív, jenže byl kratší a v něčem odlišný. Stávalo se to vždy po nějakém profesionálním úspěchu, po vítězství,

nebo když jsem tušil, zeje ke mně osud velkorysý. Když se ovšem ten pocit objevil, tak jsem se stáhl a bál jsem se jej prožívat naplno.

Jako by tahle radost mohla vyvolat u druhých závist nebo jako bych

si ji já sám nezasloužil.”

„Tak se chováme všichni, dřív než poznáme agapé,” řekl a díval se

přitom na televizi.

Pak jsem se ho zeptal na ten zvláštní jazyk, jímž jsem mluvil.

, Jo mě překvapilo. Není to praktika Svatojakubské cesty. Jde o charisma patřící k praktikám RAM na pouti do Říma.”

O charismatech už jsem něco slyšel, ale požádal jsem Petra, aby

mi to objasnil ještě lip.

„Charismata jsou dary Ducha svatého, jež se u lidí projevují. Jsou

rozdílné: například dar uzdravování, dar konání zázraků, dar proroctví. Ty jsi na sobě poznal dar jazyků, týž, který zakusili apoštolově

při svatodušní události.

Dar jazyků znamená přímou komunikaci s Duchem. Slouží k mocným modlitbám, k vymítání - jako v tvém případě - a k vědění. Dny putování a praktiky RAM, nehledě k nebezpečí, které pro tebe představoval ten pes, v tobě probudily dar jazyků čirou náhodou.

Vícekrát se u tebe neprojeví, ledaže bys nalezl svůj meč a umínil si putovat do Říma. Ale rozhodně to byla dobrá předzvěst.”

Dál jsem se díval na televizi bez zvuku. Z událostí v uhelných dolech se stal sled ustavičně mluvících, diskutujících a konverzujících mužů a žen. Občas se nějaký herec a herečka políbili.

„A ještě něco,” dodal Petrus. „Možná že znovu potkáš psa. V tom

případě se nesnaž vzbudit v sobě znovu dar jazyků, protože ten už se nevrátí. Spolehni se na to, co ti napoví intuice. Naučím tě jinou

praktiku RAM, která ti tuto intuici navodí. Začneš tak poznávat

tajný jazyk své mysli, který ti bude v každém životním okamžiku velice prospěšný.

Petrus vypnul televizi, zrovna když mě začala zajímat zápletka.

Pak šel k výčepu a objednal láhev minerálky. Oba jsme se trochu

napili a zbytek v láhvi vzal Petrus s sebou.

Venku jsme si sedli a nějaký čas jsme nic neříkali. Halilo nás mlčení noci a Mléčná dráha mi stále znovu připomínala můj cíl: najít

meč.

Potom mě Petrus naučil CVIČENÍ VODY.

„Jsem unavený a jdu spát,” řekl. „Ale ty se teď dej do cvičení. Probuď zase svou intuici, svou tajnou stránku. Nelámej si hlavu s logikou, protože voda je tekutý živel a nenechá se tak snadno ovládnout. Ale ponenáhlu, nenásilně v tobě vytvoří nový vztah k vesmíru.”

A dřív než vešel do hotelu, dodal:

„Nestává se vždy, že člověku pomůže pes.”

Ještě chvíli jsem vychutnával svěžest a mlčení noci. Hotel stál o samotě a po cestě přede mnou nikdo nechodil. Vzpomněl jsem si na

hoteliéra, který znal Ipanemu a určitě se divil, co tady na tom vyprahlém, den co den sluncem zuřivě spalovaném místě dělám.

Chtělo se mi spát, a tak jsem se rozhodl začít s cvičením hned.

Vylil jsem z láhve zbytek vody na betonovou plochu. Okamžitě se utvořila louže. Neměla žádnou podobu ani tvar a já o to také neusiloval. Prsty jsem začal v té chladné vodě kroužit a brzy jsem pocítil takový hypnotický účinek, jako když se díváme do ohně. Na nic jsem nemyslel, jen jsem si tak pohrával. Hrál jsem si s loužičkou

vody. Narýsoval jsem na okrajích pár čar, až se začala podobat mokrému slunci, ale čáry se hned spojily a splynuly. Plácl jsem dlaní doprostřed kaluže; voda se rozstříkla kolem dokola a zaplnila beton kapkami, černými hvězdami na šedivém podkladu. Zabral jsem se

do toho nesmyslného cvičení, které nesledovalo žádný cíl, ale bylo

příjemné. Cítil jsem, že jsem skoro úplně přestal myslet, což se mi dřív dařilo jen po dlouhé meditaci a uvolnění. Zároveň mi cosi napovídalo, že hluboko v nitru, ve skrytých zákoutích mé mysli, začíná vyvstávat jakási síla a chystá se projevit.

PROB UZENÍ INTUICE (CVIČENÍ VODY) Vylij trochu vody na hladkou a nepropustnou plochu. Chvíli na tuto kaluž dívej. Pak si s ní začni nezávazně a bezcílně hrát. Rýsuj nic neznamenající obrazce. Prováděj toto cvičení minima ně deset minut v průběhu jednoho týdne.

Nečekej od cvičení praktické výsledky, protože má pouze pozvolna probouzet tvou intuici. Ažse tato intuice začne projevové i v jinou denní dobu, můžeš jí naprosto důvěřovat.

Dlouho jsem si s tou kaluží hrál a nemohl jsem přestat. Kdyby mě byl Petrus naučil cvičení vody hned na začátku poutě, určitě bych si myslel, že je to ztráta času. Ale teď, když už jsem předtím

mluvil rozličnými jazyky a vypudil démony, mne ta loužička vody spojovala - třebas slabě - s Mléčnou dráhou nade mnou. Zrcadlila

její hvězdy, vytvářela kresby, které jsem neuměl rozluštit, a nevzbuzovala ve mně pocit, že ztrácím čas, ale zdálo se mi, že vytvářím nějaký nový spojovací kód se světem. Tajný kód duše, jazyk, který

známe a který tak málokdy slýcháme.

Už bylo hodně pozdě, když jsem se vzpamatoval. Vstupní světla byla zhasnutá a já jsem potichu vešel dovnitř. V pokoji jsem zas jednou vyvolal Astraina. Zjevil se zřetelněji a já k němu chvíli hovořil o svém meči a svých životních cílech. Zatím mi neodpovídal, ale

Petrus mi řekl, že v průběhu dalších invokací se Astrain vedle mě

začne objevovat živě a mocně.

V

Svatba

Logroňo je jedno z největších měst, jimiž procházejí poutníci na

Svatojakubské cestě. Naše pouť vedla zatím jediným velkým městem - Pamplonou -, ale nepřenocovali jsme tam. Když jsme však

odpoledne došli do Logrofia, město se právě připravovalo na velkou slavnost a Petrus navrhl, abychom se zdrželi aspoň přes noc.

Už jsem si tak zvykl na ticho a volnost v přírodě, že se mi ten nápad příliš nezamlouval. Od střetnutí se psem uplynulo pět dní a já jsem každý večer vyvolával Astraina a prováděl cvičení vody. Byl jsem mnohem klidnější a uvědomoval jsem si význam Svatojakubské poutě pro svůj život i pro další plány. Přes vyprahlost krajiny, ne vždy dobrého jídla a únavu po celodenní chůzi jsem prožíval skutečný sen.

To všechno však zůstalo kdesi vzadu, sotva jsme došli do Logrofia. Místo sice žhavého, ale čistého venkovského vzduchu tu bylo město plné aut, novinářů a televizních štábů. Petrus se hned v prvním hostinci vyptával, co se děje.

„Copak vy to nevíte? Plukovník M. vdává dceru,” odpověděl hostinský. „Na náměstí se bude pořádat velká hostina, a proto dnes zavírám dřív.”

Hotely byly obsazené, ale nějací staří manželé, kteří si všimli mušle na Petrově batohu, nám nabídli pohostinství. Vykoupali jsme se,

já si oblékl svoje jediné dlouhé kalhoty, které jsem s sebou měl, a vydali jsme se na náměstí.

Zpocení zřízenci v černých oblecích tam pod slunečníky dokončovali úpravu stolů, rozmístěných po celé ploše. Přípravy natáčela

španělská televize. Šli jsme dál uličkou, která vedla k farnímu kostelu

svatého Jakuba, kde měl každou chvíli obřad začít.

Do kostela se ustavičně hrnuli svátečně oblečení lidé, ženy, jejichž nalíčení se v tom horku málem rozpouštělo, zlobivé děti v bílém. Nad námi vybouchlo několik rachejtlí a před hlavním vchodem zastavila dlouhatánská černá limuzína. Přijel ženich. Už jsme se s Petrem do přecpaného kostela nevešli, a tak jsme se raději vrátili na náměstí.

Petrus šel na obchůzku a já jsem si sedl na lavici a čekal, až svatební obřad skončí a začne se hodovat. Prodavač pražené kukuřice vedle mě také čekal na konec obřadu a doufal, že o zákazníky nebude nouze. „Vás taky pozvali?” zeptal se mě.

„Ne,” odpověděl jsem. „Jsme poutníci na cestě do Compostely.” „Z Madridu tam jede přímý vlak, a když vyrazíte v pátek, máte

nárok na hotel zdarma.”

„My ale děláme pěší pouť.”

Prodavač se na mě podíval a řekl váhavě:

„Pěší pouť je pro světce.”

Nehodlal jsem o tom diskutovat. Muž mi začal vyprávět, že sám

už dceru vdal, ale ona dnes s manželem nežije.

„Za Franca měli lidé větší respekt,” řekl. „Dnes si rodiny nikdo neváží.”

Přestože jsem byl v cizině, kde není radno pouštět se do debaty

o politice, tohle jsem nemohl nechat bez odpovědi. Řekl jsem, že Franco byl diktátor a za jeho vlády nic nemohlo být lepší.

Starý muž zrudl.

„Kdo jste, že si dovolujete takhle mluvit?”

„Znám dějiny vaší země. Znám boj vašeho lidu za svobodu. Četl jsem o zločinech spáchaných za španělské občanské války.”

„No a já v té válce bojoval. A mám právo mluvit, protože tekla krev mé rodiny. Nezajímají mě dějiny, o kterých jste četl; mne zajímá, co se děje v mé rodině. Bojoval jsem proti Francovi, ale když zvítězil, tak se mi pak žilo lip. Nejsem žádný chudák a patří mi tenhle vozík s praženou kukuřicí. Ta dnešní socialistická vláda mi k tomu nedopomohla. Teď’ se mi žije hůř než dřív.”

Vzpomněl jsem si, jak mi Petrus říkal, že se lidé v životě spokojí

s málem. Nechtěl jsem se o tom dál bavit a raději jsem si přesedl

jinam.

Vrátil se ke mně Petrus a já jsem mu vylíčil rozhovor s prodavačem.

„Konverzace je dobrá věc,” řekl, „když se chceme ujistit, že to, co říkáme, je správné. Já jsem člen italské komunistické strany a tuhle

tvou fašistickou stránku jsem neznal.”

Jakou fašistickou stránku?” rozhořčil jsem se.

„Pomohl jsi tomu prodavači, aby se ujistil, že za Franca to bylo lepší. Dřív asi nevěděl proč. Teď už to ví.”

„No ale mě zas velice překvapuje, že tvoje strana věří na dary Ducha svatého.”

„To víš, člověk dbá na to, co řeknou sousedi,” odpověděl a napodobil papeže.

Smáli jsme se oba. Opět vyletělo pár rachejtlí. Do altánu na náměstí nastoupila kapela a ladila nástroje. Slavnost měla co nevidět začít.

Vzhlédl jsem k nebi. Pomalu se stmívalo a objevily se první hvězdy. fttrus zašel za jedním z číšníků a získal dva kelímky s vínem.

„Trochu se napít před začátkem slavnosti přináší štěstí,” řekl a podal mi kelímek. „Napij se, aspoň zapomeneš na toho prodavače.”

„Já už na to nemyslím.”

,Ae měl bys. Protože to, co se stalo, může sloužit jako příklad

nesprávného chování. Vždycky se pokoušíme získat stoupence pro

náš vlastní výklad světa. Jsme přesvědčeni, že čím víc lidí uvěří ve

stejnou věc jako my, tím spíš ji uskutečníme. Ale není to pravda. Podívej se kolem sebe. Chystá se velká slavnost, bude to svátek.

Hodně věcí se tu oslavuje naráz: sen otce, který chtěl vdát dceru, sen dcery, která se chtěla vdát, sen ženicha. To je dobré, protože oni svému snu věří a chtějí ostatním ukázat, že dosáhli nějakého cíle. Není to slavnost, která by měla někoho přesvědčovat, a proto tady bude veselo. Všecko svědčí o tom, že ti lidé bojovali dobrý boj lásky.”

„Zato ty se mě snažíš přesvědčit. Vedeš mě na Svatojakubské pouti.”

Chladně se na mě podíval.

„Já tě učím praktiky RAM. Ale ty dojdeš k svému meči jen tehdy, když objevíš, že cestu, pravdu a život máš v srdci.”

Petrus ukázal k obloze, na níž už bylo zřetelně vidět hvězdy.

„Mléčná dráha ukazuje Svatojakubskou cestu až do Compostely. Neexistuje náboženství, které by dokázalo shromáždit všechny

hvězdy, protože kdyby k tomu došlo, vesmír by se změnil v obrovský prázdný prostor a ztratil by důvod své existence. Každá hvězda - a každý člověk - má svůj prostor a své zvláštní charakteristické

znaky. Existují hvězdy zelené, žluté, modré, bílé, existují komety,

meteory a meteority, mlhoviny a prstence. To, co odsud zdola vypadá jako spousta stejných teček, jsou ve skutečnosti miliony odlišných

věcí, roztroušených v prostoru přesahujícím lidské chápání.”

Vybuchl ohňostroj a jeho světlo na okamžik zastínilo oblohu. Dolů se řinul třpytivý zelený vodopád.

„Předtím jsme slyšeli jen zvuk ohňostroje, protože byl ještě den. Teď můžeme vidět jeho světlo,” řekl Petrus. „To je jediná změna,

o kterou může člověk usilovat.”

Nevěsta vyšla z kostela a lidé házeli rýži a provolávali slávu. Byla to

hubená, asi sedmnáctiletá dívka, zavěšená do mládence ve slavnostní

uniformě. Všichni zvolna mířili na náměstí.

„Heleď, plukovník M. \ Koukej, jaké má nevěsta šaty! Sluší jí to!”

říkaly si dívky vedle nás. Hosté se rozesadili kolem stolů, číšníci roznášeli víno a kapela začala vyhrávat. Prodavače pražené kukuřice okamžitě obklopili rozdovádění kluci, kteří mu podávali peníze a odhazovali sáčky na zem. Napadlo mě, že pro Logrofiany aspoň

během toho večera nic z ostatního světa neexistuje, ani hrozba nukleární války, ani nezaměstnanost nebo vraždy. Slavilo se, hostina na

náměstí byla pro všechny a lidé se cítili důležití.

Zamířil k nám televizní štáb a Petrus odvrátil tvář. Oni nás však přešli a ukázalo se, Zejdou za jedním z hostů vedle nás. Okamžitě

jsem ho poznal: byl to Manolo, který vedl španělské fanoušky na

mistrovství světa ve fotbale v Mexiku. Když skončil rozhovor pro

televizi, zašel jsem k němu. Řekl jsem, že jsem Brazilec, a on s předstíraným rozhořčením protestoval, že na tom šampionátu jim byl

při prvním zápase ukraden gól.*) Hned mě však objal a prohlásil,

že Brazílie jistě zas bude mít nejlepší hráče světa.

Jak dokážete sledovat hru, když jste pořád obrácený zády k hřišti a povzbuzujete fanoušky?” zeptal jsem se. Tahle otázka mě zajímala

od té doby, co jsem sledoval přenosy z mistrovství.

„To je moje radost. Pomáhat lidem, aby věřili ve vítězství.”

A dodal, jako by i on byl průvodcem na pouti do Compostely:

„Když se fandí bez víry, tak může tým prohrát, třebaže už vyhrává.”

*) Na mistrovství světa v roce 1986 v Mexiku byla při střetnutí Španělska a Brazílie jedna španělská branka anulována, protože rozhodčí neviděl, že míč dopadl za brankovou čáru, dřív než odskočil do autu. Brazílie nakonec zvítězila 1:0. (Pozn. autora.)

Manola se hned nato zmocnili jiní, ale já přemýšlel o jeho slovech. Přestože nikdy neputoval po Svatojakubské cestě, i on věděl, co to znamená dobrý boj.

Petra, jemuž zjevně vadila přítomnost televize, jsem našel schovaného v koutě. Teprve když zhasly reflektory, vynořil se zpoza stromů na náměstí a vypadal, jako by se mu ulevilo. Řekli jsme si o další

dva kelímky vína, já jsem si nabral na talířek jednohubky a Petrus

objevil stůl, kam jsme si mohli přisednout k ostatním hostům.

Novomanželé nakrojili obrovský dort. Ozvalo se další provolávání slávy.

„Určitě se mají rádi,” uvažoval jsem nahlas. „Samozřejmě, že se mají rádi,” řekl pán v tmavém obleku, který seděl poblíž. „Už jste viděl, aby se někdo ženil a vdával jinak než

z lásky?”

Vzpomněl jsem si, co řekl Petrus o prodavači pražené kukuřice, a zdržel jsem se odpovědi. Můj průvodce to však nenechal jen tak.

„Jakou lásku myslíte? Erós, filos, nebo agapé?” Pán se na něho nechápavě podíval. Petrus vstal, znova si nalil a řekl mi, že se trochu projdeme.

„Tři řecká slova označují lásku,” začal. „Dnes se tu projevuje erós, cit mezi dvěma osobami.” Novomanželé se usmívali před kamerami a přijímali blahopřání.

„Ti dva se zřejmě milují,” komentoval to Petrus. ,A myslí si, že láska

je něco, co pořád roste. Zakrátko budou sami ve svém boji o život,

založí si domácnost a budou se podílet na společném dobrodružství. To dodává lásce velikost a důstojnost. On bude pokračovat ve své kariéře v armádě, ona určitě umí vařit a bude z ní výborná hospodyně, protože ji k tomu vedli od dětství. Bude stát po jeho boku, narodí

se jim děti a oni budou cítit, že budují něco společně právě proto, že bojují dobrý boj. Tak i přes různá klopýtnutí budou stále šťastni.

Nicméně příběh, který tu vyprávím, se najednou může odehrát úplně opačně. Jemu se začne zdát, že není dost svobodný, aby mohl projevit veškerý erós, všechnu lásku, kterou cítí k jiným ženám. Jí začne připadat, že obětovala nějakou kariéru a skvělý život jen proto, aby provázela manžela. A tak místo aby něco tvořili společně, každý z nich se bude cítit nějak ošizený ve svém způsobu lásky.

Erós, síla, jež je spojuje, začne ukazovat jen svou špatnou stránku. A to, co Bůh určil člověku jako jeho nejušlechtilejší cit, se stane zdrojem nenávisti a zkázy.”

-80-

-81

Rozhlédl se kolem sebe. Erós se projevoval u mnoha dvojic. Cvičení vody probudilo jazyk mého srdce a já jsem začínal vidět lidi jinak. Možná k tomu přispěly celé dny samoty ve volné přírodě, možná také praktiky RAM. Ale skutečně jsem cítil, že je tu přítomen

dobrý a špatný erós, přesně tak, jak to popsal Petrus.

„Je to zajímavé,” řekl Petrus, který si toho také všiml. ,A’ už je erós dobrý nebo špatný, jeho podobaje u každého jiná. Zrovna jako u hvězd, o nichž jsem mluvil před půl hodinou. Erótu nemůže

nikdo uniknout. Všichni potřebují jeho přítomnost - ačkoli erós

mnohokrát způsobí, že nám v naší samotě bude připadat svět vzdálený.”

Kapela začala hrát valčík. Lidé vyšli na betonovou plochu před altánem a dali se do tance. Začal se projevovat účinek alkoholu, všichni se potili a ještě víc se veselili. Všiml jsem si dívky v modrých šatech, která se na téhle svatbě určitě nejvíc těšila na chvíli, až budou hrát valčík - protože toužila tančit s někým, jehož objetí si už dávno vysnila. Očima sledovala pohyby elegantního mládence ve světlém obleku, který stál v kruhu kamarádů. Vesele se bavili a ani si nevšimli,

že se hraje valčík a že pár metrů od nich se na jednoho z nich vytrvale dívá děvče v modrém.

Přemýšlel jsem o malých městech, o svatbách s chlapcem vyvoleným už od dětství.

Dívka v modrém si všimla mého pohledu a poodešla od taneční

plochy. V tu chvíli ji začal hledat očima ten mládenec. Když zjistil,

že stojí v hloučku jiných děvčat, zase se začal živě bavit s přáteli.

Upozornil jsem na ty dva Petra a on pak chvíli sledoval jejich hru

pohledů, až se zase vrátil k svému vínu.

„Chovají se, jako by byla hanba ukázat, že se milují,” podotkl.

Nějaká dívka před námi nás upřeně pozorovala. Mohla být tak o polovinu mladší než my. Petrus zdvihl pohárek a připil jí. Dívka se rozpačitě usmála a ukázala směrem k rodičům, skoro jako by se omlouvala, že k nám nejde blíž.

„Tohle je krásná stránka lásky,” řekl Petrus. „Láska, jež vyzývá, láska dvou starších cizinců, kteří přišli zdaleka a zítra už odejdou do světa, kam by se ráda vydala i ona.”

Z Petrova hlasu jsem vycítil, že už mu víno trochu stouplo do

hlavy.

„Dneska budeme mluvit o lásce!” zvolal můj průvodce hlasitěji. Budeme mluvit o té opravdové lásce, která stále roste, hýbe světem a dává člověku moudrost!”

Jedna dobře oblečená žena blízko nás jako by nevěnovala slavnosti žádnou pozornost. Přecházela od stolu ke stolu a uklízela sklenice, talíře a příbory.

.Všimni si té paní,” řekl Petrus, „pořád jenom poklízí. Jak už jsem ti řekl, erós má mnoho podob, a tahle je jedna z nich. Je to neuspokojená láska, která se realizuje v cizím neštěstí. Ta paní půjde políbit ženicha a nevěstu, ale v duchu si bude říkat, že se k sobě nehodí. Ustavičně dělá na světě pořádek, protože sama v sobě má nepořádek. A tamhle zase” - ukázal na jinou dvojici, jejíž ženská polovička

byla nápadně nalíčená a načesaná, „je konvenční erós. Společenská

láska bez jakékoli emoce. Ta žena přijala svou roli a přeťala všechny

svazky se světem a s dobrým bojem.”

Jsi dneska nějaký zahořklý, Petře. Copak tu není nikdo, koho bys

vzal na milost?”

„Samozřejmě, zeje. To děvče, které nás pozorovalo. Mládež, která tancuje a pro kterou existuje jenom dobrý erós. Jestli se nedají ovlivnit pokryteckou láskou, která převládala v minulé generaci, svět se určitě změní.” Ukázal na starý pár u vedlejšího stolu.

„A také tihleti dva. Nenakazili se pokrytectvím jako mnoho jiných.

Vypadají na vesničany. Hlad a nouze je přinutily k společné práci.

Naučili se praktiky, které teď poznáváš, ačkoli o RAM nikdy neslyšeli. Právě proto, že načerpali sílu lásky přímo z práce. Tam dokazuje erós svou nejkrásnější podobu, protože k němu přistupuje filos.” „Cojetofilos?”

„Toje laskavé formě přátelství. Něco, co cítím k tobě a k druhým. Když už plamen erótu přestává zářit, spojuje dvojice filos.” „A agapé?”

„Dnes o agapé mluvit nebudeme. Erós i filos v sobě mají agapé,

ale to je pouhá fráze. Na téhle slavnosti se budeme bavit, ale necháme stranou lásku, jež stravuje.” A Petrus si znova nalil víno do plastikového kelímku. Veselí kolem nás bylo nakažlivé. Petrus začínal mít v hlavě, a to

mě nejdřív zarazilo. Ale vzpomněl jsem si, co mi říkal jednou odpo-

-82-

-83-

II

ledne, totiž že praktiky RAM mají smysl jen tehdy, když je provádí

obyčejný člověk.

Ten večer mi Petrus připadal stejný jako všichni ostatní. Byl družný, přátelský, poplácával lidi po zádech a povídal si s každým, kdo mu věnoval pozornost. Netrvalo dlouho a opil se tak, že jsem ho musel vzít pod paží a odvést do hotelu.

Cestou jsem si uvědomil zvláštnost situace: vedl jsem svého průvodce. Pochopil jsem, že za celé naše dosavadní putování se Petrus nikdy nepokoušel vypadat jako někdo moudřejší, ctnostnější nebo

lepší než já. Snažil se mi jenom sdělit své zkušenosti s praktikami RAM. Jinak ale zásadně ukazoval, zeje člověk jako všichni ostatní, že se ho dotýká erós, filos i agapé.

To mě posilovalo. Pouť do Santiaga de Compostela byla cestou obyčejných lidí.

t

Nadšení

„Kdybych mluvil jazyky lidskými i andělskými, kdybych měl dar

proroctví a kdybych měl tak velikou víru, že bych hory přenášel, ale lásku kdybych neměl, nic nejsem.” Petrus se opět vrátil k svatému

Pavlovi. Podle jeho názoru byl apoštol velkým okultním vykladačem

Krista. Celé dopoledne jsme strávili na cestě a teď jsme rybařili. Žádná ryba se však na návnadu nechytila, ale jemu to vůbec nevadilo. Tvrdil, že rybaření do jisté míry symbolizuje vztah člověka ke světu:

víme, co chceme, a s určitou vytrvalostí toho dosáhneme, ale závisí na pomoci Boží, kdy to bude.

,yždycky je dobré dělat něco pomalého, dřív než učiníme nějaké důležité životní rozhodnutí,” řekl. „Zenoví mniši naslouchají, jak

rostou skály. Já raději chytám ryby.”

V odpoledním vedru si však ty líné červené ryby - téměř u hladiny - udice vůbec nevšímaly. Mít vlasec ve vodě nebo venku vyšlo

nastejno. Raději jsem toho nechal a šel jsem se projít po okolí. Došel

jsem u řeky k starému opuštěnému hřbitůvku, jehož obrovská brána se k němu vůbec nehodila, a pak jsem se vrátil k Petrovi. Zeptal

jsem se ho na ten hřbitov.

„Brána patřila k starému poutnímu špitálu,” odpověděl. „Později však zanikl a někoho napadlo, že by se portál mohl využít pro budoucí hřbitov.”

„Který ale už je taky opuštěný.”

Jak to bývá. Nic v tomhle životě netrvá dlouho.”

Řekl jsem mu, že včera na té slavnosti posuzoval lidi příliš kriticky. Překvapeně se na mě podíval a tvrdil, že jsme neprobírali nic víc než to, co jsme my sami zakusili v osobním životě. Všichni vyhledáváme erós, a když se erós chce proměnit ve filos, myslíme si, že láska je zbytečná. A nechápeme, že právě filos nás dovede k vyšší formě lásky, k agapé.

„Řekni mi něco víc o agapé,” požádal jsem ho.

Petrus odpověděl, že o agapé se nedá hovořit, protože se musí

prožít. Pokud to půjde, ještě toho dne večer mi ukáže jednu z podob agapé. K tomu však je třeba, aby se vesmír - jako při rybaření - s námi spojil k dosažení zdárného výsledku.

„Posel pomáhá, ale existuje něco, co je mimo jeho dosah a přání a také mimo tvé možnosti.”

„A co to je?”

„Božská jiskra. To, čemu se říká štěstí.”

Jakmile se sluneční žár poněkud zmírnil, vydali jsme se zase na cestu. Svatojakubská trasa přetínala vinice a pole, které byly v tuto denní dobu úplně pusté. Přešli jsme přes hlavní silnici - rovněž pustou - a znovu jsme se ocitli v lese. V dálce jsem mohl zahlédnout horu San Lorenzo, nejvyšší bod kastilského království. Hodně jsem se změnil od chvíle, kdy jsem poprvé potkal Petra v St. Jean-Pied-de-Port. Brazílii a nevyřízené záležitosti jsem skoro úplně pustil

z hlavy. Soustředil jsem se na svůj cíl a probíral jsem jej každý večer s Astrainem, který se mi zjevoval stále jasněji. Pokaždé se mi

ho podařilo vidět, jak sedí vedle mě, všímal jsem si jeho nervózního tiku v pravém oku i pohrdavého úsměšku, když jsem něco opakoval, abych se ujistil, že mi rozuměl. Před několika týdny - zvláště v prvních dnech - jsem dostal strach, že nikdy nedokážu dojít

až na konec pouti. V době, kdy jsme procházeli přes Roncesvalles, jsem k tomu všemu cítil hlubokou nechuť a toužil jsem co nejrychleji dojít do Santiaga, získat zpátky svůj meč a vést opět to, čemu

Petrus říkal dobrý boj.4) Teď však už jsem na vábení civilizace, kterou jsem tak nerad opouštěl, téměř zapomínal, V tomhle okamžiku pro mě bylo důležitější slunce nad hlavou a vzrušující vyhlídka, že zakusím agapé.

Slezli jsme ze srázu a překročili potok; vylézt nahoru na opačné

straně nám dalo zabrat. Ten potok zřejmě kdysi býval divoce hučící

řekou, která rvala z hlubin země její tajemství. Teď to byl pouhý potůček, který se dal klidně přejít. Ale jeho dílo, to obrovské říční koryto, tu pořád bylo a stálo mě hodně sil, abych je zdolal. „Nic

v tomhle životě netrvá dlouho,” řekl Petrus před několika hodinami. „Petře, už jsi hodně miloval?” zeptal jsem se docela spontánně,

překvapen vlastní troufalostí. Až do té chvíle jsem se dozvěděl jen základní údaje o soukromém životě svého průvodce.

„Už jsem měl hodně žen, jestli se ptáš na tohle. A každou z nich jsem velice miloval. Ale jen s dvěma jsem pocítil agapé.”

Řekl jsem mu tedy, že už jsem také hodně miloval a že mě moje přelétavost začíná trápit. Jestli to tak půjde dál, zůstanu na stará

kolena sám, a toho jsem se bál.

„Zjednáš si pečovatelku,” zasmál se. „Ae nemyslím si, že bys hledal v lásce pohodlný důchod.”

Asi v devět večer se začalo stmívat. Vinice zůstaly za námi a kráčeli

jsme téměř pustou krajinou. Rozhlédl jsem se kolem a v dálce jsem

zahlédl malou poustevnu vklíněnou do skal a podobnou mnoha jiným, které jsme cestou míjeli. Zakrátko jsme odbočili od žlutých šipek a zamířili rovnou k tomu malému stavení.

Když jsme přišli na doslech, Petrus zavolal jakési jméno, jemuž jsem nerozuměl, zastavil se a čekal na odpověď. Přestože jsme pozorně naslouchali, nikdo se neozval. Petrus vykřikl ještě jednou a zase nikdo neodpověděl.

„Přesto tam zajdeme,” řekl a šli jsme k poustevně.

Byly to jenom čtyři obílené zdi. Dveře byly otevřené - lépe řečeno, místo dveří tam byla asi půlmetrová přepážka, chatrně zavěšená na jediném pantu. Uvnitř bylo ohniště z kamenů a několik misek

pečlivě naskládaných na zemi. Dvě z nich byly plné obilí a brambor.

Mlčky jsme si sedli. Petrus si zapálil cigaretu a řekl, že chvilku počkáme. Byl jsem hrozně ušlý, ale cosi v té poustevně mě znepokojovalo, místo abych se tam uklidnil. A byl bych se i bál, kdyby se

mnou nebyl Petrus.

„Ať už tady žije kdokoli, kde vlastně spí?” zeptal jsem se, abych přerušil mlčení, které mě začínalo tížit.

,Tam, kde sedíš,” odpověděl Petrus a ukázal na holou zem. Chtěl jsem se přesunout o kousek dál, ale Petrus řekl, abych zůstal přesně tam, kde jsem. Zřejmě se trochu ochladilo, protože mi začalo být zima.

Cekali jsme skoro hodinu. Petrus ještě dvakrát zavolal to zvláštní jméno, a pak toho nechal. Když už jsem myslel, že vstaneme a půjdeme pryč, tak začal mluvit.

„Zde je přítomen jeden ze dvou projevů agapé,” řekl poté, co dokouřil třetí cigaretu. „Není jediný, ale je tím nejryzejším. Agapé je totální láska, láska, jež pohlcuje toho, kdo ji zakouší. Kdo pozná a zakusí agapé, vidí, že kromě lásky nic jiného na světě není důležité. Taková byla Ježíšova láska k lidstvu, a byla tak velká, že otřásla

hvězdami a změnila chod lidských dějin. Život jediné bytosti dosáhl

něčeho, co nedokázali králové, vojska ani říše. Za dlouhá tisíciletí dějin civilizace hodně lidí pocítilo tuto všepohlcující lásku. Měli toho tolik, co mohli dávat - a svět žádal tak málo -, že byli nuceni vyhledávat pouště a opuštěná místa, protože

láska byla tak velká, že je proměňovala. Stali se z nich svatí poustevníci, jak je známe dnes.

Nám dvěma, kteří zakoušíme jinou podobu agapé, může takový život připadat tvrdý a strašlivý. Všepohlcující láska však způsobí, že

všecko - naprosto všecko - ztratí význam. Tihle lidé žijí jen proto,

aby je jejich láska stravovala.”

Petrus mi pověděl, že v poustevně žije muž jménem Alfonso. Potkal ho při své první pouti do Compostely, když sbíral nějaké lesní plody. Jeho průvodce, člověk mnohem osvícenější než on sám, byl Alfonsův přítel a všichni tři provedli společně rituál agapé, cvičení modré koule. Petrus poznamenal, že to byla jedna z nejdůležitěj-ších zkušeností jeho života a že dodnes, když toto cvičení provádí,

vzpomíná na tuhle poustevnu a na Alfonsa. Říkal to s takovým dojetím v hlase, jaké jsem u něho dosud neslyšel.

„Agapé je láska, která pohlcuje,” opakoval znovu, jako by tahle věta nejlépe vystihovala onen zvláštní druh lásky. „Luther King kdysi řekl, že když Kristus mluvil o tom, že máme milovat nepřátele, měl

na mysli agapé. Protože podle jeho názoru ,nebylo možné mít rád

své nepřátele, ty, kteří nám škodí a pokoušejí se ještě zhoršit naše

každodenní strázně.’ Ale agapé znamená mnohem víc než mít rád.

Je to cit, jenž vše zaplavuje, zaplňuje každou skulinu a působí, že každý pokus o útok se rozpadne v prach.

Naučil ses, jak se znovu narodit, jak nebýt sám k sobě krutý, jak rozmlouvat se svým Poslem. Ale všechno, co od nynějška budeš dělat, všechno to prospěšné, co si z cesty do Santiaga dokážeš odnést,

bude mít smysl jen tehdy, dotkne-li se toho všepohlcující láska.”

Připomněl jsem Petrovi, že mi říkal o existenci dvou podob agapé. A že asi tu první nezakusil, když už se nestal poustevníkem. „Máš pravdu. Já stejně jako ty a jako většina poutníků, kteří prošli cestou do Santiaga skrze slova RAM, zakoušíme agapé v její druhé

podobě: jakožto nadšení.

Staří chápali nadšení jako trans, vytržení, spojení s Bohem. Nadšení je agapé směřující k určité ideji, k nějaké věci. Zažili jsme to všichni. Když milujeme a z celého srdce něčemu věříme, cítíme se být silnější než svět a opanuje nás klid, který pramení z jistoty, že naši víru nic nepřemůže. Tato zvláštní síla způsobí, že se vždycky

správně a včas rozhodneme, a když dosáhneme svého cíle, žasneme nad vlastními schopnostmi. V dobrém boji totiž na ničem jiném

nezáleží. Nadšení nás vede až k naší metě.

Nadšení se celou svou silou běžně projevuje v prvních letech našeho života. Jsme ještě silně spojeni s božstvím a s takovou chutí se pouštíme do hry, že panenky ožívají a olovění vojáčci začnou pochodovat. Když Ježíš hovořil o tom, že království nebeské patří dětem, měl na mysli agapé v podobě nadšení. Děti k němu nepřicházely kvůli jeho zázrakům a moudrosti, nedbaly na farizeje a apoštoly. Vedla je radost a nadšení.”

Pověděl jsem Petrovi, že právě to odpoledne jsem si uvědomil, do

jaké míry jsem propadl Svatojakubské cestě. Dny a noci prožité na Španělské půdě mi daly zapomenout na meč a staly se jedinečnou

zkušeností. Všechno ostatní ztratilo význam.

„Dnes odpoledne jsme se pokoušeli rybařit, ale žádnou rybu jsme

nechytili,” řekl Petrus. „Obyčejně se nebráníme, když z nás vyprchává nadšení při takových drobných záležitostech, které nehrají

žádnou roli tváří v tvář velikosti každé existence. Ztrácíme nadšení

po malých a nevyhnutelných porážkách v průběhu dobrého boje.

A protože nevíme, že nadšení je vyšší silou, obrácenou ke konečnému vítězství, necháme šije proklouznout mezi prsty a nevšimneme

si, že zároveň s ním nám unikne pravý smysl našeho života. Obviňujeme svět z naší nudy, z naší prohry, a zapomínáme, že sami jsme

nechali uniknout tu strhující sílu, která vše ospravedlňuje, projev agapé v podobě nadšení.”

V duchu jsem znovu viděl hřbitov poblíž řeky. Jeho zvláštní, nepřiměřeně velký portál dokonale vystihoval ztracený smysl. Za ním

už byli jen mrtví.

Petrus, jako by uhádl moje myšlenky, začal hovořit o něčem podobném.

RITUÁL MODRÉ KOULE Pohodlně si sedni a uvolni se. Snaž se na nic nemyslet, í) Oddej se pocitu, jak je příjemné mít rád život. Nech své srd ce, aise cítí volné, přátelské apovznesené nad ubohost problém které tě mohou sužovat. Začni si potichu zpívat nějakou písničk Z dětství. Představ si, že srdce ti roste, až naplnícelý tvůj pokoj a pak celé tvé obydlí- intenzivním, zářivě modrým světlem.

2) Kdyždospěješk tomuto bodu, představ sipřítomnostsvětců, v kteréjsijako dítě věřil. Všimni si, že přišli odevšad ajsou tam s tebou, usmívají se a dodávají ti vity a důvěry v život.

3) Vduchu si představuj, jak se světci blíží, kladou ti ruce na hlavu apřejíti lásku, pokoj a soužití se světem. Soužitísvětců.

4)Až bude tentopocit hodně silný, představ si, že to modré sv t-\ lo tebou ustavičně prochází jako blyštivý proud řeky. Toto modt světlo se začne šířit nejprve tvým obydlím, potom tvou čtvrtí, tv\ městem, tvou zemí, až obestře celý svět jako nesmírná modrá kol-1 le. Je to projev Vyšší lásky, povznesené nad každodenní boje, k-j rá tě všakpovzbudí a dodá ti síly, energie a pokoje.

5) Udržuj co možná nejdéle toto světlo obestírajícísvět. Tvé srdce je otevřené a šíří lásku. Tato část cvičení má trvat aspoň pět minut.

6) Ponenáhlu se vymaňuj z transu a vracej se k realitě. Světci ti budou nablízku. Modré světlo bude dál obestírat svět.

Tento rituál může a má provádět víc osob. Vtom případě se majívšichni držet za ruce.

„Před několika dny tě asi překvapilo, když jsem se tak obořil na

chudáka kluka, který mi polil kávou bermudy, stejně už hrozně špinavé z těch prašných cest. Ve skutečnosti jsem byl nervózní proto, že jsem mu viděl na očích, jak z něho vyprchává nadšení jako krev

z přeřezaných žil. Viděl jsem, že ten chlapec, tak silný a plný života, začíná umírat, protože v jeho nitru ustavičně odumírá agapé. Už jsem dost starý a naučil jsem se s těmi věcmi žít, ale ten hoch, který

by podle všeho mohl něčím prospět lidstvu, ve mně vzbudil údiv

a smutek. Moje agresivita se určitě dotkla jeho hrdosti a aspoň na

čas zadržela umírání agapé. Zrovna tak když jsi tenkrát vymítal zlého ducha u psa té ženy,

pocítil jsi agapé v ryzím stavu. Bylo to ušlechtilé gesto a mne těšilo,

že jsem tam byl jako tvůj průvodce. Proto se poprvé za celou naši

pouť zúčastním cvičení společně s tebou.”

A Petrus mě naučil rituál agapé, CVIČENÍ MODRÉ KOULE.

„Pomohu ti probudit nadšení, vytvořit sílu, která jako modrá koule obestře celý svět,” řekl. „Chci ti dokázat, že si tě vážím pro tvé hledání a pro tebe sama.”

Až dosud Petrus ani jednou nevyslovil nějaký názor - ať kladný, nebo záporný - na to, jak cvičení provádím. Pomohl mi, abych si vyložil první kontakt s Poslem, dostal mě z transu při cvičení semene,

ale nikdy neprojevil zájem o výsledky, jichž jsem dosáhl. Několikrát

jsem se ho zeptal, jestli nechce znát mé pocity, a on mi odpověděl, že jeho jedinou povinností jakožto průvodce je ukazovat mi Cestu a praktiky RAM. Je na mně, abych se z výsledků radoval, nebo cítil zklamání.

Když řekl, že se se mnou zúčastní cvičení, najednou se mi zdálo, že nejsem hoden jeho chvály. Znal jsem své chyby a mnohokrát

jsem zapochyboval, jestli se mu vůbec podaří vést mě Svatojakubskou cestou. Tohle všecko jsem mu chtěl říct, ale přerušil mě dřív,

než jsem začal.

„Nebuď krutý sám k sobě, nezapomeň na ponaučení, které jsem

ti dal. Buď laskavý. Přijmi chválu, kterou si zasloužíš.”

Oči se mi zalily slzami. Petrus mě vzal za ruku a vyšli jsme ven. Noc byla temná, temnější než obvykle. Posadil jsem se vedle něho a dali jsme se do zpěvu. Hudba mi vytryskla přímo z nitra a Petrus

se lehce přidal. Začal jsem potichu tleskat a kolébal jsem se dopředu a dozadu. Tleskání nabývalo na síle a ze mě volně prýštila hudba, chvalozpěv na temnou oblohu, na pustou pláň, na skály bez známky života. Před očima se mi začali objevovat světci, ve které jsem jako dítě věřil a které život ode mě vzdálil také proto, že jsem zahubil velkou část agapé. Ted’ se však všepohlcující láska štědře vracela a světci z nebe se usmívali s touž tváří a silou, jakou jsem u nich

vídal v dětství.

Otevřel jsem náruč proudu agapé a začalo mnou procházet tajemné, zářivě modré světlo, jež mi omývalo celou duši a odpouštělo mi hříchy. Světlo se nejprve rozptýlilo po krajině, pak obestřelo

svět a já jsem se rozplakal. Plakal jsem, protože jsem znovu prožíval

nadšení, byl jsem dítě tváří v tvář životu a v tom okamžiku mi nic

nemohlo ublížit. Pocítil jsem, že k nám kdosi přišel a sedl si po mé

pravici; myslel jsem, že je to můj Posel a že jenom on by dokázal

hledět na tak silné světlo, které mnou procházelo a zalévalo svět.

Světlo stále sílilo a já jsem cítil, jak obestírá celý svět, proniká do

každých dveří a do každé uličky, zasahuje alespoň na zlomek vteřiny každou živou bytost.

Ucítil jsem, jak mě kdosi bere za mé rozevřené, k nebi vztažené ruce. V té chvíli začal být proud modrého světla tak mocný, že na mě šly mrákoty. Vydržel jsem však ještě několik okamžiků, dokud

jsem nedozpíval.

Pak jsem se uvolnil, naprosto vyčerpaný, ale volný a spokojený se životem a s tím, co jsem právě zakusil. Ruce, jež se držely mých, se pustily. Pochopil jsem, že jedna z nich byla Petrova, a v hloubi duše

jsem vytušil, komu patří ta druhá.

Otevřel jsem oči a vedle mě stál mnich Alfonso. Usmál se a řekl mi buenas noches. I já jsem se usmál, znovu jsem uchopil jeho ruku a pevně jsem si ji přitiskl na hruď. Nebránil mi, a potom ruku

jemně vyprostil.

Nikdo z nás tří nic neříkal. Za nějaký čas Alfonso vstal a znovu se vydal ke kamenité pláni. Sledoval jsem ho očima, dokud jej úplně neskryla tma.

Po chvíli se ozval Petrus. O Alfonsovi se vůbec nezmínil.

„Tohle cvičení prováděj vždy, když budeš moci, a ponenáhlu se

v tobě opět usídlí agapé. Opakuj je dřív, než začneš uskutečňovat nějaký plán, v prvních dnech nějaké cesty nebo kdykoli tě něco velice dojme. A když to bude možné, prováděj je s někým, koho máš rád. Má být sdíleno s druhým člověkem.”

Zas tu byl ten známý Petrus, trenér, instruktor a průvodce, o němž jsem téměř nic nevěděl. Dojetí, které dal najevo v chýši, už přešlo. Když se však při cvičení dotýkal mé ruky, cítil jsem velikost

jeho duše.

Vrátili jsme se do bílé poustevny, kde jsme nechali své věci.

„Její obyvatel už dnes nepřijde, myslím, že tu můžeme přespat,” řekl Petrus a lehl si. Rozvinul jsem spací pytel, napil se trochu vína a taky jsem si lehl. Všepohlcující láska mě úplně vyčerpala. Byla to však únava prostá jakéhokoli napětí a dřív, než jsem zavřel oči, vzpomněl jsem si na hubeného vousatého mnicha, který se posadil vedle mě a popřál mi dobrou noc. Toho člověka nyní kdesi daleko stravoval božský plamen. Snad proto byla ta noc tak temná - protože on v sobě soustředil veškeré světlo světa.

Smrt

,Vy jste poutníci?” zeptala se nás stará paní, která nám přinesla snídani. Byli jsme v Azofře, ve vesnici, kde stály domky se středověkými štíty a kašna, u níž jsme si před chvílí naplnili čutory.

Přisvědčil jsem a v ženiných očích se objevil respekt a hrdost. „Když jsem byla malá, procházel tudy na cestě do Compostely aspoň jeden poutník denně. Nevím, co se to stalo po válce a po

Francovi, ale jako by poutě přestaly. Měla by se tu postavit silnice.

Dneska lidi chtějí jezdit autem.” Petrus na to nic neříkal. Od rána měl špatnou náladu. Souhlasil

jsem s tou paní a představil jsem si novou asfaltku, jak zdolává hory

a údolí, auta s mušlemi namalovanými na kapotě a před branami klášterů stánky se suvenýry. Dopil jsem bílou kávu a dojedl chleba s olejem. Podle příručky Aymerica Picauda jsem odhadl, že odpoledne bychom měli dojít do Santo Dominga de la Calzada. K přenocování jsem si tam vybral jeden ParadorNacionál.5) Utratil jsem dosud mnohem míň peněz, než jsem čekal, přestože jsem vždycky

jedl třikrát denně. Bylo načase trochu si zahýřit a dopřát tělu stejnou péči, jakou jsem věnoval žaludku.

Ráno, sotva jsem vstal, jsem pocítil zvláštní spěch a toužil jsem co nejrychleji dojít do Santo Dominga. Podobný pocit jsem měl před dvěma dny, když jsme šli do poustevny, a myslel jsem, že to bylo naposled. Petrus byl taky zasmušilejší a mlčenlivější než obvykle a já jsem nevěděl, jestli je to kvůli setkání s Alfonsem před dvěma

dny. Nejraději bych byl vyvolal Astraina a poradil se s ním, ale dosud jsem ho nikdy nevyvolával ráno a nevěděl jsem, jestli se mi to

podaří. Nakonec jsem si to rozmyslel.

Po snídani jsme se znovu vydali na cestu. Prošli jsme kolem středověkého domu s erbem, staré polorozpadlé ubytovny pro poutníky a venkovského parku na okraji obce. Když jsem se zase chystal

přejít do širé krajiny, pocítil jsem zleva něčí mocnou přítomnost.

Šel jsem pořád dál, ale Petrus mě zastavil.

„Nemá smysl utíkat,” řekl. „Stůj a postav se k tomu čelem.” Cosi mě nutkalo, abych ho neposlouchal a šel pořád dál. Necítil jsem se

dobře, jako bych měl žaludeční křeče. Chvilku jsem si namlouval, že za to může chleba s olejem, ale ten pocit už jsem znal a nic jsem si nemohl nalhávat. Napětí. Napětí a strach.

„Ohlédni se,” zvolal Petrus důrazně. „Ohlédni se, dřív než bude pozdě!”

Prudce jsem se otočil. Vlevo stál opuštěný domek, do něhož se dralo rostlinstvo ožehlé sluncem. Oliva před ním zvedala zkroucené větve k obloze. A mezi olivou a domkem byl pes a upřeně mě pozoroval.

Černý pes, stejný jako ten, jehož jsem před několika dny vypudil

od té ženy.

Přestal jsem vnímat Petrovu přítomnost a pevně jsem se zadíval

zvířeti do očí. Cosi v mém nitru - možná hlas Astraina nebo mého

anděla strážce - mi napovídalo, že na mě pes skočí, jestliže odvrátím zrak. Dívali jsme se tak po nekonečné minuty jeden druhému do očí. Cítil jsem, že poté, co jsem zakusil velikost všepohlcující lásky, jsem znova vystaven ustavičným každodenním hrozbám existence. Uvažoval jsem, proč za mnou to zvíře šlo tak daleko a co vlastně

chce, vždyť já jsem jenom poutník, který hledá svůj meč, a nemám

chuť ani trpělivost potýkat se cestou s lidmi nebo zvířaty. Snažil jsem se to všecko vyjádřit očima - jako mniši v klášteře, kteří se dorozumívali jenom zrakem -, ale pes se ani nehnul. Dál se na mě upřeně a nevzrušeně díval, ale určitě by se na mě vrhl, kdybych nedával pozor nebo projevil strach.

Strach! Zjistil jsem, že strach zmizel. Ta situace mi připadala příliš hloupá, než abych se bál. Žaludek jsem měl sice stažený a napětím se mi chtělo zvracet, ale strach jsem neměl. Cosi mi říkalo, že

v opačném případě by mě mé oči prozradily a zvíře by mě opět

srazilo - jako už to udělalo předtím. Nesměl jsem uhnout očima,

ani když jsem vycítil, že pěšinou zprava se někdo blíží.

Postava se na okamžik zastavila a pak zamířila rovnou k nám. Na okamžik překřížila naše pohledy a řekla cosi, čemu jsem nerozuměl. Byl to hlas ženy a její přítomnost jsem vnímal jako dobrou, přátelskou a příznivou.

V tom zlomku vteřiny, kdy postava přeťala naše pohledy, mě

přestal bolet žaludek. Měl jsem nějakého mocného přítele, který

t

I I

mi pomáhal v tom nesmyslném a zbytečném boji. Jakmile postava přešla, pes sklopil oči. Skokem zmizel za opuštěným domkem a byl pryč.

Teprve v té chvíli se mi rozbušilo srdce strachem. Bušilo tak silně, že se mi zamotala hlava a div jsem neomdlel. Napůl v mrákotách

jsem se otočil dozadu, kudy jsme před několika okamžiky s Petrem šli, a pátral jsem po postavě, která mi dala sílu, abych psa přemohl.

Byla to jeptiška. Viděl jsem ji zezadu, jak jde do Azofry, a nemohl jsem sejí podívat do tváře, ale podle hlasu jsem usoudil, zejí může být nanejvýš něco přes dvacet let. Podíval jsem se k pěšině, kudy přišla: byla to zkratka, která snad nikam nevedla.

„To ona… to ona mi pomohla,” zašeptal jsem a přemáhal vzrůstající nevolnost.

„Nefantazíruj ještě víc v tomhle světě, který už je tak dost zvláštní,” řekl Petrus. Přistoupil ke mně a vzal mě pod paží. „Přišla z kláštera v Canasu, asi pět kilometrů odsud. Teď ho samozřejmě zahlédnout nemůžeš.”

Srdce mi pořád bušilo a mně se zdálo, že se zhroutím. Byd jsem příliš vyděšený, než abych mluvil nebo se na něco vyptával. Sedl jsem

si na zem a Petrus mi trochu namočil čelo a zátylek. Vzpomněl jsem

si, že totéž udělal, když jsme odešli od té ženy - ale tenkrát jsem

brečel a cítil jsem se dobře. Nynější pocit byl přesně opačný.

Petrus mě nechal dost dlouho odpočívat. Voda mě trochu vzpru-

žila a nevolnost postupně mizela. Všecko se zvolna vracelo k normálnímu stavu. Když jsem se vzpamatoval, Petrus mi řekl, že bychom zas mohli jít, a já jsem poslechl. Kráčeli jsme asi čtvrt hodiny,

ale znovu mi došly síly. Sedli jsme si k podstavci středověkého sloupu, který měl nahoře kříž a označoval část svatojakubské trasy.

„Strach ti ublížil víc než ten pes,” řekl mi Petrus, když jsem tam odpočíval.

Chtěl jsem vědět, proč došlo k takovému nesmyslnému setkání.

,V životě a na Svatojakubské cestě dochází k určitým věcem nezávisle na lidské vůli. Při našem prvním setkání jsem ti řekl, že z očí

toho Cikána jsem vyčetl jméno démona, jemuž jsi měl čelit. Velice

mě překvapilo, když jsem zjistil, že tím démonem je pes, ale tenkrát

jsem ti nic neřekl. Teprve když jsme přišli k té ženě - a ty jsi poprvé

projevil všepohlcující lásku -, jsem tvého nepřítele spatřil.

Ty jsi psa té paní vyhnal, ale nikam jsi ho neumístil. Nic se neztrácí, všechno se proměňuje, není-liž pravda? Ty jsi nevypudil duchy do stáda vepřů, které se zřítilo ze srázu, jako to udělal Ježíš. Ty jsi prostě psa zahnal. Teď ta síla bezcílně táhne za tebou. Dřív než najdeš svůj meč, musíš se rozhodnout, jestli chceš být otrokem, nebo

pánem té síly.”

Moje únava pomalu mizela. Zhluboka jsem se nadechl a cítil jsem za zády studený kámen sloupu. Petrus mi dal ještě trochu vody a pokračoval:

„K případům posedlosti dochází, když lidé ztratí vládu nad silami

země. Cikánova kletba tu ženu vystrašila a strach otevřel škvíru, jíž

vnikl Posel mrtvého. Není to častý případ, ale také ne zas tak vzácný. Hodně záleží na tom, jak reaguješ na hrozby druhých.”

Tentokrát jsem pasáž z Bible připomněl já jemu: ,V Knize Jobově stojí psáno: To, čeho jsem se lekal, stalo se mi.”

„Hrozba nepůsobí, pokud ji nepřijmeš. Nato v dobrém boji nikdy nezapomínej. Stejně jako nesmíš zapomenout, že útočit nebo utíkat

patří k boji. K boji však nepatří zůstat ochromen strachem.”

Já jsem ale v té chvíli strach necítil. Řekl jsem Petrovi, že mě samého to překvapilo.

„Všiml jsem si toho. Jinak by se na tebe pes vrhl. A skoro jistě by v tom zápase zvítězil, protože ani on se nebál. Ale nejlepší na tom byl příchod té jeptišky. Jakmile jsi vytušil něčí pozitivní přítomnost,

ve své bujné imaginaci jsi hned usoudil, že ti někdo přichází na pomoc. A tahle tvoje víra tě zachránila, přestože vycházela z naprosto

nesprávného předpokladu.”

Petrus měl pravdu. S chutí se zasmál a já se k němu přidal. Vstali jsme a znovu jsme se vydali na cestu. Už jsem byl odpočinutý

a v dobré náladě.

„Něco si ale musíš uvědomit,” řekl mi Petrus cestou. „Souboj se

psem může skončit jedině vítězstvím jednoho z vás. On se zase vrátí a příště se snaž dovést boj do konce. Jinak tě jeho přízrak nenechá na pokoji až do konce tvých dní.”

Při setkání s Cikánem mi Petrus řekl, že zná jméno toho démona.

Teď jsem se tedy na ně zeptal.

„Legie,” odpověděl. „Protože je jich mnoho.”

Procházeli jsme kolem polí, která vesničané připravovali k setbě. Ve

staleté bitvě proti vyprahlé půdě používali tu a tam primitivní čerpadla. Podél Svatojakubské cesty stály nekonečné zdi z navršených

kamenů, které se v kresbě krajiny křížily a proplétaly. Pomyslel jsem

na dlouhá staletí, během nichž se tyto pozemky obdělávaly, a přece tu byl pořád nějaký kámen, který bylo zapotřebí vyndat, kámen, o nějž se zlomila radlice pluhu, zchroml kůň nebo zmozolnatěla rolníkova ruka. Ten boj začínal rok co rok a nikdy nekončil.

Petrus byl uzavřenější než obvykle a uvědomil jsem si, že od rána

téměř nepromluvil. Po rozhovoru u středověkého sloupu se odmlčel a na většinu mých otázek neodpovídal. Byl bych chtěl, aby mi vysvětlil, jak je to s těmi „mnohými démony”. Předtím mi říkal, že

každý člověk má jen jednoho Posla. Teď mu však nebylo do řeči a já se rozhodl, že počkám na vhodnější chvíli.

Vystoupili jsme na kopec a shora jsme viděli hlavní věž kostela

v Santo Domingu de la Calzada. Ta vyhlídka mě povzbudila; představoval jsem si ParadorNacionál se vším pohodlím a kouzlem. Podle toho, co jsem si přečetl, měl budovu postavit sám svatý Dominik pro ubytování poutníků. Jednou tam přenocoval i svatý František

z Assisi na cestě do Compostely. To všechno mě vzrušovalo.

Bylo asi sedm večer, když Petrus rozhodl, že se zastavíme. Vzpomněl jsem si na Roncesvalles, na tu pomalou chůzi, zrovna když mi

bylo tak zima a potřeboval jsem se napít trochu vína, a napadlo mi,

že asi chystá něco podobného.

„Jeden Posel ti nikdy nepomůže porazit druhého. Už jsem ti řekl,

že nejsou ani dobří, ani zlí, ale spojuje je vzájemná loajalita. Nepočítej s Astrainem, jestli chceš psa porazit.”

Teď zase já jsem neměl náladu na řeči o poslech. Chtěl jsem co nejrychleji dojít do Santo Dominga.

„Poslové mrtvých osob se mohou zmocnit těla někoho, kdo podlehne strachu. Proto v případě toho psa jsou mnozí. Pozval je strach

té ženy. Nebyl to jen posel toho zavražděného Cikána, ale různí poslové, kteří bloudili prostorem a pátrali, jak se dostat do styku se silami země.”

Teprve teď mi odpověděl na mou otázku. Avšak cosi v jeho způsobu řeči znělo násilně, jako by vlastně se mnou chtěl mluvit o něčem jiném. Instinkt mě okamžitě varoval.

„O co ti jde, Petře?” zeptal jsem se poněkud podrážděně. Můj průvodce neodpověděl. Sešel z cesty a zamířil k starému, takřka holému stromu pár desítek metrů od nás. Byl to jediný strom na obzoru. Petrus mi nepokynul, abych šel za ním, a tak jsem zůstal stát na cestě a sledoval podivný výjev: Petrus chodil kolem stromu a cosi nahlas říkal s očima sklopenýma k zemi. Jakmile skončil, pohybem mě přivolal.

„Sedni si sem,” řekl. Jeho hlas zněl nějak jinak a já jsem nemohl

poznat, je-li v tom laskavost nebo soucit. „Zůstaneš tady. Zítra se

sejdeme v Santo Domingu de la Calzada.”

Dříve než jsem mohl něco říct, Petrus pokračoval: ,V některém z příštích dnů - a já ti zaručuji, že to nebude dnes -

budeš muset čelit svému nejvýznamnějšímu nepříteli na Svatojakubské cestě: psu. Až ten den nastane, buď klidný, protože já budu nablízku a dám ti sílu potřebnou k boji. Dnes ale budeš čelit jinému druhu nepřítele, fiktivního nepřítele, který tě může zničit, anebo

být tvým nejlepším druhem: smrti.

Člověk je v přírodě jediný tvor, který si uvědomuje, že zemře. Proto, a pouze proto, si hluboce vážím lidského rodu a věřím, že jeho budoucnost bude mnohem lepší než jeho přítomnost. Přestože člověk ví, že jeho dny jsou sečteny a že všechno skončí dřív, než se

naděje, činí ze života boj hodný bytosti věčné. To, čemu lidé říkají ješitnost - zanechat dílo, potomky, snažit se, aby se na jejich jméno nezapomnělo -, to považuji za nejvyšší výraz lidské důstojnosti. Jelikož však je člověk stvoření křehké, ustavičně se snaží sám před

sebou zatajit velikou jistotu smrti. Nevidí, že právě ona ho vede

k tomu, aby dělal nejlepší věci svého života. Má strach z kroku do temnoty, z děsivého neznáma, a myslí si, že ten strach přemůže jedině tak, že zapomene na blížící se konec svých dní. Nechápe, že s vědomím smrti by se odvážil jít ve svém každodenním úsilí mnohem dál - protože nemá co ztratit, když smrt je nevyhnutelná.”

Představa, že přenocuji v Santo Domingu, už mě pomalu opouštěla. Stále zaujatěji jsem sledoval Petrova slova. Přímo před námi začínalo na obzoru umírat slunce. Možná také slyšelo, o čem se

mluví.

„Smrt je naše velká družka, protože ona dává našim životům opravdový smysl. Abychom však mohli spatřit skutečnou tvář naší smrti,

?I;

im

musirne poznat všechnu úzkost a děs, které pouhá připomínka jejího jména dokáže vyvolat u každé živé bytosti.”

Petrus si sedl pod strom a řekl, abych udělal totéž. Vysvětlil mi,

že když před chvílí několikrát obešel jeho kmen, rozpomínal se na

všechno, co kdysi jako poutník do Santiaga prožil. Potom vyndal z batohu dva sendviče, které v poledne koupil.

„Tady, kde jsi, neexistuje žádné nebezpečí,” řekl, když mi je podával. „Nejsou tu jedovatí hadi a pes se vrátí a zaútočí na tebe, až zapomene na svou dnešní ranní porážku. V okolí také nejsou žádné zločinecké živly. Nic tě na tomto místě neohrožuje, až na jedinou výjimku: tvůj strach.”

Petrus mi dále řekl, že přede dvěma dny jsem zažil stejně intenzivní a prudký pocit jako smrt, a to všepohlcující lásku. A že ani v jediné chvíli jsem nezaváhal nebo nepocítil strach - protože pokud jde o všeobecnou lásku, žádné předsudky nemám. Všichni ale máme předsudky ve vztahu k smrti a nechápeme, zeje to jen další

projev agapé. Odpověděl jsem, že po všech těch letech, kdy jsem se

cvičil v magii, jsem strach ze smrti prakticky ztratil. Ve skutečnosti

mě víc děsilo to, jak zemřu, než sama smrt.

„Dnes v noci tady zažiješ nejhrůznější formu umírání.”

A Petrus mě naučil CVIČENÍ ZAŽIVA POHŘBENÉHO.

„Provedeš to cvičení pouze jednou,” řekl, zatímco já jsem si vybavoval jedno velice podobné divadelní cvičení. „Musíš v sobě probudit veškerou pravdu, všechen strach nutný k tomu, aby to cvičení mohlo vyjít z kořenů tvé duše a nechalo spadnout masku hrůzy, která zakrývá laskavou tvář tvé smrti.”

Petrus vstal a já jsem viděl jeho siluetu na pozadí oblohy planoucí v zapadajícím slunci. Protože jsem zůstal sedět, jeho postava mi připadala obrovská a imponující.

„Mám ještě jeden dotaz,” řekl jsem. „Mluv.”

„Dnes ráno jsi byl zamlklý a zvláštní. Příchod psa jsi vytušil dřív než já. Jak je to možné?”

„Když jsme spolu prožívali všepohlcující lásku, sdíleli jsme absolutno. Absolutno ukazuje všem lidem, co skutečně jsou, nesmírné předivo příčin a účinků v sebemenším pohybu každého jedince, jak se odráží v životě toho druhého. Dnes ráno jsem ten díl absolut-100

-101

\

CVIČENÍ ZAŽIVA POHŘBENÉHO

Lehni si na zem a uvolni se. Zkřiž ruce na prsou v pozici mrtvého.

Představ si do všech podrobností svůj pohřeb, jako by se měl k\ nat nazítří. Jediný rozdíl je v tom, že tě pohřbívají zaživa. Jak se postupně celá událost odvíjí- kaple, odchod k hrobu, spuštěni\ rakve, červi v hrobě- napínáš stále víc všechny svaly v zoufalém úsilí se pohnout. Ale nejde to. Až nakonec, když už to dál nevydržíš, zmobilizuješ celé tělo a jediným pohybem vyrazíš prkna rakve, zhluboka se nadechneš a jsi volný. Tento pohyb bude úči. nější, jestližepři něm vydášvýkřik, který jako by vyšel z hloubi tvého těla.

na cítil v duši stále ještě velice živě. Vnímal jsem nejenom tebe, ale

všechno, co na světě existuje, bez omezení prostoru nebo času. Teď už ten účinek zeslábl a vrátí se příště, až budu zase provádět cvičení

všepohlcující lásky.” Vzpomněl jsem si, jak byl Petrus ráno zasmušilý. Jestli byla pravda,

: co mi říkal, pak na tom byl svět v současné době dost špatně. „Budu na tebe čekat v Paradoru,” řekl na odchodu. Nechám tvoje

jméno v recepci.”

Sledoval jsem ho zrakem, dokud nezašel, Vlevo ode mě rolníci skončili práci na poli a vraceli se domů. Rozhodl jsem se, že začnu s cvičením hned po setmění.

Byd jsem klidný. Poprvé od chvíle, kdy jsem nastoupil tu zvláštní

Svatojakubskou cestu, jsem zůstal úplně sám. Vstal jsem a procházel se po okolí, ale protože se rychle smrákalo, raději jsem se vrátil

ke stromu, abych nezabloudil. Dřív než se udělala naprostá tma,

změřil jsem si v duchu vzdálenost od stromu k stezce, kterou jsme přišli. Nebylo tam žádné světlo, které by mě oslňovalo, a tak by mi

později na cestu do Santo Dominga docela dobře stačil svit dorůstajícího měsíce, který začínal vycházet.

Až do té chvíle jsem se vůbec nebál a domníval jsem se, že budu potřebovat značnou obrazotvornost, abych v sobě vzbudil strach

z hrůzné smrti. Nezáleží však na tom, jak je člověk stár; jakmile se

setmí, noc s sebou přináší děsy, skrývající se v duši už od dětství. Čím víc se smrákalo, tím nepříjemněji jsem se cítil.

Byl jsem tam v polích sám a nikdo by mě neslyšel křičet. Vzpomněl jsem si, jak jsem ráno málem zkolaboval. Ještě nikdy mi srdce tak nebušilo.

A co kdybych umřel? Život by skončil, zněl logický závěr. Na cestě Tradice jsem hovořil s mnoha duchy. Byl jsem naprosto přesvědčen o životě po smrti, ale nikdy mě nenapadlo se zeptat, jak probíhá ten přechod. Přejít z jedné dimenze do druhé musí být strašné, ať

je člověk jakkoli připraven. Kdybych například ráno zemřel, neměla

by žádný smysl ani moje cesta do Santiaga, ani léta studií, stesk po rodině, peníze, které jsem měl schované v opasku. Vzpomněl jsem si

na květinu, která stála v Brazílii na mém psacím stole. Ta bude trvat dál, stejně jako jiné rostliny, jako autobusy, zelinář na rohu, který mě

vždycky ošidil, telefonistka, která mi sdělovala čísla, jež nebyla v seznamu. Všechny tyhle maličkosti - které mohly zmizet, pokud bych

byl ráno zkolaboval - nabyly pro mě najednou ohromné důležitosti. Právě ony, a nikoli hvězdy nebo vědění, mi říkaly, že žiju.

Noc už byla hodně temná a na obzoru jsem rozeznával slabý pří-

svit města. Lehl jsem si na zem a pozoroval nad hlavou větve stromu. Začínaly se ozývat podivné, velice rozmanité zvuky. To noční tvorové vycházeli na lov. Petrus je přece člověk jako já a nemůže vědět všechno. Kdo mi zaručí, že tady opravdu nejsou jedovatí hadi? A co vlci, ti věční evropští vlci, co když je sem v noci přiláká můj

pach? Vtom mě vyděsil nějaký silnější zvuk, jako když se láme větev, a opět se mi rozbušilo srdce.

Cítil jsem stále větší napětí, rozhodl jsem se tedy přikročit k cvičení a potom odejít do hotelu. Ponenáhlu jsem uvolňoval celé tělo a zkřížil jsem ruce na prsou v pozici mrtvého. Cosi vedle mě se pohnulo. Rázem jsem vyskočil a zůstal stát.

Nic to nebylo. Všechno zahalila noc a přinesla s sebou lidské děsy. Znova jsem si lehl a tentokrát jsem si umínil, že každý strach

přeměním v podnět k cvičení. Všiml jsem si, že se potím, přestože se dost ochladilo.

Představil jsem si, že rakev je už zavřená a šrouby na svém místě. Nehýbal jsem se, ale žil jsem a toužil jsem sdělit své rodině, že všechno vidím, že je mám rád, ale nevydal jsem ani hlásku. Otec s matkou plakali, kolem mne plno přátel, a já byl sám! Tolik drahých lidí, a nikdo z nich netuší, že jsem naživu, že jsem ještě neudělal na světě všecko, co jsem si přál. Zoufale jsem se snažil otevřít oči, dát nějaké znamení, zabouchat na víko rakve. Ale celé moje tělo zůstalo nehybné.

Cítil jsem, jak se rakev kývá, odnášeli mě do hrobu. Slyšel jsem skřípot kruhů drhnoucích o železná držadla, kroky lidí za rakví

a úryvky rozhovorů. Kdosi říkal, že musí jít na nějakou večeři, jiný

zase podotkl, že jsem umřel moc brzo. Vůně květin kolem hlavy mě začínala dusit.

Vzpomněl jsem si, že jsem se přestal ucházet o dvě nebo tři ženy v obavě, že dostanu košem. Taky jsem si vzpomněl, jak jsem někdy neudělal to, co jsem chtěl, a myslel si, že to udělám později. Hrozně jsem litoval sám sebe nejenom proto, že mě pohřbívají zaživa, ale proto, že jsem se bál žít. Co záleží na strachu z odmítnutí, na

odkládání nějakého činu na jindy, když nejdůležitější ze všeho je žít

naplno a s radostí? Teďjsem byl zavřený v rakvi a bylo příliš pozdě

vrátit se zpátky a prokazovat odvahu, kterou jsem dřív neměl.

Teď jsem tam byl jako svůj vlastní Jidáš, zrádce sebe sama. Teď jsem tam byl a nemohl jsem pohnout jediným svalem, v hlavě mi znělo volán! o pomoc a venku se ti živí starali o to, co budou dělat večer, a rozhlíželi se po sochách a stavbách, které já už nikdy znova neuvidím. Zmocnil se mě pocit veliké nespravedlnosti, protože mě

pochovávali, zatímco druzí si žili dál. Lepší by byla nějaká obrovská katastrofa, při níž bychom byli všichni na jedné lodi a řítili bychom

se k témuž černému bodu, kam mě teď nesli. Pomoc! Já jsem živý,

neumřel jsem, hlava mi pořád funguje!

Položili moji rakev na kraj hrobu. Teď mě pohřbí! Moje žena na mě zapomene, vezme si jiného a utratí peníze, které jsme s takovým úsilím za všechny ty roky našetřili! Co ale na tom záleží? Chci teď být s ní, protože jsem živý!

Slyším pláč, cítím, že i z mých očí steklo pár slz. Kdyby nyní otevřeli rakev, uviděli by to a zachránili by mě. Necítím však nic jiného, než že spouštějí rakev do hrobu. Najednou všechno ztemní. Předtím pronikalo trochu světla škvírou u víka rakve, ale teď nastala úplná tma. Lopaty hrobníků zaplňují hrob a já jsem živý! Zaživa

pohřbený! Vzduch těžkne, pach květin je nesnesitelný. Slyším kroky,

jak lidé odcházejí. Zmocnil se mě totální děs. Nedokážu se pohnout, a jestliže všichni odejdou a za chvíli bude noc, nikdo nezaslechne,

jak buším do rakve!

Kroky se vzdalují, nikdo neslyší, jak v duchu křičím, jsem sám a ta tma, dusný vzduch a pach květin mě přivádějí k šílenství. Najednou zaslechnu nějaký šramot. Jsou to červi, blíží se červi, aby mě sežrali zaživa. Vší silou se pokouším pohnout aspoň některou částí těla, ale marně. Po těle se mi rozlézají červi. Jsou slizcí a chladní. Plazí se mi po obličeji, lezou mi do kalhot. Jeden mi vnikne do

řitního otvoru, druhý se mi plíží do nosní dírky. Pomoc! Sežerou

mě zaživa a nikdo mě neslyší, nikdo mi nic neříká. Červ, který mi vlezl do nosu, mi klouže dolů krkem. Další se mi vetřel do ucha.

Musím odsud pryč! Kde je Bůh, že neodpovídá? Začínají mi rozeží-rat krk a já už nikdy nevydám jediný výkřik! Vnikají do mě ze všech stran, ušima, koutkem úst, penisem. Cítím ty oslizlé, kluzké tvory

vevnitř, musím křičet, musím se osvobodit! Jsem zavřený v tomhle tmavém a studeném hrobě, sám a zaživa požírán! Dusím se, žerou

mě červi! Musím se pohnout. Musím tu rakev rozbít! Pane Bože, dej mi sílu, abych se pohnul! MUSÍM ODSUD PRYČ! MUSÍM… JÁ SE POHNU! POHNU SE! KONEČNĚ!

Prkna rakve se rozletěla do všech stran, hrob zmizel a já se mocně

nadechl čerstvého vzduchu Svatojakubské cesty. Tělo se mi třáslo

od hlavy k patě, zalité potem. Trochu jsem se pohnul a zjistil jsem, že mi povolila střeva. Ale na tom vůbec nezáleželo: byl jsem živý.

Třesavka neustávala a já se ani nesnažil ji potlačit. Zaplavil mě nesmírný pocit vnitřního klidu a vycítil jsem vedle sebe něčí přítomnost. Ohlédl jsem se a spatřil jsem tvář své Smrti. Nebyla to ta smrt, kterou jsem zažil před chvilkou, smrt vytvořená mými děsy a mou

představivostí, ale moje opravdová Smrt, přítelkyně a rádkyně, která už nedopustí, abych se třebas jediný den v životě zachoval jako zbabělec. Od nynějška mi bude pomáhat víc než Petrovo vedení

a rady. Už mi nedovolí, abych odkládal do budoucna všechno to, co

bych mohl prožít hned. Nedopustí, abych prchal z životních bojů

a pomůže mi v dobrém boji. Už nikdy, ani v jediném okamžiku si

nebudu připadat směšný, když budu něco dělat. Protože ona tam byla a říkala mi, že až mě vezme za ruku, abychom odešli do jiných

světů, nesmím s sebou vláčet ten největší hřích: lítost. Jistota její přítomnosti a pohled na její laskavou tvář mi dávalyjistotu, že budu dychtivě pít z pramene živé vody, jímž je tato existence.

Noc už neměla žádná tajemství ani hrůzy. Byla to noc šťastná a pokojná. Když mě přešla třesavka, vstal jsem a šel k čerpadlům

v polích. Vypral jsem si bermudy a převlékl se do rezervních, které jsem měl v batohu. Pak jsem se vrátil ke stromu a snědl oba sendviče, které mi tam nechal Petrus. Bylo to nejchutnější jídlo na světě, protože jsem byl živý a smrt už mě neděsila.

Rozhodl jsem se, že přespím přímo tam. Vždyť nikdy nebyla tma

tak poklidná.

Vlastní chyby

Kolem nás se až k obzoru prostíraly nedozírné lány, hladké a jednotvárné. Jediným výrazným bodem v té nezajímavé krajině byl středověký sloup završený křížem, který označoval cestu poutníků. Když jsme k tomu sloupu došli, Petrus položil batoh na zem a poklekl. Řekl, abych udělal totéž.

„Budeme se modlit. Budeme se modlit, aby se poutník vyvaroval

jediné věci, jež způsobí jeho porážku, když najde svůj meč: vlastních chyb. I kdyby se u velkých Mistrů naučil dokonalému ovládání

čepele, jedna z jeho rukou bude vždy jeho nejhorším nepřítelem. Pomodlíme se, abys v případě, že dokážeš najít svůj meč, jej vždy třímal rukou, jež tě nepohoršuje.”

Byly dvě hodiny odpoledne. Kolem nás panovalo ticho a Petrus začal: „Pane, smiluj se, neboť jsme poutníci na cestě do Compostely, a to může být chyba. Učiň ve svém nekonečném milosrdenství, abychom

nikdy neobrátili své poznání proti sobě samým.

Smiluj se nad těmi, kdož litují sami sebe a považují se za dobré a životem neprávem pronásledované - neboť těm se nikdy nepodaří bojovat dobrý boj. A smiluj se nad těmi, kdož jsou krutí sami

k sobě, ve svých činech vidí jen zlo a cítí se vinni každou nespravedlností světa. Neboť oni neznají Tvůj zákon, jenž praví: i vaše vlasy

na hlavě jsou sečteny.

Smiluj se nad těmi, kdož nařizují a kdož slouží v dlouhých hodinách práce a obětují se kvůli neděli, kdy je všude zavřeno a není

kam jít. Ale smiluj se nad těmi, kdož posvěcují své dílo a překračují meze svého šílenství, až se nakonec zadluží nebo skončí přibiti na kříži vlastními bratry. Neboť oni neznali Tvůj zákon, jenž praví:

buďte obezřetní jako hadi a bezelstní jako holubice.

Smiluj se, protože člověk může zvítězit nad světem, a přitom nikdy nebojovat dobrý boj sám se sebou. Ale smiluj se nad těmi, kdož vybojovali dobrý boj se sebou samými a nyní chodí po nárožích a barech života, protože nedokázali zvítězit nad světem. Neboť oni neznali Tvůj zákon, jenž praví: kdo slyší má slova a plní je, musí postavit svůj dům na skále.

Smiluj se nad těmi, kdož se bojí uchopit pero, štětec, nástroj či nářadí, protože si myslí, že jiní to již učinili lépe a že oni sami nejsou hodni vstoupit do čarovného sídla Umění. Ale více se smiluj nad těmi, kdož se chopili pera, štětce, nástroje či nářadí, a cítíce se

lepší než druzí, dali inspiraci ubohou podobu. Ti neznají Tvůj zákon, jenž praví: nic není skrytého, co by nemělo být zjeveno, ani tajného,

co by nemělo být poznáno.

Smiluj se nad těmi, kdož jedí a pijí dosyta, ale ve své sytosti jsou nešťastní a osamocení. Ale více se smiluj nad těmi, kdož se postí,

kárají, zakazují a mají se za svaté a jdou hlásat Tvé jméno na náměstí. Neboť oni neznají Tvůj zákon, jenž praví: svědčím-li já sám o sobě, mé svědectví není pravé.

Smiluj se nad těmi, kdož se bojí smrti a neznají mnohé říše, jimiž prošli, a mnohou smrt, jíž už zemřeli, a jsou nešťastní, protože si

myslí, že všechno jednou skončí. Ale více se smiluj nad těmi, kdož již poznali svou mnohou smrt a dnes se považují za nesmrtelné, neboť neznají Tvůj zákon, jenž praví: nenarodí-li se kdo znovu, nemůže spatřit království Boží. Smiluj se nad těmi, kdož zotročují hedvábným poutem lásky

a považují se za pána toho druhého a jsou žárliví, otravují se jedem a mučí se, protože nedokážou vidět, že láska se mění jako vítr a všechno ostatní. Ale více se smiluj nad těmi, kdož se k smrti bojí milovat a odmítají lásku ve jménu nějaké vyšší lásky, kterou neznají, neboť neznají Tvůj zákon, jenž praví: kdo by se napil vody, kterou mu dám já, nebude žíznit navěky. Smiluj se nad těmi, kdož vesmír omezují na vysvětlení, Boha na

kouzelný elixír a člověka na bytost se základními potřebami, jež

musí být ukojeny, protože ti nikdy neuslyší hudbu sfér. Ale více se

smiluj nad těmi, kdož mají slepou víru a v laboratořích přeměňují

rtuť ve zlato a hromadí knihy o tajemstvích tarotu a o síle pyramid. Neboť oni neznají Tvůj zákon, jenž praví: dětem patří království

Boží.

Smiluj se nad těmi, kdož nevidí nikoho leč sebe a pro něž jsou

druzí vzdálenou a nezřetelnou scenérií, kterou míjejí ve svých limuzínách, a kdož se zavírají v klimatizovaných pracovnách v nejvyšším

poschodí a mlčky snášejí samotu moci. Ale smiluj se nad těmi, kdož

jsou štědří a lidumilní a snaží se zvítězit nad zlem jenom láskou,

i

neboť neznají Tvůj zákon, jenž praví: kdo meče nemá, prodej plášť a kup si meč.

Smiluj se, Pane, nad námi, kdož hledáme a odvažujeme se třímat meč, který jsi slíbil, a kdož jsme lid svatý a hříšný, rozptýlený po zemi. Neboť nepoznáváme sami sebe a mnohokrát myslíme, že

jsme oblečení, ač jsme nazí, myslíme, že jsme spáchali zločin, a ve skutečnosti jsme někoho zachránili. Nezapomínej ve svém milosrdenství na nás všechny, kdož třímáme meč rukou anděla a rukou ďábla v téže pěsti. Neboť jsme na světě, zůstáváme na světě a potřebujeme Tě. Potřebujeme neustále Tvůj zákon, jenž praví: když jsem vás vyslal bez měšce, bez mošny a bez obuvi, měli jste v něčem nedostatek?”

Petrus skončil. Znovu se rozhostilo ticho a on upíral zrak na lány kolem nás.

Vítězství

Jednou odpoledne jsme došli k zříceninám starého templářského hradu. Sedli jsme si a odpočívali. Petrus kouřil svou obvyklou cigaretu a já dopil zbytek vína od oběda. Rozhlédl jsem se kolem: pár venkovských domků, hradní věž, zvlněná pole, zem připravená

k setbě. Vtom se vpravo u zbořených zdí objevil pastýř, který vedl

ovce z pastvy. Obloha byla rudá a v prachu zvířeném ovcemi se

krajina rozplývala, jako by to byl sen nebo kouzelná vidina. Pastýř nám pokynul na pozdrav. Odpověděli jsme. Ovce přešly kolem nás a dál se ubíraly svou cestou. Petrus vstal.

Výjev ho zneklidnil. „Jdeme. Musíme si pospíšit,” řekl. „Proč?”

„Protože musíme. Copak tobě se nezdá, že nám ta pouť do Santiaga trvá moc dlouho?”

Já jsem však tušil, že jeho spěch souvisí s tím kouzelným zjevením pastýře s ovcemi.

O dva dny později jsme se přiblížili k horám, které se zvedají na jihu a mění jednotvárnost nekonečných lánů. Terén občas stoupá, ale je dobře značen žlutými šipkami, o nichž se zmiňoval páter Jordi. Petrus se však od nich začal bez vysvětlení odchylovat a mířil stále

víc na sever. Upozornil jsem ho na to, ale odbyl mě, že je můj průvodce a ví, kam mě vede.

Asi po půlhodinovém pochodu jsem zaslechl hukot, jako by odněkud padal proud vody. Kolem nás byla jen pole sežehnutá sluncem a mně vrtalo hlavou, co to může být za zvuk. Ale jak jsme šli dál, hluk pořád sílil, až bylo úplně jasné, že se někde skrývá vodopád. Divné však bylo, že jsem kolem neviděl ani hory, ani vodopády.

A tu jsme přešli přes nějaký vršek a přede mnou se objevilo výstřední dílo přírody: v proláklině, kam by se vešla pětipatrová budova, se do středu země řítil proud vody. Okraje té obrovité díry lemovala bujná vegetace, úplně odlišná od rostlinstva, které jsme míjeli cestou.

„Slezeme dolů,” řekl Petrus.

Začali jsme sestupovat a mně se vybavil Jules Veme, protože se zdálo, že slézáme do středu země. Sestup po příkrém srázu nebyl snadný a já se musel přidržovat trnitých větví a ostrých skalnatých výběžků, abych nespadl. Než jsem slezl dolů, měl jsem ruce a nohy celé rozdrásané.

„Krásné dílo přírody,” řekl Petrus.

Přisvědčil jsem. Ta oáza uprostřed pouště s hustou vegetací a kapkami vody vytvářejícími duhu byla stejně krásná zdola jako při pohledu shora.

„Příroda tu ukazuje svou sílu,” pokračoval Petrus.

„Opravdu,” souhlasil jsem.

„A umožňuje nám, abychom svou sílu ukázali i my. Vystoupíme

tím vodopádem nahoru,” řekl můj průvodce. ,Vodou.”

Znovu jsem se podíval na scenérii před sebou. Už jsem nedokázal vidět krásnou oázu, rafinovaný rozmar přírody. Stál jsem před víc než patnáctimetrovou stěnou, po níž se s ohlušující silou řítil

proud. Voda v jezírku, které vzniklo pod vodopádem, mohla sahat

přibližně po krk stojícímu muži, protože řeka s děsivým hukotem ústila do nějakého otvoru, který zřejmě vedl do hlubin země. Na

té stěně nebyly žádné záchytné body a jezírko nemělo dostatečnou

hloubku, aby zmírnilo pád. Stál jsem před naprosto neproveditelným úkolem.

Vzpomněl jsem si na situaci, k níž došlo před pěti lety při jednom

mimořádně nebezpečném rituálu, který rovněž vyžadoval krkolomný výstup. Mistr mi dal na uváženou, jestli chci pokračovat, nebo ne. Byl jsem mladší a fascinovala mě jeho moc a zázraky Tradice

a rozhodl jsem se to podniknout. Musel jsem ukázat svou odvahu

a zmužilost.

Když jsem už asi hodinu tu horu zlézal a ocitl se před nejožeha-vějším úsekem, přihnal se naprosto nečekaný vichr a já se musel vší

silou držet na jedné plošince, abych se nezřítil dolů. Zavřel jsem oči, zaťal nehty do skály a čekal na nejhorší. Jaké bylo moje překvapení, když jsem o minutu později zjistil, že mi někdo pomáhá, abych

našel pohodlnější a bezpečnější pozici. Otevřel jsem oči a spatřil vedle sebe Mistra.

Udělal rukama několik pohybů a zčistajasna vítr ustal. Se záhadnou hbitostí, v níž byly okamžiky čiré levitace, z té hory slezl a chtěl,

abych udělal totéž.

Dostal jsem se dolů s roztřesenýma nohama a popuzeně jsem se

ho zeptal, proč nezastavil ten vichr dřív, než se do mě opřel.

„Protože to já jsem poručil, aby ten vítr zafučel,” odpověděl.

„Abyste mě zabil?”

„Abych tě zachránil. Ty bys nebyl schopen tu horu zdolat. Když jsem se tě zeptal, jestli tam chceš vylézt, nezkoušel jsem tvoji odvahu. Zkoušel jsem tvou moudrost. Ty sis vymyslel rozkaz, který jsem ti nedal,” dodal Mistr. „Kdybys uměl levitovat, nebyl by to žádný problém. Ale ty sis umínil, že budeš hrdina v situaci, kdy stačilo být rozumný.”

Tenkrát mi vykládal, že někteří mágové v procesu osvícení zešíleli a už nedokázali rozlišovat mezi svou vlastní mocí a mocí svých žáků. Já sám jsem v životě potkal ve sféře Tradice velké postavy. Poznal jsem tři významné Mistry - včetně svého -,kteří prokázali fyzické ovládání v nepředstavitelných situacích. Zažil jsem zázraky, přesné předpovědi budoucnosti, znalost minulých převtělení. Můj Mistr mi sdělil, že dojde k válce o Malvíny, o dva měsíce dřív, než tam Argentinci vpadli. Všechno podrobně popsal a vysvětlil mi důvod

tohoto konfliktu v astrálním plánu.

Od toho dne jsem si však začal všímat, že kromě těchto Mistrů

existují mágové, o nichž Mistr řekl, že „zešíleli v procesu osvícení”. Byli to lidé takřka ve všem podobní Mistrům, ba i ve své moci:

viděl jsem, jak jeden z nich za patnáct minut krajního soustředění dokázal, že vyklíčilo semeno. Avšak tihle lidé už přivedli hodně žáků k šílenství a zoufalství. Část z nich skončila v psychiatrických léčebnách a je znám přinejmenším jeden případ sebevraždy. Tito

mágové jsou na „černé listině” Tradice, ale není možné na ně dohlížet a vím, že mnozí stále působí.

To vše mi blesklo hlavou, když jsem se díval na ten naprosto nepřekonatelný vodopád. Říkal jsem si, jak dlouho už společně s Petrem putujeme, vzpomněl jsem si na psa, který mě napadl a jemu vůbec neublížil, na to, jak ho vyvedl z míry ten mládenec, který nás v hospodě obsluhoval, i na to, jak se opil na svatbě. Nic jiného se

mi nevybavovalo.

-112

Já na tenhle vodopád rozhodně nepolezu. Z jediného důvodu:

je to nemožné.”

Nic na to neřekl. Sedl si na zelený trávník a já udělal totéž. Asi

čtvrt hodiny jsme mlčeli. Jeho mlčení mě odzbrojilo, a tak jsem se znova chopil iniciativy:

Já na tenhle vodopád nepolezu, protože bych spadl. Vím, že nezemřu, protože když jsem spatřil tvář své Smrti, uviděl jsem také den, kdy přijde. Ale můžu spadnout a být do konce života mrzák.”

„Paulo, Paulo…,” podíval se na mě s úsměvem. Úplně se změnil.

V hlasu měl cosi z všepohlcující lásky a oči se mu leskly.

„Chceš říct, že porušuji přísahu poslušnosti, kterou jsem se zavázal na počátku Cesty?”

„Přísahu neporušuješ. Nemáš strach, ani nejsi líný. Jistě taky nevěříš, že ti to přikazuji zbytečně. Ty tam nechceš vylézt proto, že určitě myslíš na Černé mágy.6) Uplatnit svobodu rozhodování neznamená

porušit přísahu. Tuhle svobodu poutníkovi nikdy nikdo neupírá.”

Podíval jsem se na vodopád a zase jsem se obrátil k Petrovi. Zvažoval jsem šance na zdolání vodopádu, a žádnou jsem nenašel.

„Dávej pozor,” pokračoval. „Vyšplhám tam před tebou a nepoužiju přitom žádný Dar. A dokážu to. Jestliže to dokážu prostě proto, že

budu vědět, kam dát nohy, pak ty musíš udělat totéž. Tak zruším tvou svobodu rozhodování. Jestliže odmítneš až potom, když uvidíš, že jsem se tam vyšplhal, pak porušíš přísahu.”

Petrus si začal zouvat boty. Byl přinejmenším o deset let starší než

já, a pokud by se mu tam podařilo vylézt, pak už by mi nezbýval

žádný argument. Podíval jsem se na vodopád a zamrazilo mě.

On se ale nepohnul. Ačkoli už se zul, zůstával pořád sedět. Zadíval se k obloze a řekl:

„Pár kilometrů odsud se v roce 1502 zjevila jednomu pastýři Panna

Maria. Dnes má svátek - svátek Panny Marie Cesty - a já jí nabídnu své vítězství. Radím ti, abys to také udělal. Slib jí své vítězství. Neslibuj bolavé nohy ani ruce rozedřené od kamenů. Všichni na-I

bízejí jenom bolest svého pokání. Není na tom nic špatného, ale

myslím, že by ji potěšilo, kdyby jí lidé kromě svých bolestí věnovali i své radosti.”

Vůbec mi nebylo do řeči. Pořád jsem pochyboval, že Petrus na tu

stěnu vůbec vyleze. Podle mě to byla komedie a on se mě jenom snažil umluvit, abych udělal něco, co nechci. Pro všechny případy jsem

však na chvilku zavřel oči a pomodlil se k Panně Marii Cesty. Slíbil

jsem, že se tam jednou vrátím, pokud Petrus a já tu stěnu zdoláme.

,Všechno, co ses dosud naučil, má smysl jen v tom případě, že to k něčemu využiješ. Vzpomeň si, že Svatojakubská cesta je cestou obyčejných lidí, jak jsem ti říkal. Opakoval jsem ti to tisíckrát. Na cestě do Santiaga, stejně jako v životě, má vědění cenu jen tehdy,

pokud pomůže člověku překonat nějakou překážku.

Kladivo by nemělo na světě žádný smysl, kdyby neexistovaly hřebíky, které má přibíjet. A i kdyby existovaly hřebíky, kladivo by dál

nemělo žádný účel, kdyby si jenom myslelo: tyhle hřebíky zatluču

dvěma ranami. Kladivo musí konat. Odevzdat se do ruky pána a být využito ve své funkci.”

Vzpomněl jsem si na Mistrova slova v Itatiaie: kdo má meč, musí si ustavičně ověřovat jeho účinnost, aby nezrezivěl v pochvě.

.Vodopád je místem, kde prakticky využiješ vše, co ses dosud naučil,” řekl můj průvodce. „Jedno už máš k dobru: znáš den své Smrti,

takže tenhle strach tě neochromí, když se budeš muset rychle rozhodnout, kde se opřít. Uvědom si však, že budeš mít co dělat s vodou a na ní postavíš vše, co bude třeba: že musíš zabodnout nehet

do palce vždy, když tě ovládne nějaké zlé pomyšlení.

A především se v každém okamžiku výstupu musíš opírat o všepohlcující lásku, protože ta vede a ospravedlňuje všechny tvé kroky.”

Petrus domluvil. Sundal si košili i bermudy a byl úplně nahý. Pak vlezl do studené vody v jezírku, celý se namočil a zdvihl paže k obloze. Viděl jsem, jak se těší ze svěží vody a z duhy, kterou kolem nás vytvářela tříšť kapek.

„A ještě něco,” dodal, dřív než se pohroužil pod vodní clonu. „Tenhle vodopád tě naučí, jak být mistrem. Já polezu nahoru, ale bude

mě zastírat proud vody. Nerozeznáš, kam dávám nohy a ruce.

Zrovna tak žák nikdy nemůže napodobovat kroky svého vůdce.

Každý z nich má totiž svůj vlastní pohled na život, svůj způsob, jak

se vyrovnávat s překážkami a s úspěchy. Učit znamená ukazovat, že je to možné. Naučit se znamená umožnit to sobě.”

Víc už neřekl. Vešel pod závoj vodopádu a začal šplhat. Viděl jsem jeho postavu jakoby za matovým sklem. Ale bylo jasné, že postupuje vzhůru. Pomalu a neodvratně stoupal. Čím víc se blížil k cíli,

tím víc jsem se bál, protože se blížila chvíle, kdy budu muset udělat

totéž. Konečně nastal ten nejhroznější okamžik: vynořit se zpod té řítící se vody, aniž by se přidržel břehu. Síla vody by ho přece

musela strhnout zpátky k zemi. Ale tu se Petrova hlava objevila nahoře a vodní proud mu byl stříbrným pláštěm. Ten pohled netrval

dlouho, protože Petrus se bleskurychle vymrštil vzhůru a nějak se zachytil na plošině - ale stále ještě v proudu vody. Na chvilku mi zmizel z očí.

Nakonec se objevil na břehu. Byd celý mokrý, leskl se na slunci

a usmíval se.

Jdi na to!” vykřikl a mával na mě. „Ted’ je řada na tobě.” Teď byla řada na mně. Jinak bych se mohl nadobro vzdát svého meče.

Svlékl jsem se donaha a ještě jednou jsem se pomodlil k Panně Marii Cesty. Pak jsem se potopil i s hlavou. Voda byla ledová a celé tělo

mi ztuhlo, ale hned nato jsem si s radostí uvědomil, že žiju. Bez přemýšlení jsem šel rovnou k vodopádu.

Náraz vody na hlavu mě vrátil k absurdnímu „smyslu pro realitu”, který oslabuje člověka ve chvíli, kdy nejvíc potřebuje víru a sílu. Zjistil jsem, že vodopád je mnohem prudší, než jsem si myslel, a že

kdyby mi dopadl přímo na hruď, úplně by mě povalil, přestože

jsem se oběma nohama opíral o dno jezírka. Prošel jsem proudem

a stanul jsem v malém prostoru mezi skálou a vodou, kam se vešlo

právě jen moje tělo, přitisknuté ke kameni. A tu jsem uviděl, že můj úkol je lehčí, než jsem si představoval.

To, co mi zvenčí připadalo jako hladká stěna, se v prostoru za vodním proudem ukázalo jako skála plná výčnělků. Úplně mě ohromilo

pomyšlení, že jsem se mohl vzdát svého meče ze strachu z hladkého

kamene, zatímco ve skutečnosti šlo o takovou skálu, jakou jsem už mnohokrát zlézal. Zdálo se mi, že slyším Petrův hlas: „Vidíš to? Jakmile se najde řešení, je problém úplně prostý.”

Začal jsem lézt s obličejem přitisknutým k vlhké skále. Za deset

minut jsem měl za sebou skoro celý výstup. Zbývalo jediné: překonat místo, odkud se voda začínala řítit dolů. Vítězství dosažené výstupem by nemělo žádnou cenu, kdyby se mi nepodařilo zdolat ten krátký

úsek, který mě dělil od volného vzduchu. Tam číhalo nebezpečí a já

jsem neviděl dost jasně, jak se s tím vyrovnal Petrus. Znova jsem se pomodlil k Panně Marii Cesty, o které jsem nikdy předtím neslyšel,

a přece k ní v tom okamžiku směřovala všechna moje víra a naděje na vítězství. Nesmírně opatrně jsem začal přesunovat do proudu

vody, který nade mnou burácel, nejdřív vlasy a pak celou hlavu.

Voda mě úplně zalila a téměř oslepila. Ucítil jsem její náraz a pevně jsem se zachytil skály, přičemž jsem sklopil hlavu, abych si udělal

malý vzduchový prostor k dýchání. Naprosto jsem se spolehl na

svoje ruce a nohy. Ruce už kdysi třímaly starý meč a nohy putovaly

zvláštní Svatojakubskou cestou. Byli to mí přátelé a pomáhali mi.

Ale i tak mě hukot vody ohlušoval a začínal jsem mít potíže s dýcháním. Rozhodl jsem se prorazit proud hlavou a na pár vteřin všechno kolem mě zčernalo. Vší silou jsem se snažil udržet se nohama

a rukama na výběžcích, ale hřmot vody jako by mě odváděl jinam, na nějaké tajemné daleké místo, kde nic z toho nemělo žádný význam a kam bych se dostal, kdybych se té síle poddal. Už by nebylo

třeba toho nadlidského úsilí, s nímž se moje nohy a ruce pokoušely zůstat přilepené na skále: byl by jen odpočinek a mír.

Nohy a ruce však neuposlechly nutkání vzdát se. Odolaly smrtelnému pokušení. A moje hlava se začala pomalu vynořovat stejně tak, jako se tam pohroužila. Zmocnila se mě nesmírná láska k mému tělu, které mi pomáhalo v bláznivém dobrodružství člověka, který prochází vodopádem, aby našel meč.

Když se mi hlava úplně vynořila, spatřil jsem, jak nade mnou září slunce, a zhluboka jsem se nadechl. To mi dodalo nových sil. Rozhlédl jsem se a docela blízko jsem uviděl pláň, po které jsme předtím

šli a kde končil náš pochod. Pocítil jsem mocný impuls vrhnout se vpřed a někde se zachytit, ale v tekoucí vodě jsem nikde žádný výběžek neviděl. Tenhle konečný impuls byl velice silný, ale ještě nenastal okamžik vítězství. Setrvával jsem v nejobtížnější poloze z celého výstupu, voda mi bušila do hrudi, tlak se mě zuřivě pokoušel zvrátit zpět k zemi, odkud jsem se kvůli svým snům odvážil vyjít.

116

i!

- 117-

Nebyla vhodná chvíle na to, abych myslel na Mistry a přátele,

a nemohl jsem se ohlédnout stranou, abych viděl, jestli by mě Petrus

mohl zachránit, kdybych sklouzl. Určitě už tenhle výstup uskutečnil

mnohokrát, napadlo mě, a ví, že zoufale potřebuju pomoc. On mě

však opustil. Anebo neopustil a stojí za mnou, ale já nemůžu otočit hlavu, protože bych ztratil rovnováhu. Musím to dokončit. Musím dosáhnout svého vítězství sám.

Oběma nohama a jednou rukou jsem se držel na skále a druhá ruka se uvolnila a snažila se přizpůsobit vodě. Nesměla klást sebemenší odpor, protože jsem už vydával maximum svých sil. Moje ruka si to uvědomovala a stala se rybou, která se podvolovala, ale

zároveň věděla, kam se chce dostat. Vzpomněl jsem si na filmy z dětství, v nichž lososi přeskakovali peřeje, protože měli před sebou cíl a i oni jej museli dosáhnout. Paže se zvolna zvedala a využívala k tomu sílu vody. Konečně se

mi ji podařilo uvolnit a teď ona sama musela najít oporu a směr pro zbytek mého těla. A tak jako losos z filmů z dětství se zase ponořila do vody nad rovným dnem, aby našla nějaké místo, nějaký bod,

o nějž bych se mohl opřít při konečném skoku.

Kámen však byl vyhlazený a omytý za celá staletí, kdy tudy protékala voda. Určitě však tam nějaký výčnělek musel být: jestliže to

dokázal Petrus, můžu to dokázat i já. Pocítil jsem prudkou bolest, protože jsem věděl, že se blížím ke konci, a to je okamžik, kdy síly ochabují a člověk si nevěří. Kdysi v životě jsem v poslední chvíli

párkrát prohrál, plaval jsem v oceánu a utonul ve vlnobití. Ale teď

jsem putoval do Santiaga a tahle historie se nemohla opakovat věčně - toho dne jsem musel zvítězit.

Volná ruka klouzala po hladké skále a tlak byl pořád silnější. Cítil jsem, že ostatní údy už to nevydrží a že co nevidět dostanu křeče. Voda mi prudce narážela také do genitálií a hrozně to bolelo. Náhle však ta volná ruka přece jen našla v kameni výčnělek. Nebyl velký a trochu se odchyloval od směru výstupu, ale posloužil by jako

opora pro druhou ruku, až to bude třeba. V duchu jsem si to místo označil a volná ruka dál pátrala po mé spáse. Několik centimetrů od

prvního výstupku mě očekával další podpůrný bod. Ano, byl tam. Po celá staletí sloužil jako opora poutníkům do

Santiaga. S tím vědomím jsem se k němu vší silou přimkl. Druhá

w

I

ruka se uvolnila, silou vody byla vržena dozadu, ale opsala ve vzduchu veliký oblouk a nalezla místo, které ji očekávalo. Hned nato moje tělo zamířilo cestou, kterou mu otevřely moje paže, a já se vymrštil vzhůru.

Poslední velký krok byl učiněn. Celé tělo proťalo vodu a v dalším

okamžiku se dravý vodopád změnil v pouhý lenivý potůček. Doplazil jsem se ke břehu a zcela vyčerpán jsem zůstal ležet. Na tělo mi svítilo slunce, hřálo mě a připomínalo mi, že jsem zvítězil a že

jsem pořád stejně živý jako dole u jezírka. Přes hukot vody jsem

uslyšel, jak se blíží Petrus. Chtěl jsem vstát, abych nějak projevil radost, ale znavené tělo mě

neposlechlo. „Jen klidně lež,” řekl Petrus. „A dýchej pomalu.” Řídil jsem se jeho radou a usnul jsem hlubokým spánkem beze snů. Když jsem se probudil, slunce už se přesunulo jinam a oblečený

Petrus mi podal moje šatstvo a řekl, že musíme jít dál.

„Jsem hrozně unavený,” odpověděl jsem.

„To nevadí. Naučím tě, jak získat energii ze všeho, co tě obklopuje.”

A Petrus mě naučil DECH RAM.

Cvičil jsem pět minut a pak jsem se cítil lip. Vstal jsem, oblékl se a vzal jsem si batoh.

„Pojď sem,” řekl Petrus. Šel jsem za ním k okraji plošiny. U nohou mi hřměl vodopád. „Odsud to vypadá mnohem snadněji než

zdola,” řekl jsem. „Přesně tak. A kdybych ti to tak ukázal hned ze začátku, tak by tě

to zmátlo. Špatně bys odhadl své možnosti.”

Pořád ještě jsem se cítil slabý a zopakoval jsem si cvičení. Ponená-hlu se celý vesmír ocitl se v harmonii mnou a vstoupil mi do srdce. Zeptal jsem se Petra, proč mě to cvičení nenaučil dřív, když už jsem

byl cestou tolikrát unavený a ochablý.

„Protože jsi to nikdy nedal na sobě znát,” zasmál se a zeptal se mě, jestli ještě mám ty výborné máslové sušenky, které jsem koupil v Astorze.

118

-119-

DECH RAM

Vydechni co nejvíc zplných plic. Pak se pomalu nadechuj asO-časněs tím zvedej ruce do výše. Při nadechování soustředěně myfa na to,^ že ti do nitra vstupuje láska, míra harmonies vesmírem.

Zůstaň co nejdéle nadechnutý, paže zdvižené, a těš se z vnitřní; a vnějšíharmonie. Po dosaženíkrajnímeze rychle vydechni a vy\ slov přitom slovo RAM. Opakuj po dobu pěti minut.

I

Šílenství

Už téměř tři dny jsme pochodovali jako odsouzenci. Petrus mě budil

před rozedněním a zastavili jsme se až v devět večer. Jediný povolený odpočinek byl k jídlu, neboť můj průvodce zrušil i odpolední

siestu. Dělalo to na mě dojem, že sleduje jakýsi záhadný program, s nímž mě neseznámil.

Kromě toho se začal chovat úplně jinak. Nejdřív jsem si myslel, že to způsobily moje pochybnosti v té epizodě s vodopádem, ale pak

jsem pochopil, že tomu tak není. Choval se podrážděně ke všem

a mnohokrát za den se podíval na hodinky. Připomněl jsem mu jeho

ponaučení, že pojem časuje naším vlastním výtvorem.

„Vidím, že jsi pořád chytřejší,” odpověděl. Jsem zvědav, jestli tu chytrost využiješ v praxi, až to bude třeba.”

Jednou odpoledne mě už tempo pochodu tak zmohlo, že jsem

prostě nemohl vstát. Petrus mi tedy řekl, ať si sundám košili a přiložím páteř ke stromu, který stál poblíž. Zůstal jsem tak několik minut, a hned jsem se cítil dobře. Začal mi vysvětlovat, že rostliny, zvláště letité stromy, mohou přenášet harmonii, když přitiskneme

své nervové centrum na kmen. Celé hodiny pak vykládal o fyzických,

energetických a spirituálních vlastnostech rostlin.

Už jsem o tom kdysi něco četl, a proto jsem si nic nepoznamenal.

Ale díky tomu projevu jsem si uvědomil, že proti mně nic nemá.

Začal jsem brát jeho mlčení s větší vážností a on možná vytušil mé

myšlenky, a snažil se být ke mně vlídnější vždycky, když mu to jeho ustavičná rozmrzelost dovolila.

Jednou ráno jsme došli k ohromnému mostu, který byl v naprostém

nepoměru k potůčku, jenž pod ním tekl. Bylo to v neděli a velice

časně ráno, takže hospody i výčepy v blízkém městečku byly ještě

zavřené. Sedli jsme si tedy k mostu, abychom posnídali.

„Člověk i příroda mají stejné vrtochy,” řekl jsem, aby řeč nestála. „My postavíme krásný most, a příroda si odvede řeku jinam.”

„To způsobilo sucho,” řekl Petrus. „A dojez už ten sendvič, musíme dál.”

Odvážil jsem se zeptat, nač ten spěch.

„Už jsem na cestě do Santiaga moc dlouho, přece jsem ti to říkal. V Itálii na mě čeká spousta věcí. Musím se rychle vrátit.”

Jeho slova mě nepřesvědčila. Mohla to být pravda, ale jistě to

nebyl jediný důvod. Když jsem se chystal vymámit z něj odpověď,

začal o něčem jiném. „Co víš o tomhle mostu?”

„Nic,” odpověděl jsem. ,A i kdyby řeka nevyschla, stejně by byl ten

most příliš velký. Pořád si myslím, že řeka změnila řečiště.”

„O tom nevím,” řekl. ,Ae na Svatojakubské cestě je ten most známý jako Přechod cti. Tyhle pláně kolem nás byly dějištěm krvavých

bitev mezi Svéby a Vizigóty a později mezi vojskem Alfonsa III.

a Maury. Možná že je ten most proto tak veliký, aby měla kam odtékat všechna krev a nezaplavila město.”

Byl to pokus o černý humor. Nezasmál jsem se. Trochu zrozpačitěl, ale pokračoval:

„Ovšem ani vizigótské oddíly, ani triumfální válečný pokřik Alfonsa III. nedaly tomuhle mostu jméno. Dal mu je příběh lásky a smrti.

Když v prvních stoletích cesty do Santiaga přicházeli z celé Evropy poutníci, kněží, šlechtici, a dokonce i králové, aby projevili světci

svou úctu, objevili se také lapkové a jiní zločinci. V dějinách jsou zaznamenány nesčetné případy oloupení celých výprav poutníků

i hrozných zločinů spáchaných na osamělých pocestných.”

Všecko se opakuje, pomyslel jsem si.

„Proto se někteří šlechtici rozhodli poskytnout poutníkům ochranu a každý z nich si vzal na starost určitý úsek Cesty. Ale stejně jako

řeky mění koryto, tak také lidský ideál podléhá změnám. Potulní

rytíři kromě toho, že zaháněli loupežníky, začali mezi sebou soutěžit, kdo z nich je na Svatojakubské cestě nejsilnější a nejodvážnější. Netrvalo dlouho a začali zápasit sami mezi sebou a lupiči zase na cestách beztrestně přepadali a loupili.

Tak tomu bylo hodně dlouho, až v roce 1434 se jistý šlechtic z Leonu vášnivě zamiloval do jedné ženy. Ten šlechtic se jmenoval don Suero de Quifiones, byl bohatý a silný a vší mocí se snažil získat ruku vyvolené dámy. Ale tato paní, jejíž jméno historie neuvádí, o jeho

nezměrné vášni nechtěla ani slyšet a nápadníka odmítla.”

Byl jsem hrozně zvědav, co měla společného odmítnutá láska se zápasem potulných rytířů. Petrus viděl můj zájem a dodal, že mi to dovypráví, jen když konečně dojím ten sendvič a okamžitě vyrazíme na pochod.

Jsi jako moje máma, když jsem byl malý,” namítl jsem. Ale spolkl jsem poslední sousto, popadl batoh a vyšli jsme do ulic spícího

městečka.

Petrus pokračoval:

„Náš rytíř, uražený ve své sebelásce, se rozhodl udělat přesně to,

co dělají všichni odmítnutí muži: zahájil soukromou válku. Slíbil sám sobě, že vykoná něco tak velkolepého, že ta panna nikdy nezapomene na jeho jméno. Po mnoho měsíců hledal nějaký ušlechtilý ideál, jemuž by tu odmítnutou lásku zasvětil. Až když jednou

večer uslyšel vyprávění o zločinech a o bojích na cestě do Santiaga, dostal nápad.

Shromáždil deset přátel, usadil se v tomhle městečku, kudy jdeme,

a nechal rozhlásit mezi poutníky, kteří šli do Santiaga nebo zpátky, zeje připraven zůstat tam třicet dní - a zlomit tři sta dřevců -, aby dokázal, že je nejsilnější a nejstatečnější ze všech rytířů na Cestě. Utábořili se tam se svými praporci a korouhvemi, pážaty a služebnictvem a čekali na vyzývatele.”

Představil jsem si, jaká to musela být sláva. Pečení kanci, víno teklo proudem, hudba, historky a boj. V duchu jsem si vykreslil barvitý

obraz, zatímco Petrus vyprávěl, jak to bylo dál. „Klání začalo 10. července, jakmile se dostavili první rytíři. Quifiones a jeho přátelé přes den bojovali a na večer chystali velké slavnosti. Souboje se odehrávaly vždy na mostě, aby nikdo nemohl utéct. V jednom období přišlo tolik soupeřů, že po celé délce mostu byly

hořící hranice, aby potyčky mohly pokračovat až do rána. Každý poražený rytíř musel přísahat, že už nikdy nebude bojovat proti druhým a od té chvíle bude jeho jediným posláním chránit poutníky na cestě do Compostely. Za několik týdnů se Quiňonesova sláva rozšířila po celé Evropě.

Kromě rytířů, kteří putovali do Santiaga, začali přicházet také generálové, vojáci i loupežníci a vyzývali jej k boji. Všichni věděli, že kdo

přemůže neohroženého rytíře z Leonu, stane se ze dne na den slavným a jeho jméno se rozletí světem. Ale zatímco ti druzí usilovali jen o proslulost, Quiňones sledoval mnohem ušlechtilejší cíl: lásku své dámy. A díky tomuto ideálu vítězil ve všech bitvách.

9. srpna boje skončily a don Suero de Quiňones byl prohlášen za nejstatečnějšího a nejudatnějšího rytíře na”~Svatojakubské cestě. Od toho dne se už nikdo neodvážil holedbat se svými hrdinskými činy a šlechtici zase začali bojovat proti jedinému společnému nepříteli, proti zločincům, kteří přepadali poutníky. Na tuto epopej později

navázalo založení vojenského řádu svatého Jakuba od meče. Došli jsme na konec městečka a já bych se byl nejraději vrátil

a znovu si prohlédl Přechod cti - most, kde se ty události odehrály.

Ale Petrus naléhal, abychom šli dál.

„A co se stalo s donem Quifionesem?” zeptal jsem se.

„Putoval až do Santiaga de Compostely a uložil do relikviáře zlatý

náhrdelník, který dodnes zdobí bystu svatého Jakuba.” „Já ale chci vědět, jestli se nakonec s tou pannou oženil.”

„No, to já nevím,” odpověděl Petrus. ,V té době byly dějiny psány

výlučně muži. A kdo by se při tolika bojích zajímal, jak dopadne nějaký milostný příběh?”

Když mi můj průvodce dopověděl příběh dona Suera de Quiňones,

vrátil se ke své obvyklé zamlklosti a další dva dny jsme putovali bez

řeč! a téměř bez odpočinku. Třetího dne však Petrus proti očekávání zpomalil. Řekl, že ho ten celotýdenní pochod poněkud zmáhá

a že na takové tempo už nemá roky ani náladu. Zas jednou jsem si byl jist, že mi neříká pravdu: z výrazu jeho tváře jsem mu místo únavy vyčetl nějakou vážnou starost, jako by mělo dojít k čemusi velice důležitému.

Toho dne jsme odpoledne došli do Foncebadónu, rozlehlé obce v troskách. Na kamenných domech časem spadly břidlicové tašky

a shnily dřevěné trámy. Jedna strana obce směřovala k veliké strži a před námi se za nějakým vrchem tyčil jeden z nejdůležitějších

mezníků cesty do Santiaga: Železný kříž. Tentokrát jsem byl netrpělivý já a chtěl jsem co nejrychleji dojít k tomu podivnému monumentu, který tvoří téměř desetimetrový stožár završený železným

křížem. Kříž tam stojí na Merkurovu počest od dob Césarova vpádu.

Poutníci na svatojakubské trase navázali na pohanskou tradici a hromadí u paty kříže zdaleka přinesené oblázky. Využil jsem kamenité

půdy v opuštěné obci a sebral jsem ze země kus břidlice. Teprve když jsem zrychlil krok, všiml jsem si, jak pomalu se plouží

Petrus. Zkoumal stavení, spadlé klády a zbytky knih, až nakonec si sedl k dřevěnému kříži na návsi.

,Trochu si odpočineme,” řekl.

Bylo pozdní odpoledne, a i kdybychom se tam zdrželi třebas hodinu, pořád ještě bychom stačili dojít k Železnému kříži dřív, než se úplně setmí.

Sedl jsem si k Petrovi a díval se do liduprázdného okolí. Tak jako řeky mění řečiště, tak mění místo lidé. Stavení byla bytelná a určitě trvalo hodně dlouho, než se zřítila. Samo místo bylo pěkné, vzadu

se rýsovalo pohoří, před námi se rozkládalo údolí, a já jsem přemýšlel, co přimělo tolik lidí, aby odsud odešli. „Myslíš, že don Suero de Quiňones byl blázen?” zeptal se Petrus.

Vůbec už jsem si na dona Suera nevzpomínal a Petrus mi musel připomenout Přechod cti.

„Myslím, že ne,” odpověděl jsem. Ale nebyl jsem si tím jist.

„Byl to blázen, stejně jako je blázen Alfonso, ten mnich, s nímž jsi se seznámil. A zrovna jako já: moje šílenství se projevuje v nákresech,

které dělám. Anebo ty, který hledáš svůj meč. Všechny nás spaluje

v nitru svatý plamen šílenství, jejž živí agapé.

K tomu není třeba chtít dobýt Ameriku nebo hovořit s ptáky jako svatý František z Assisi. U zelináře z nároží se může projevovat týž

svatý plamen šílenství, má-li rád svou práci. Agapé přesahuje lidské pojmy a šíří se jako nákaza v žíznícím světě.”

Petrus mi řekl, že už umím probudit agapé prostřednictvím Modré koule. Ale k jejímu dalšímu rozvoji se nesmím bát svůj život změnit. Jestli se mi líbí to, co dělám, pak je to v pořádku. Ale jestli ne, vždycky je čas to změnit. Když se nebudu bránit změně, já sám se

proměním v půdu, kterou oplodní tvůrčí imaginace.

,Všechno, co jsem tě naučil, včetně agapé, má smysl jen tehdy, bu-deš-li sám se sebou spokojen. Pokud se tak nestane, pak tě cvičení,

jimž ses naučil, nevyhnutelně přivedou k tomu, že budeš toužit po změně. A aby se všechna naučená cvičení neobrátila proti tobě, musíš dovolit, aby k té změně došlo.

To je nejobtížnější okamžik v lidském životě. Člověk vidí dobrý

boj a cítí, že nedokáže svůj život změnit a jít bojovat. V tom případě se poznání obrátí proti tomu, kdo je nabyl.”

Zadíval jsem se na obec Foncebadón. Možná všichni obyvatelé pocítili tu nutnost změny. Zeptal jsem se Petra, jestli úmyslně zvolil

tuhle scenérii, aby mi to vyprávěl.

„Nevím, k čemu zde došlo,” odpověděl. „Lidé častokrát musí přijmout změnu, kterou jim vnutí osud, ale já mluvím o něčem jiném.

Mám na mysli akt vůle, konkrétní touhu bojovat proti všemu, co člověka v každodenním životě neuspokojuje.

Na cestě existence nás vždycky čekají obtížné problémy. Jako třeba projít vodopádem, aniž tě strhne dolů. To pak musíš nechat působit tvůrčí imaginaci. V tvém případě šlo o výzvu života, nebo smrti a nebyl čas na velké rozmýšlení: skrze agapé jsi našel jedinou cestu.

V životě jsou však problémy, kdy musíme volit mezi jednou, nebo

druhou cestou. Každodenní problémy, jako třeba rozhodnout se v podnikání, v citové nebo společenské záležitosti. Každé z těchto malých rozhodnutí, které děláme každou minutu své existence, může znamenat volbu mezi životem a smrtí. Když ráno odcházíš z domova do práce, můžeš volit dopravní prostředek, z něhož vystoupíš živ a zdráv, anebo jiný, který se srazí a všichni cestující zahynou. To je krajní příklad, co docela prosté rozhodnutí může pro lidský život znamenat.”

Pod dojmem těchto slov jsem se zamyslel sám nad sebou. Zvolil jsem cestu do Santiaga, abych našel svůj meč. Na tom mi nejvíc

záleželo a musel jsem jej najít za všech okolností. K tomu jsem potřeboval správné rozhodnutí.

„Jediný způsob, jak se správně rozhodnout, je zjistit, jaké je chybné rozhodnutí,” řekl Petrus, když jsem se mu svěřil se svými úvahami. „Znamená to zvážit beze strachu a slabosti jinou cestu a pak

se rozhodnout.”

Nato mě Petrus naučil CVIČENÍ STÍNŮ.

„Tvým problémem je tvůj meč,” řekl poté, co mi cvičení vysvětlil.

Souhlasil jsem.

„Tak tedy cvič. Já se zatím půjdu projít. Až se vrátím, určitě už budeš znát správné rozhodnutí.” Vzpomněl jsem si, jak v posledních dnech Petrus spěchal a jak

se teď v tomhle opuštěném místě dlouze rozpovídal. Zdálo se, že

5. CVIČENÍ STÍNŮ

‘ Uvolni se. Pét minutpozoruj všechny stíny předmětů nebo oso kolemsebe. Snaise přesné‘zjistit, ke kterému předmětu nebo osol jednotlivé stíny patří.

V následujících pěti minutách dělej totét ale současně se soustředná problém, který potřebuješ vyřešit, a hledej všechna chyb ná řešení.

Konečně v dalších pěti minutách pozoruj stíny a uvažuj, která správná řešenízbývají. Jedno po druhém vylučuj, ai zbude o nejsprávnější řešení problému.

-126-

i on chce získat čas k nějakému rozhodnutí. To mě povzbudilo a dal

jsem se do cvičení. Nejdřív jsem chvilku cvičil dech RAM, abych se ocitl v harmonii

s prostředím. Pak jsem si na hodinkách určil patnáct minut a zadíval jsem se na stíny kolem sebe. Stíny zbořených stavení, stíny kamenů, dřeva, starého kříže za mnou. Při pohledu na ty stíny jsem pochopil,

jak těžké je přesně rozeznat, co který stín odráží. Nikdy dřív mě

to nenapadlo. Některé rovné trámy se změnily v hranaté předměty a jeden nepravidelný kámen se v odrazu jevil jako něco kulatého. To

jsem dělal prvních deset minut. Nebylo těžké se soustředit, protože cvičení mě fascinovalo. Pak jsem začal uvažovat o chybných řešeních

při hledání meče. Hlavou mi prolétla spousta nápadů - počínaje tím, že bych nastoupil do autobusu a jel do Santiaga nebo že bych

zatelefonoval své ženě a citově ji vydíral tak dlouho, dokud by mi neprozradila, kam meč uložila. Usmíval jsem se, když se Petrus vrátil.

„Tak co?” zeptal se.

„Už vím, jak Agatha Christie píše detektivky,” zažertoval jsem. „Z té nejchybnější hypotézy udělá správnou. Určitě se seznámila

s cvičením stínů.”

Petrus se zeptal, kde je můj meč.

„Nejdřív ti řeknu tu nejchybnější hypotézu, k níž jsem dospěl při pohledu na stíny: meč není na Svatojakubské cestě.”

„Ty jsi génius. Objevil jsi, že jdeme tak dlouho proto, abychom našli tvůj meč. Myslel jsem, že ti to řekli už v Brazílii.”

„Chybné by bylo předpokládat, že je ukrytý někde na bezpečném místě,” pokračoval jsem, „kam by moje žena neměla přístup. Usoudil jsem, zeje na naprosto otevřeném místě, ale že natolik ladí s daným prostředím, že nebudí pozornost.”

Petrus se tentokrát nesmál. Mluvil jsem dál: ,A protože nejnesmyslnější by bylo, kdyby se skrýval na místě plném lidí, je tedy na místě téměř opuštěném. A kromě toho je třeba, aby těch pár lidí, kteří jej spatří, nepostřehlo rozdíl mezi mým mečem a typicky španělským mečem; proto musí být někde, kde

nikdo nebude zkoumat rozdílný styl.” „Ty si myslíš, že je tady?” zeptal se. „Ne, tady není. Nejchybnější by bylo provádět tohle cvičení na

f

;í:.

? 7j í.

1

místě, kde je meč. Takovou hypotézu jsem okamžitě zavrhl. Ale bude v nějaké podobné obci, jako je tahle. Nebude úplně opuštěná, protože meč v opuštěné obci by vzbuzoval přílišnou pozornost poutníků a pocestných. Zanedlouho by už zdobil stěnu někde v hospodě.”

,yýborně,” řekl a já postřehl, že je pyšný buď na mne, nebo na

cvičení, jemuž mě naučil.

„A ještě něco,” řekl jsem. ,Ato?”

„Nejnevhodnější místo pro mágův meč by bylo světské místo. Musí být na posvátném místě. Jako například v kostele, kde by se nikdo

neodvážil jej ukrást. Zkrátka: můj meč je v kostele nebo v nějakém městečku poblíž Santiaga, všem na očích, ale v souladu s prostředím. Odteďka vejdu do každého kostela na Svatojakubské cestě.”

„To není třeba,” řekl. „V pravé chvíli jej poznáš.”

Hádal jsem tedy správně.

„Poslyš, Petře, proč jsme šli pořád tak rychle, a teď trávíme tolik

času v tomhle opuštěném městečku?” zeptal jsem se.

„Jaké by bylo nejchybnější řešení?”

Zběžně jsem se podíval na stíny. Měl pravdu. Kvůli něčemu jsme

tam byli.

• Slunce už se schovalo za kopec, ale do večera ještě zbývalo dost

světla. Říkal jsem si, že v tu chvíli asi slunce ozařuje Železný kříž,

který jsem si přál vidět a který byl jenom několik set metrů ode mě. Chtěl jsem zjistit, pročtu čekáme. Celý týden jsme pospíchali a mně

se zdálo, že jediným důvodem bylo to, že právě toho dne a v tu hodinu jsme měli být právě na tom místě. Snažil jsem se na něco

zavést hovor, aby nám čas lépe utíkal, ale všiml jsem si, že je Petrus napjatý a soustředěný. Už mnohokrát jsem ho viděl ve špatné náladě, ale tak napjatý dosud nebyl. Ale náhle jsem si vzpomněl, že jednou už se takhle tvářil. Bylo to při snídani v městečku, jehož jméno už

jsem si nepamatoval, chvíli předtím, než se objevil… Ohlédl jsem se. Byl tam. Pes.

Zuřivý pes, který mě jednou povalil na zem, zbabělý pes, který podruhé utekl. Petrus mi slíbil, že až ho příště potkáme, bude mi

pomáhat, a tak jsem se k němu otočil. Ale vedle mě nikdo nebyl.

- 128 -

-129-

Pevně jsem se zadíval tomu zvířeti do očí a rychle jsem přemýšlel, jak se v té situaci zachovat. Žádný z nás se ani nepohnul a ve zlomku vteřiny mi prolétly hlavou souboje v opuštěných městech, jak jsem

je znal z filmových kovbojek. Ale nikoho by ani nenapadlo postavit

v souboji muže proti psu, tomu by nikdo nevěřil. A přece jsem právě

prožíval ve skutečnosti, co by jako smyšlenka vypadalo neuvěřitelně.

Byla tam Legie, protože byli mnozí. Vedle mě stál opuštěný dům. Kdybych se tam rychle rozběhl, mohl bych vylézt na střechu a Legie

by za mnou nemohla. Byla uvězněna v těle a v možnostech psa.

Okamžitě jsem od toho nápadu upustil a pořád jsem upíral oči

do očí psa. Mnohokrát jsem se na cestě bál chvíle, která nyní nastala. Meč jsem nemohl najít dřív, než se střetnu s nepřítelem, a buď zvítězím, nebo budu poražen. Nezbývalo mi, než mu čelit. Útěk

by v té chvíli představoval past. Pes už by se možná nevrátil, ale já

bych měl strach až do Santiaga de Compostely. A i potom by se mi

o něm celé noci zdálo a já bych si myslel, že se co nevidět objeví,

a až do konce svých dní bych se toho děsil.

Zatímco jsem o tom uvažoval, pes popošel směrem ke mně. Ihned jsem přestal přemýšlet a soustředil jsem se jenom na boj, který měl nastat. Petrus utekl a já byl sám. Zmocnil se mě strach. A jakmile jsem se začal bát, pes se pomalu přibližoval a přitom tiše vrčel. To tlumené vrčení znělo mnohem výhrůžněji než hlasitý štěkot

a já se bál čím dál tím víc. Pes vytušil z mého pohledu slabost a vrhl se na mne.

Bylo to, jako by mi dopadl na hruď kámen. Pes mě srazil na zem

a začal útočit. Nejasně jsem si uvědomil.že znám svou Smrt, a ta

bude jiná, ale strach ve mně pořád rostl a nedokázal jsem jej potlačit. Nestačil jsem na víc, než že jsem si chránil obličej a krk. Silnou

bolestí v noze jsem se úplně zkroutil a uvědomil jsem si, že mě někde pokousal. Odtáhl jsem ruce z hlavy a krku a natáhl je k ráně.

Pes toho využil a chystal se mi zaútočit na obličej. Vtom moje ruka

sáhla vedle na kámen. Bleskurychle jsem ho popadl a zoufale jsem začal do psa bušit.

Trochu ustoupil, spíš překvapen než zraněn, ale mně se podařilo

vstát. Pes pořád couval a ten zakrvácený kámen mi dodal odvahy.

Přecenil jsem sílu nepřítele, a to byla léčka. Nemohl být silnější než já. Byl čilejší, ale nemohl mít větší sílu, protože já jsem byl těžší a vyšší než on. Strach už nebyl tak velký, ale já se ještě úplně neovládal a s kamenem v ruce jsem začal řvát. Pes ještě o kousek ucouvl

a náhle se zastavil. Zdálo se, že mi čte myšlenky. Ve svém zoufalství jsem si připadal

silný, ale i směšný proto, že zápasím se psem. Najednou mě zaplavil

pocit moci a opuštěnými ulicemi začal vát teplý vítr. Zmocnila se

mě nepřekonatelná nechuť bojovat dál - koneckonců stačilo trefit

psa kamenem do hlavy a zvítězil bych. Chtěl jsem s tou záležitostí okamžitě skoncovat, prohlédnout si ránu na noze a definitivně nechat té nesmyslné zkoušky s meči a putováním do Santiaga.

Byla to další léčka. Pes skočil a znova mě porazil na zem. Tentokrát se obratně vyhnul kameni tím, že mě kousl do ruky, takže jsem jej

pustil. Začal jsem to zvíře mlátit holýma rukama, ale moc jsem mu

neublížil. Zabránil jsem jenom tomu, aby mě znova nepokousal.

Ostré drápy mi začaly drásat šatstvo a paže a viděl jsem, že nebude

dlouho trvat a zvítězí nade mnou.

Vtom jsem uslyšel v nitru hlas. Říkal mi, že když nade mnou pes zvítězí, boj skončí a já budu zachráněn. Poražený, ale živý. Noha mě bolela a celé tělo mě pálilo od škrábanců. Hlas naléhal, ať se nebráním, a já ten hlas poznal: mluvil se mnou Astrain, můj Posel. Pes se na okamžik zarazil, jako by i on týž hlas slyšel, a já zase zatoužil všeho nechat. Astrain mi říkal, že tolik jiných lidí v tomhle životě

nenašlo svůj meč, a co na tom záleží? Já jsem nechtěl nic jiného,

než vrátit se domů, být se svou ženou, mít děti a dělat práci, kterou mám rád. Už bylo dost těch nesmyslů, bojů se psem a výstupů pod

vodopádem. To jsem si uvědomil už podruhé, ale tentokrát silněji, a věděl jsem, že v příštím okamžiku se vzdám.

Nějaký hluk na ulici toho opuštěného města upoutal psovu pozornost. Otočil jsem se a uviděl jsem pastýře, jak vede ovce z pastvy. Ihned jsem si vzpomněl, že tutéž scénu jsem viděl už dřív u zříceniny starého hradu. Jakmile pes spatřil ovce, hned mě nechal být a chystal se na ně zaútočit. To byla moje spása.

Pastýř se dal do křiku a ovce se rozutekly. Dřív než se za nimi mohl pes rozběhnout, rozhodl jsem se ještě chvíli se bránit, aby měly

ovce čas utéci, a popadl jsem psa za nohu. Docela nesmyslně jsem

zadoufal, že mi pastýř přijde na pomoc, a na okamžik jsem zase

začal věřit, že získám meč a moc RAM.

Pes se mě pokoušel zbavit. Už jsem pro něho nebyl nepřítelem, ale přítěží. Teď ho zajímaly jenom ovce. Já ho ale pořád držel za

nohu a čekal na pastýře, jenž nepřicházel a čekal, až se rozprchnou

ovce, které nemizely.

Tenhle okamžik zachránil mou duši. Zdvihla se ve mně obrovská

síla a už to nebyla pouhá iluze moci, která vyvolávala ochablost a chuť se vzdát. Znovu se tiše ozval Astrain, ale už jinak. Říkal mi, že

musím vždycky čelit světu týmiž zbraněmi, jimiž jsem byl napaden, a že nyní mohu čelit psu jen tak, že se sám stanu psem. To bylo to šílenství, o kterém mi Petrus vyprávěl. Ajá se začal cítit

jako pes. Vycenil jsem zuby a tiše jsem zavrčel, až z toho byla cítit všechna moje nenávist. Koutkem oka jsem zahlédl pastýřův zděšený

výraz i to, že ovce ze mě dostaly stejný strach jako ze psa.

Legie to postřehla a začala se bát. A tak jsem vyrazil do útoku.

Poprvé za celý ten zápas. Zaútočil jsem zuby i nehty, snažil jsem se

zahryznout psovi do krku přesně tak, jak jsem předtím s hrůzou čekal, že to udělá on mně. Cele mě ovládla obrovská touha po vítězství. Na ničem jiném nezáleželo. Vrhl jsem se na psa a srazil jsem ho na zem. Pokoušel se zbavit tíhy mého těla a zatínal mi do kůže drápy, ale já jsem taky kousal a škrábal. Věděl jsem, že kdyby mě ze

sebe shodil, zase by utekl, a to už jsem nesměl připustit. Toho dne

jsem musel zvítězit a porazit ho.

Zvíře se na me začalo dívat s hrůzou. Teď jsem byl pes já a on jako by se proměnil v člověka. Můj dávný strach začal působit v něm,

a to tak silně, že se mi vytrhl, ale já ho zase zahnal do kouta v jednom z těch opuštěných stavení. Za břidlicovou zídkou byl sráz a on už neměl kam utéci. Byl to člověk, který tam měl spatřit tvář své smrti.

Náhle jsem si uvědomil, že něco není v pořádku. Byl jsem příliš silný.

Mysl se mi zakalila, vynořil se přede mnou jakýsi cikánský obličej a kolem něho nejasné výjevy. Proměnil jsem se v Legii. To byla moje moc. Legie opustila chudáka vystrašeného psa, který se co nevidět

měl zřítit do propasti. A teď byla ve mně. Zmocnila se mě strašlivá

s

chuť to bezbranné zvíře rozsápat. „Ty jsi Kníže a oni jsou Legie,” zašeptal mi Astrain. Já však nechtěl být Kníže a zdálky ke mně doléhal také hlas mého Mistra, který mi naléhavě připomínal ztracený meč.

Musel jsem ještě chvíli vydržet. Toho psa jsem nesměl zabít. Letmo jsem se podíval na pastýře. Jeho pohled mi potvrdil moje

myšlenky. Děsil se teď víc mne než psa.

Udělalo se mi nevolno a všecko kolem se začalo točit. Nesměl jsem omdlít. Kdybych v té chvíli omdlel, Legie by nade mnou zvítězila. Musel jsem najít řešení. Už jsem nebojoval proti zvířeti, ale

proti síle, která se mě zmocnila. Začaly se mi podlamovat nohy a já se opřel o zeď, ale ta pod mou vahou povolila. Mezi kameny a kousky dřeva jsem padl tváří na zem.

Země. Legie, to byla země, plody země. Plody dobré i špatné, ale

země. Tam byl její domov a odtud vládla nebo byla světem ovládána. Pocítil jsem v nitru výbuch agapé a vší silou jsem zaryl nehty do země. Zavyl jsem, a to zavytí bylo stejné, jako když jsme se setkali

poprvé - pes a já. Ucítil jsem, jak mi Legie probíhá tělem a sestupuje do země, protože v mém nitru bylo nyní sídlo agapé a Legie nechtěla být pozřena všepohlcující láskou. Taková byla moje vůle, vůle, díky níž jsem se z posledních sil bránil mdlobě, vůle agapé sídlící v mé duši a všemu odolávající. Celé tělo se mi roztřáslo. Legie mocně vnikala do země. Začal jsem zvracet, ale cítil jsem, že

agapé roste a všemi póry vychází ze mě ven. Tělo se mi pořád třáslo, až jsem po delší době pocítil, že se Legie vrátila do své říše.

Její poslední stopy mi rozechvěly prsty. Pak jsem se posadil, poraněný a potlučený, a před očima se mi objevil absurdní výjev. Krvácející pes, který vrtěl ocasem, a pastýř, který se na mě zděšeně díval.

„Asi jste něco špatného snědl,” řekl pastýř, který nechtěl věřit svým očím. „Ale teď, když jste to vyzvracel, to bude zas dobré.”

Přikývl jsem. Pastýř mi poděkoval, že jsem zadržel „svého” psa, a pokračoval s ovcemi v cestě.

Objevil se Petrus a nic neříkal. Utrhl si kus košile a ovázal mi nohu v místě, kde hodně krvácela. Řekl, abych se obrátil, a prohlásil, že nic vážnějšího se mi nestalo.

.Vypadáš žalostně,” pousmál se; vrátila se mu jeho neobvyklá dobrá nálada. .Takhle dneska k Železnému kříži nemůžeš. Budou tam turisté a ti by se tě lekli.”

1

1

Poroučet a sloužit

K Železnému kříži jsem došel podepřený o Petra, protože kvůli zraněné noze jsem kulhal. Když si Petrus všiml, jak moc mě pes pochroumal, rozhodl, že zatím nebudeme pokračovat v cestě do Santiaga, dokud se náležitě nezotavím. Poblíž byla vesnice, kde

přenocovali poutníci, které zastihla noc, ještě než se vydali do hor. Petrus najal u místního kováře dva pokoje, a tam jsme zůstali.

K mé světnici přiléhal malý balkon, architektonický vynález, který se z té vesnice rozšířil v osmnáctém století po celém Španělsku. Mohl jsem odtamtud vidět řadu pohoří, která jsem dříve či později musel překročit, abych se dostal do Santiaga. Padl jsem na postel a probudil se až nazítří, se slabou horečkou, ale bez větších potíží.

Petrus přinesl vodu z místního pramene, jemuž vesničané říkali

„bezedná studna”, a vymyl mi rány. Odpoledne přivedl z okolí nějakou stařenu. Dali mi na rány a škrábance různé byliny a musel jsem vypít jakýsi hořký čaj. Taky si vzpomínám, že každý den mě Petrus nutil, abych si lízal rány, dokud se úplně nezahojí. Vždycky jsem

cítil tu kovovou a nasládlou chuti krve, ze které se mi dělalo špatně,

ale můj průvodce tvrdil, že sliny jsou mocný dezinfekční prostředek, který mi pomůže proti případné infekci.

Druhý den se mi vrátila horečka. Petrus a stařena mi zase dali

ten čaj a přiložili mi na rány byliny, ale horečka - přestože nepříliš vysoká - neustupovala. Petrus tedy zašel na nedalekou vojenskou základnu pro obvazy, protože v celé vsi neměli ani gázu, ani náplasti na rány.

Za pár hodin byl zpátky i s obvazy. S ním přišel také mladý vojenský lékař, který mermomocí chtěl vědět, kde je to zvíře, které mě pokousalo.

„Podle vašich ran je zřejmé, že má vzteklinu,” pravil s vážným vý-

ra,zele kdepak,” odpověděl jsem. „Trochu jsme ty hrátky přehnali. Já toho psa znám už dlouho.”

Ale lékaře jsem nepřesvědčil. Naléhal, že musím dostat protite-tanovou injekci, a tak jsem ho musel nechat, aby mi píchl aspoň

jednu dávku - jinak vyhrožoval, že by mě musel dát převézt do vojenské nemocnice na základně. Pak se mě zeptal, kde vlastně je pes,

který mě pokousal.

V Foncebadónu,” odpověděl jsem.

„Ve Foncebadónu jsou jenom rozvaliny, tam nežijí žádní psi,” řekl

s přezíravým výrazem, jímž mě usvědčoval ze lži.

Začal jsem se sténáním předstírat, že mám bolesti, a Petrus odvedl vojenského lékaře do sousední místnosti. Důstojník mi však nechal všechno, co jsem potřeboval: čisté obvazy, náplasti a hojivou mast.

Petrus a stařena mast nepoužili. Zavázali rány gázou naplněnou

bylinami. Potěšilo mě, že už jsem si nemusel lízat pokousána místa. V noci si oba klekli k mé posteli a hlasitě se modlili s rukama vztaženýma nad mým tělem. Zeptal jsem se Petra, co to znamená, a on

naznačil něco o charismatech a o cestě do Říma. Nic víc mi přes

mé naléhání neřekl.

Za dva dny už jsem se cítil úplně dobře. Přešel jsem k oknu a zahlédl jsem několik vojáků, kteří prohledávali domy a okolní kopce. Zeptal jsem se jednoho z nich, o co jde.

„Někde se tady potuluje vzteklý pes,” odpověděl.

Téhož dne odpoledne za mnou přišel kovář, kterému místnosti patřily, a požádal mě, abych odešel z obce hned, jak to bude možné. Po vsi se roznesly řeči o vzteklině a lidé měli strach, že bych je

mohl nakazit. Petrus se stařenou se snažili s kovářem dohodnout,

ale byl neoblomný. V jedné chvíli dokonce tvrdil, že viděl, jak mi

z koutku úst stéká ve spánku pěna.

Nedokázali jsme ho přesvědčit, že něco podobného se může objevit ve spaní u každého. Tu noc se stařena a můj průvodce dlouho modlili s rukama nad mým tělem. A nazítří jsem se trochu kulhavě

vydal znovu na cestu do Santiaga. Zeptal jsem se Petra, jestli si dělal starosti s mým uzdravením. „Na Svatojakubské cestě je jedno pravidlo, o němž jsem tě ještě

neinformoval,” odpověděl, „a to, že po zahájení poutě je jedinou

omluvou pro její přerušení nemoc. Kdybys měl následkem těch zranění pořád horečku, znamenalo by to, že naše cesta by tu skončila.”

Dodal však s určitou hrdostí, že jejich modlitby byly vyslyšeny. A já si byl jist, že ta odvaha měla stejný význam pro něho jako pro mne.

Šli jsme teď pořád dolů a Petrus mě upozornil, že tak to bude po

celé dva dny. Vrátili jsme se k našemu obvyklému tempu, při němž jsme každé odpoledne dodržovali siestu v době, kdy slunce nejvíc

pálilo. Měl jsem zavázané ruce, a tak mi Petrus nesl batoh. Už jsme

tolik nespěchali: stanovené setkání se uskutečnilo.

Moje rozpoložení se ustavičně lepšilo a byl jsem sám na sebe pyšný: zlezl jsem vodopád, přemohl jsem démona Cesty. Nyní už zbýval nejdůležitější úkol, a to najít meč. Zmínil jsem se o tom Petrovi.

„Vítězství bylo krásné, ale v tom nejdůležitějším jsi selhal,” zchladil

mě naprosto nečekaně.

„Co tím myslíš?”

„Nepoznal jsi přesný okamžik bitvy. Musel jsem jít rychleji, dělat dlouhé pochody, a ty jsi nedokázal myslet na nic jiného, než že

hledáme tvůj meč. Nač je muži meč, když neví, kde potká svého

nepřítele?”

„Meč je můj nástroj moci,” odpověděl jsem.

„Ty jsi o své moci příliš přesvědčený,” řekl mi. .Vodopád, praktiky

RAM a hovory s tvým Poslem ti daly zapomenout, že ještě chybí nepřítel, který má být přemožen. A že se s ním máš setkat. Dříve než ruka použije meč, musí najít nepřítele a vědět, jak mu čelit. Meč jenom zasazuje ránu. Ruka však už předem tou ranou vítězí, nebo prohrává. Podařilo se ti porazit Legii bez meče. V tomto hledání existuje

tajemství, které jsi ještě neodhalil, ale bez něhož nikdy nenajdeš to, za čím jdeš.”

Mlčel jsem. Pokaždé, když jsem začínal mít jistotu, že už se blížím k cíli, Petrus trval na svém, že jsem obyčejný poutník a že ještě

něco chybí, než najdu to, co hledám. Radostný pocit, který jsem měl před chvílí, než jsem se dal s Petrem do řeči, úplně zmizel.

Znovu jsem tedy začínal Svatojakubskou pouť a už mě to naplňovalo beznadějí. Po téhle cestě, po níž kráčely moje nohy, už za uplynulých dvanáct století prošly miliony lid! do Santiaga de Compostely a zpět. U nich bylo jen otázkou času, kdy dojdou k cíli. Ale

přede mne stavěly léčky Tradice stále další překážky, další zkoušky, které musely být podstoupeny.

Řekl jsem Petrovi, že jsem unavený, a sedli jsme si pod kopec do stínu. Podél cesty stály velké dřevěné kříže. Petrus položil oba batohy na zem a mluvil dál:

J

„Nepřítel vždycky znamená naši slabou stránku. Může to být strach z fyzické bolesti, ale také to může být pocit předčasného vítězství nebo touha odejít z boje, . protože si myslíme, že nestojí za to. (“Náš nepřítel vstoupí do boje jen proto, že ví, kde nás zasáhnout.

Právě v tom bodu, v němž jsme domněle nepřemožitelní, protože tak nám to namluvila naše pýcha. V průběhu boje se vždycky snažíme chránit si svou slabou stranu, zatímco nepřítel udeří na tu

nechráněnou - na tu, jíž nejvíc důvěřujeme. A skončíme porážkou, protože dojde k tomu, k čemu nikdy dojít nemělo: nechat nepřítele,

aby si sám zvolil způsob boje.” Všechno, o čem Petrus mluvil, se stalo v mém zápasu se psem.

Zároveň jsem odmítal představu, že mám nepřátele a že s nimi musím bojovat. Když se Petrus zmiňoval o dobrém boji, vždycky jsem myslel, že mluví o životním boji.

„Máš pravdu, ale dobrý boj není jenom tohle. Bojovat není hřích,” řekl, když jsem mu nadhodil svoje pochybnosti. „Boj je aktem lásky.

Nepřítel nás rozvíjí a zdokonaluje, tak jako to pes udělal s tebou.”

„A přece se zdá, že nikdy nejsi spokojen. Vždycky něco chybí. Teď

mi zase říkáš o tajemství mého meče.”

Petrus řekl, že to je něco, co jsem měl vědět dřív, než jsem se vydal na pouť. A dál mluvil o nepříteli.

„Nepřítel je částí agapé a je tu proto, aby zkoušel naši ruku, naši vůli, ovládání meče. Byl začleněn do našeho života - a my do jeho -

s určitým záměrem. Ten záměr se musí naplnit. Proto uprchnout

z boje je to nejhorší, co se nám může stát. Je to horší, než prohrát v bitvě, protože z porážky se vždycky můžeme poučit, ale útěkem

pouze ohlásíme vítězství nepřítele.”

Řekl jsem Petrovi, že mě překvapuje svým důrazem na násilí, když

už jsem předtím poznal jeho intenzivní vztah ke Kristu.

,Vzpomeň si, jak potřeboval Ježíš Jidáše,” řekl. „Musel si zvolit nepřítele, jinak by jeho boj na zemi nedošel slávy.”

Kříže u cesty ukazovaly, jak bylo této slávy dosaženo: krví, zradou a opuštěností. Vstal jsem a řekl Petrovi, že už mohu jít dál.

Cestou jsem se zeptal, jaký je v boji nejsilnější bod, o nějž se člověk může opřít, aby nepřítele přemohl.

„Přítomnost. Člověk se nejlépe opře o to, co zrovna dělá, protože

tam je agapé, vůle zvítězit s nadšením.

.v

Aještě si musíš ujasnit, že nepřítel zřídkakdy představuje zlo. Je vždy přítomen proto, že nepoužívaný meč nakonec zreziví v pochvě.”

Vzpomněl jsem si, že když jsme jednou stavěli venkovský dům, moje žena si zčistajasna usmyslela změnit rozvržení jedné místnosti.

A mně připadl nepříjemný úkol uvědomit o změně zedníka. Zavolal

jsem ho a řekl mu, co chci. Zedník, starší muž, asi šedesátiletý, se na to podíval, zamyslel se a přišel s mnohem lepším řešením, při němž použil zeď, kterou už měl rozestavěnou. Mé ženě se ten nápad velice zalíbil.

Možná že právě tohle se mi Petrus tak složitě pokoušel říct, když

tvrdil, že máme využít sílu toho, co zrovna děláme, k porážce nepřítele.

Vyprávěl jsem mu tedy tu příhodu se zedníkem.

„Život vždy naučí víc než cesta do Santiaga,” odpověděl. „Ae my

životním ponaučením moc nevěříme.”

Podél Svatojakubské cesty se objevovaly další kříže. Poutník, který

je postavil, musel mít nadlidskou sílu, aby uzvedl to bytelné a těžké

dřevo. Až kam jsem dohlédl, stál kříž po každých třiceti metrech.

Zeptal jsem se Petra, jaký je jejich význam. „Dávný a překonaný nástroj mučení,” řekl. „Proč ale jsou tady?”

„Šlo možná o nějaký slib. Jak to mám vědět?”

Zastavili jsme se u jednoho povaleného kříže.

„Asi je dřevo shnilé,” poznamenal jsem.

„Je to dřevo jako každé jiné. Žádné neshnilo.”

„Tak asi ten kříž nezarazili dost pevně do země.”

Petrus se zastavil a rozhlédl se. Položil batoh na zem a sedl si.

Před několika minutami jsme odpočívali, a tak jsem nevěděl, co to má znamenat. Instinktivně jsem se rozhlédl kolem a hledal jsem psa.

„Psa jsi přemohl,” řekl, jako by mi četl myšlenky. „Nelekej se přízraků mrtvých.”

„Tak proč jsme se zastavili?”

Petrus mi naznačil, abych byl zticha, a sám se na okamžik odmlčel. Znovu mě zachvátil známý děs ze psa a rozhodl jsem se čekat

vstoje, až Petrus něco řekne. „Co slyšíš?” zeptal se po chvíli.

„Nic. Ticho.”

„Kéž bychom byli tak osvícení, abychom naslouchali tichu! Jsme ale pořád lidé a neumíme poslouchat ani vlastní žvanění. Nikdy ses mě nezeptal, jak jsem vytušil příchod Legie, a já ti to teď řeknu: sluchem. Začalo to být slyšet o mnoho dní dřív, když jsme ještě byli v Astorze. Tehdy jsem nasadil rychlejší tempo, protože všechno naznačovalo, že naše cesty se zkříží ve Foncebadónu. Stejný zvuk jsi slyšel i ty, ale nenaslouchal jsi mu.

Všechno je zaznamenáno ve zvucích. Minulost, přítomnost a budoucnost člověka. Kdo neumí naslouchat, nemůže věnovat pozornost radám, které nám život neustále udílí. Jenom ten, kdo naslouchá zvukům přítomnosti, se může správně rozhodnout.”

Petrus mě požádal, abych si sedl a zapomněl na psa. Potom řekl, že mě naučí jednu z nejsnadnějších a nejdůležitějších praktik Svatojakubské cesty.

A vysvětlil mi CVIČENÍ SLUCHU. „Proveď to hned,” řekl mi.

Začal jsem s cvičením. Slyšel jsem vítr, v dálce jakýsi ženský hlas a v jednu chvíli jsem postřehl, že se zlomila nějaká větvička. Nebylo

to cvičení nijak těžké a jeho prostota mě okouzlila. Přitiskl jsem ucho k zemi a začal jsem naslouchat hluchým zvukům země. Ponenáhlu

jsem je dokázal rozlišovat: zvuk pokojných listů, zvuk vzdáleného hlasu, třepot ptačích křídel. Zamručelo jakési zvíře, ale nepoznal

jsem, o jakého živočicha jde. Čtvrthodinka cvičení uběhla jako nic.

„Uvidíš, že za čas ti tohle cvičení pomůže ve správném rozhodování,” řekl Petrus, aniž se mě zeptal, co jsem slyšel. „Agapé promlouvá

skrze Modrou kouli, ale mluví také skrze zrak, hmat, vůni, promlouvá srdcem i sluchem. Nejpozději do týdne začneš slyšet hlasy.

Zpočátku budou slabé, ale ponenáhlu ti začnou říkat důležité věci. Musíš však dávat pozor na svého Posla, který se tě bude snažit zmást. Ale protože znáš jeho hlas, nebude ti z jeho strany už nic hrozit.”

Petrus se mě zeptal, jestli jsem slyšel veselé volání nějakého nepřítele, pozvání nějaké ženy nebo tajemství svého meče.

„Slyšel jsem jenom zdálky ženský hlas. Ale to asi nějaká vesničanka

volala na děcko.”

„Tak se podívej na tenhle kříž před sebou a postav ho do svislé polohy silou svého myšlení.” ml

CVIČENÍ SLUCHU Uvolni se. Zavři oči. V průběhu několika minut se snažsoustředit na všechny okolní zvuky, jako by to byly nástroje, kteréhrajív orchestru.

Ponenáhlu rozlišuj každý zvuk zvlášť. Soustřeďuj se postupně najeden po druhém, jako by hráljenjeden nástroj. Okolní zvuky ‘ se snažZ mysli vyloučit.

Při každodenním provádění tohoto cvičení začneš slyšet hlasy Nejdřív budeš myslet, že jsou výplodem tvé představivosti. Pak objevíš, že jsou to hlasy minulých, současných a budoucích osty, ježsepodílejí na Paměti času.

Toto cvičení má být prováděno jen tehdy, když už znáš hlas svého Posla.

Minimální trvání: deset minut.

Zeptal jsem se ho, jaké je to cvičení. ,Věřit svému myšlení,” odpověděl.

Sedl jsem si na zem v jógové pozici. Byl jsem přesvědčen, že po

všem, čeho jsem dosud dosáhl, od psa až po vodopád, dokážu i tohle. Upřeně jsem se zadíval na kříž. Představil jsem si sám sebe, jak

vystupuji z těla, uchopím břevna kříže a zvedám je svým astrálním

tělem. Na cestě Tradice jsem už několik takových malých „zázraků” udělal. Dokázal jsem rozbít sklenice, porcelánové sošky a pohnout předměty na stole. Je to snadný magický trik, který přesto, že není příznakem moci, značně pomáhá přesvědčit „nevěřící”. Nikdy dřív

jsem to nezkoušel s tak velkým a těžkým předmětem, jako byl ten kříž, ale Petrus mi to poručil a věřil jsem, že to dokážu. Půl hodiny jsem to zkoušel všemi možnými způsoby. Pokusil jsem

se o astrální cestu a sugesci. Vzpomněl jsem si, jak Mistr ovládal gravitaci, a snažil jsem se opakovat slova, která při takové příležitosti říkal. Nic se nestalo. Byl jsem naprosto soustředěný, a kříž se ani nepohnul. Vyvolal jsem Astraina a ten se mi objevil mezi ohnivými sloupy. Jakmile jsem mu však řekl o kříži, odpověděl, že tenhle předmět nesnáší.

Petrus se mnou nakonec zatřásl a vytrhl mě z transu.

„Nech toho, už to začíná být nudné,” řekl. „Když to nedokážeš

myšlením, postav ten kříž rukama.”

„Rukama?” „Poslechni!”

Vyděsil jsem se. Najednou proti mně stál tvrdý muž, velice odlišný

od toho, který mi ošetřoval rány. „Poslechni!” opakoval. „Je to rozkaz!”

Měl jsem po zápasu se psem paže i dlaně celé zavázané. Přestože

jsem předtím cvičil sluch, moje uši teď odmítaly věřit tomu, co slyšely. Němě jsem mu ukázal své bandáže. On se však na mě dál díval chladně a necitelně. Čekal, že ho uposlechnu. Vůdce a přítel, který mě po celou tu dobu provázel, učil mě praktikám RAM a vyprávěl

krásné příběhy o Svatojakubské cestě, jako by zmizel. Na jeho místě jsem uviděl muže, který na mě pohlížel jako na otroka a žádal ode mě holý nesmysl. „Na co čekáš?” zeptal se znova.

142

m

?3ffs

I

1,

Jí;

Vzpomněl jsem si na vodopád. Uvědomil jsem si, že tenkrát jsem

0 Petrovi zapochyboval a že on se ke mně zachoval velkomyslně. Dokázal mi svou lásku a zabránil mi, abych se vzdal meče. Nemohl

jsem pochopit, jak někdo tak velkomyslný může být teď tak hrubý

a stát se představitelem všeho, co se lidstvo snaží zavrhnout, totiž útisku člověka člověkem.

„Petřejá…”

„Poslechni, neboje s cestou do Santiaga konec.”

Znovu jsem se polekal. V tomhle okamžiku ve mně budil větší

strach než předtím ten vodopád, větší strach než pes, který mě tak dlouho děsil. Zoufale jsem prosil přírodu, aby mi dala nějaké znamení, z něhož bych mohl uvidět nebo uslyšet, že ten příkaz má

nějaký smysl. Kolem však stále panovalo ticho. Buď tedy poslechnu

Petra, nebo budu muset zapomenout na svůj meč. Ještě jednou jsem zdvihl zafačované ruce, ale on si sedl na zem a čekal, až splním jeho příkaz. Rozhodl jsem se tedy poslechnout.

Šel jsem ke kříži a zkusil jsem jej odstrčit nohou, abych poznal, jak je těžký. Téměř se nepohnul. 1 kdybych měl volné ruce, tak by mi

dalo strašnou práci jej zvednout, a bylo mi jasné, že se zavázanýma

rukama je to úkol téměř nemožný. Ale já se chystal Petra poslechnout. I kdybych tam měl před ním umřít, pokud by nebylo vyhnutí,

1 kdybych měl potit krev jako Ježíš, když musel takovou tíhu nést,

neztratím před ním svou důstojnost a možná ho tím dojmu, takže mě té zkoušky ušetří.

Kříž se vyvrátil u země, ale ještě pořád ho k ní poutalo pár dřevěných vláken. Neměl jsem nůž, abych je přeřezal. Přemohl jsem bolest, objal jsem kříž a pokusil se jej vyrvat ze země bez pomoci rukou. Zraněné paže se však dřely o dřevo a já jsem vykřikl bolestí. Podíval jsem se na Petra, ale ten se dál tvářil naprosto bezcitně. Rozhodl jsem se, že už nevykřiknu: od toho okamžiku výkřiky potlačím.

Uvědomil jsem si, že mým bezprostředním problémem není křížem pohnout, nýbrž uvolnit jej od základny, potom vyhrabat v zemi díru a kříž do ní strčit. Našel jsem si ostrý kámen, a přestože mě to

bolelo, začal jsem otloukat a dřít dřevěná vlákna.

-143-

Bolest byla pořád silnější a vlákna povolovala jen zvolna. Musel jsem to provést dřív, než se mi rány zase otevřou a začne to být nesnesitelné. Rozhodl jsem se postupovat pomaleji, aby mě bolest

nepřemohla uprostřed práce. Sundal jsem si tričko, omotal jsem si

je kolem ruky a dal se do díla poněkud lépe chráněn. Nebyl to špatný nápad: prasklo první vlákno, hned nato druhé. Kámen se ztupil

a našel jsem si jiný. Vždycky, když jsem přestal pracovat, měl jsem dojem, že už nedokážu začít znova. Nashromáždil jsem si několik ostrých kamenů a používal jsem jeden po druhém tak, abych si ruku co nejvíc šetřil. Všechna vlákna už praskla, až nato hlavní. Ruka mě

bolela pořád víc, a tak jsem upustil od původního záměru a začal jsem pracovat přímo zuřivě. Věděl jsem, že dojdu k bodu, kdy bude

bolest příliš silná. Ten bod se blížil a byla to jen otázka času - času,

nad nímž jsem musel zvítězit. Jak jsem bez ustání řezal a bušil, cosi mazlavého mezi kůží a obvazem mi začalo bránit v pohybu. Asi

krev, ale nehodlal jsem si toho všímat. Zaťal jsem zuby a náhle jako

by i to nejpevnější vlákno začalo povolovat. Byl jsem tak nervózní, že jsem okamžitě vyskočil a vší silou kopl do kmene, který mi působil takové utrpení.

Kříž s rachotem spadl stranou, už zcela volný.

Moje radost netrvala dlouho. V ruce mi prudce bušilo, a to jsem byl se svým úkolem teprve na začátku. Otočil jsem se k Petrovi a viděl jsem, že usnul. Chvíli jsem si představoval, jak ho napálím a postavím kříž, aniž si toho všimne.

Ale to přece Petrus chtěl: abych ten kříž vztyčil. A nijak jsem ho nemohl napálit, protože úkol závisel jenom na mně.

Podíval jsem se na suchou žlutou zem. Jediné východisko jsem zase viděl v kamenech. Pravá ruka už mi nebyla k ničemu, protože hrozně bolela, a navíc to lepkavé pod obinadlem mi dělalo starosti.

Opatrně jsem sundal tričko, jímž jsem omotal obvazy: gáza byla zakrvácená, přestože rána už se předtím téměř zacelila. Petrus byl necita.

Našel jsem si těžší a odolnější kámen. Ovinul jsem si tričkem levici a začal jsem bušit do země a hloubit díru před křížem. Počáteční zdánlivě rychlý rozběh zastavila tvrdá vyschlá půda. Kopal jsem, a díra jako by byla pořád stejně hluboká. Rozhodl jsem se ji příliš

nerozšiřovat, aby do ní kříž zapadl a nekymácel se, ale tím hůř se mi

kopalo do hloubky. Pravá ruka mě přestala bolet, ale ze sražené krve se mi dělalo nanic a bál jsem se následků. Levou rukou jsem kromě toho nebyl zvyklý pracovat a kámen mi ustavičně padal z ruky.

Kopal jsem nekonečně dlouho. Pokaždé, když kámen udeřil o zem, pokaždé, když ruka sáhla do díry, aby vyhrábla zeminu, jsem myslel

na Petra. Díval jsem se, jak si klidně spí, a z celé duše jsem ho nenáviděl. Zdálo se, že mu nevadí ani hluk, ani moje nenávist. „Petrus

má určitě svoje důvody,” říkal jsem si, ale nemohl jsem pochopit, jak

mě mohl tak zotročit a ponížit. Půda se mi tedy proměnila v jeho tvář, já do ní bušil a vztek mi pomáhal kopat hlouběji. Teď už to

byla jenom otázka času: dříve či později to nakonec dokážu.

Sotva jsem si to pomyslel, kámen narazil na cosi tvrdého a zase mi vypadl z ruky. Toho právě jsem se bál; tak dlouho se dřu, a je tu

další kámen, tentokrát příliš velký, než abych mohl pokračovat.

Vstal jsem, otřel si z tváře pot a začal jsem uvažovat. Neměl jsem dost sil, abych přenesl kříž jinam. Začít všechno znova jsem nemohl,

protože levá ruka - teď když jsem se zastavil - se zdála téměř necitlivá. To bylo horší než bolest, která mě sužovala. Prohlížel jsem si

prsty a viděl jsem, že se pořád pohybují, jak jsem chtěl, ale instinkt

mi napovídal, že od té ruky už víc vyžadovat nemůžu.

Podíval jsem se na díru. Nebyla dost hluboká, aby kříž s celou jeho vahou udržela.

„Chybné řešení tě přivede k správnému.” Vzpomněl jsem si na cvičení stínů a na Petrův výrok. Současně mi pořád zdůrazňoval, že praktiky RAM mají smysl jen tehdy, když je uplatním v každodenních životních problémech. I v tak absurdní situaci, jako byla tahle,

mi praktiky RAM musely být k něčemu dobré.

„Chybné řešení tě přivede k správnému.” Nebylo možné odtáhnout kříž jinam, protože na to mi nezbývaly síly. Nebylo možné hrabat dál, snažit se dostat v té půdě hlouběji.

Jestliže tedy chybné řešení bylo kopat v té půdě hlouběji, pak

možné řešení bylo půdu zdvihnout. Ale jak?

A náhle jsem v plné síle znova pocítil lásku k Petrovi. Měl pravdu. Mohl jsem tu půdu zdvihnout.

Začal jsem sbírat kameny a hromadit je kolem díry spolu s vyhrabanou zemí. S ohromným úsilím jsem trochu nadzdvihl spodek kříže

a podložil jej kamením, aby byl o něco výš. Za půl hodiny se půda zvýšila a díra byla dostatečně hluboká.

Teď už mi zbývalo jenom kříž do té díry zasadit. Musel jsem naposledy napnout všechny síly a dokázat to. Jednu ruku jsem měl necitlivou a druhou rozbolavělou. Paže jsem měl zavázané. Ale záda jsem měl až na pár škrábanců v pořádku. Kdybych si pod kříž lehl

a pomalu jej nadzvedával, možná by tam nakonec vklouzl.

Lehl jsem si na zem a ucítil jsem v ústech a v očích prach. Necitlivá ruka v posledním vypětí kříž trochu nadzvedla a já jsem se pod něj vsunul. Nesmírně opatrně jsem si pod ten kmen srovnal páteř. Cítil jsem jeho váhu, byl těžký, ale dalo se to vydržet. Vzpomněl jsem si na cvičení semene a velice pozvolna jsem pod křížem zaujímal zárodečnou polohu tak, aby mi spočíval na hřbetě vyváženě.

Párkrát už jsem myslel, že sklouzne, ale postupoval jsem hodně pomalu, takže v kritickém okamžiku jsem jej tělem dokázal vyrovnat.

V dosažené zárodečné poloze jsem pak posunul kolena dopředu a kříž jsem udržoval na zádech ve stálé rovnováze. Spodek kmene se na okamžik v hromadě kamení zakymácel, ale nepohnul se z místa.

„Ještě dobře, že nemusím spasit svět,” napadlo mě, když mě drtila tíha kříže a všecko to, co představoval. A zmocnil se mě hluboce

nábožný pocit. Uvědomil jsem si, že tenhle kříž už kdosi vlekl na

zádech a jeho poraněné ruce nemohly uniknout bolesti a dřevu tak jako moje ruce. Byl to nábožný pocit obtížený bolestí, který jsem okamžitě pustil z hlavy, protože se mi kříž na zádech zase rozkolísal.

Potom jsem se ponenáhlu zvedal a prožíval jsem znovuzrození.

Nemohl jsem se ohlédnout a řídil jsem se pouze zvukem -, ale krátce předtím jsem se naučil naslouchat světu, jako by byl Petrus tušil, že tenhle druh poznání teď budu potřebovat. Cítil jsem tu tíhu

i kameny, které se převracely, ale kříž pomalu stoupal, aby mě vykoupil z téhle zkoušky a stal se opět podivným rámcem jedné části Svatojakubské cesty. Zbýval poslední nápor. Dokud bych seděl na patách, měl by se

mi kříž na zádech sesunout a dopadnout na dno díry. Jeden nebo

dva kameny se odkoulely, ale kříž mi teď pomáhal, protože se ne-odklonil od místa, odkud jsem vyhrabal zem. Trhnutí na zádech bylo znamením, že základna se uvolnila. To byl rozhodný okamžik,

podobný tomu, kdy jsem u vodopádu měl projít proudem vody.

f

I

Byl to ten nejtěžší okamžik, protože člověk se bojí prohry a raději by to vzdal dřív, než k ní dojde. Znovu jsem pocítil nesmyslnost svého úkolu, když místo abych hledal svůj meč, jsem tady zdvihal kříž, přičemž bych nejraději všechny kříže zporážel, aby mohl na

světě znovu povstat Kristus Spasitel. Ale na tom nezáleželo. Prudce

jsem škubl zády, kříž sklouzl, a v tu chvíli jsem znova pochopil, že moje dílo řídí osud.

Čekal jsem, jak to žuchne, až se kříž svalí na druhou stranu a do všech stran rozmetá kameny, které jsem tam navršil. Hned nato mě napadlo, že impuls nemohl být dost silný a že kříž zase spadne na mne. Ale uslyšel jsem jenom hluchý zvuk, jak něco narazilo na dno.

Pomalu jsem se otočil. Kříž stál a ještě se trochu kýval. Z hromady

se odkoulelo pár kamenů, ale kříž držel. Rychle jsem dal ty kameny zpátky a držel jsem kříž, až se přestal kývat. V tom okamžiku jsem

cítil, jak žije a hřeje a jak mi po celou tu dobu pomáhal. Zvolna jsem

jej pouštěl a nohama jsem urovnával kamení.

Chvíli jsem obdivoval svůj výkon, až jsem zase ucítil, jak mě bolí rány. Petrus pořád spal. Přistoupil jsem k němu a šťouchl jsem do něho nohou.

Hned se probral a podíval se na kříž.

,Výborně,” - to bylo jediné, co mi řekl. „V Ponferradě ti to převážu.”

Tradice

„Byl bych raději zvedal strom. Ten kříž na zádech mi vnucoval představu, že cílem hledán! moudrosti je být lidmi obětován.”

Rozhlédl jsem se a moje vlastní slova mi zněla nesmyslně. Epizoda s křížem se mi zdála tak vzdálená, jako by k ní došlo před dávnou

dobou - a ne den předtím. Vůbec se to nehodilo ke koupelně obložené černým mramorem a k vlažné vodě v masážní vaně, k broušené

sklence s vynikajícím vínem Rioja, které jsem pomalu upíjel v tomhle luxusním hotelu, kde jsme se ubytovali. Petrus byl vedle v pokoji.

„Proč právě kříž?” vyptával jsem se.

„V recepci se nechtěli nechat přesvědčit, že nejsi žebrák,” zavolal

na mě.

Zamluvil to a já jsem ze zkušenosti věděl, že nemá smysl naléhat.

Vstal jsem, oblékl jsem si dlouhé kalhoty a čistou košili a převázal

jsem si rány. Gázu jsem sundával nesmírně opatrně, protože jsem čekal otevřené rány, ale praskly jenom strupy a vyteklo trochu krve. Už se tvořily nové jizvy a já jsem se zase zotavil a měl jsem dobrou

náladu. Povečeřeli jsme v hotelové restauraci. Petrus objednal zdejší specialitu - valencijskou paellu. Jedli jsme mlčky a pili to skvělé víno Rioja. Po večeři mě Petrus pozval na procházku.

Vyšli jsme z hotelu směrem k nádraží. Petrus se jako obvykle odmlčel a po celou cestu neřekl ani slovo. Došli jsme k odstaveným

vagónům, špinavým a páchnoucím olejem, a Petrus si sedl na okraj

obrovité lokomotivy.

„Zůstaneme tady,” řekl.

Nechtěl jsem si umazat kalhoty od oleje, a tak jsem zůstal stát. Zeptal jsem se, jestli by nebylo lepší jít až na ponferradské hlavní

náměstí.

„Cesta do Santiaga co nevidět skončí,” řekl můj průvodce. ,A protože naše realita má mnohem blíž k těmhle zapáchajícím železničním vagónům než k idylickým zákoutím, která jsme na naší pouti poznali, raději si dnes pohovoříme tady.”

Petrus mi řekl, abych si sundal tenisky a tričko. Potom mi uvolnil

obvazy na pažích, ale na rukou je nechal tak, jak byly.

„Neboj se,” řekl. „Ruce teď nebudeš potřebovat, přinejmenším do

nich nebudeš muset nic brát.”

Byl vážnější než obvykle a tón jeho hlasu mě zneklidnil. Mělo dojít k něčemu důležitému.

Petrus se znovu usadil na okraji lokomotivy a dlouze se na mě zadíval. Potom řekl:

„O včerejší události ti neřeknu nic. Její význam objevíš sám, a to se stane teprve tehdy, až se jednoho dne rozhodneš putovat do Říma, což je Cesta charismat a zázraků. Jenom jedno ti chci říct: lidé, kteří

se považují za moudré, jsou nerozhodní ve chvíli, kdy mají poručit, a jsou vzpurní ve chvíli, kdy mají sloužit. Domnívají se, že dávat rozkazy je hanba, a přijímat rozkazy zneuctění. Nikdy se tak nechovej.

V pokoji jsi mi říkal, že cesta k moudrosti vedla k oběti. To je omyl.

Tvoje učednictví neskončilo včera: zbývá ti objevit tvůj meč a jeho tajemství. Praktiky RAM vedou člověka k dobrému boji a k tomu, aby měl v životě větší šanci na vítězství. Zkušenost, kterou jsi prožil včera, byla jen jednou ze zkoušek Cesty - přípravou na Cestu do Říma. Pokud ovšem budeš chtít; a je mi líto, žes to tak myslel.”

Měl opravdu smutný hlas. Uvědomil jsem si, že po celou tu dobu, co jsme byli spolu, jsem skoro vždy zpochybňoval to, co mě učil. Nebyl jsem žádný pokorný a mocný Castaneda naslouchající poučením dona Juana, ale člověk pyšný a vzpurný tváří v tvář prostým praktikám RAM. Chtěl jsem mu to říct, ale věděl jsem, že už je příliš pozdě.

„Zavři oči,” řekl Petrus. „Proveď dech RAM a snaž se vejít v soulad s tímhle železem, s těmito stroji a pachem oleje. To je náš svět. Oči

zase otevřeš, až skončím. Pak tě naučím další cvičení.”

Soustředil jsem se na dech, zavřel jsem oči a tělo se mi začalo uvolňovat. Z města doléhal hluk, v dálce štěkali psi a někde blízko

nás se dohadovaly nějaké hlasy. Znenadání začal Petrus zpívat velice oblíbený italský šlágr z dob mého mládí, tehdy uváděný Pepinem Di

Capri. Nerozuměl jsem slovům, ale s melodií se mi spojovalo hodně vzpomínek, a to mi pomohlo, abych se uklidnil.

„Před časem,” začal Petrus, jakmile přestal zpívat, „když jsem připravoval nějaký projekt pro milánskou radnici, mi můj mistr poslal vzkaz. Někdo prošel celou cestou Tradice, a nezískal svůj meč. Já jsem ho měl vést Svatojakubskou cestou.

Ta výzva mě nepřekvapila; čekal jsem, že přijde brzy, protože jsem ještě nesplnil svůj úkol: vést poutníka po Mléčné dráze stejně tak, jako kdysi vedl někdo mne. Trochu mě to znepokojilo, poněvadž jsem to měl dělat poprvé a naposled a nevěděl jsem, jak se s tím posláním vyrovnám.” Petrova slova mě velice překvapila. Myslel jsem, že už to dělal

mnohokrát.

„Přišel jsi a já jsem tě vedl,” pokračoval. „Přiznávám, že ze začátku to bylo dost těžké, protože ty ses zajímal mnohem víc o intelektuální stránku ponaučen! než o opravdový smysl Cesty, která je cestou obyčejných lidí. Po setkání s Alfonsem jsem k tobě začal mít

mnohem pevnější a intenzivnější vztah a věřil jsem, že tě naučím, jak objevit tajemství tvého meče. To se však nestalo a ty se to teď budeš muset naučit sám v té krátké době, která ti zbývá.”

Zneklidněl jsem, když jsem to uslyšel, a nedokázal jsem se soustředit na dech RAM. Petrus si toho zřejmě všiml, protože zase začal zpívat tu starou písničku a skončil, až když jsem se znovu uvolnil.

„Jestliže to tajemství objevíš a najdeš svůj meč, odhalíš také tvář

RAM a budeš vládnout Mocí. Ale to není všechno: abys dosáhl úplné moudrosti, budeš muset projít další tři Cesty, včetně cesty tajné,

která ti nebude odhalena ani tím, kdo ji vykonal. Říkám ti to proto,

že už se setkáme jenom jednou.”

Srdce mi poskočilo a nechtě jsem otevřel oči. Petrus zářil stejným

světlem, jaké jsem dosud viděl jen u svého Mistra.

„Zavři oči!” - a já ihned uposlechl. Byla však ve mně malá dušička a už jsem se nedokázal soustředit. Můj průvodce se opět vrátil k té

italské písničce a teprve za dlouhou dobu jsem se trochu uvolnil.

„Zítra dostaneš vzkaz, kde mě najdeš. Bude to rituál kolektivní iniciace, rituál na počest Tradice. Na počest mužů a žen, kteří po celá

staletí pomáhali udržovat plamen moudrosti, dobrého boje a agapé. Nebudeš se mnou moci mluvit. Místo, kde se sejdeme, je posvátné, zbrocené krví rytířů, kteří šli cestou Tradice a ani ostřím meče nebyli s to zdeptat temnotu. Neobětovali se však nadarmo a důkazem

toho je, že i po staletích lidé, kteří sledují rozdílné cesty, jim tam vzdají hold. To je důležité a nikdy na to nezapomeň: i když se staneš Mistrem, buď si vědom, že tvá cesta je jenom jednou z mnoha, jež vedou k Bohu. Ježíš kdysi řekl: ,V domě Otce mého příbytkové mnozí.’ A přesně věděl, co má na mysli.”

Petnjs mi znovu řekl, že pozítří už ho neuvidím.

„Někdy v budoucnu ode mě dostaneš výzvu, abys někoho vedl

Svatojakubskou cestou stejně tak, jako já jsem vedl tebe. Potom budeš moci prožít velké tajemství této poutě, což je tajemství, které

ti nyní prozradím pouze slovy. Toto tajemství musíš prožít, abys je mohl pochopit.”

Nastalo dlouhé mlčení. Napadlo mě, že se možná rozmyslel jinak, nebo že už dokonce z nádraží odešel. Hrozně jsem toužil otevřít oči, abych zjistil, co se děje, a jen násilím jsem se soustředil na dech RAM.

„Takové je to tajemství,” ozval se Petrus po delší době. „Naučit se

můžeš jen tím, že budeš učit. Spolu jsme šli zvláštní Svatojakubskou

cestou, ale zatímco ty ses učil praktikám RAM, já jsem začínal znát

jejich význam. Tím, že jsem tě učil, jsem se opravdu naučil. Když jsem převzal roli průvodce, dokázal jsem najít svou vlastní cestu. Dokážeš-li najít svůj meč, budeš muset někoho tu Cestu naučit.

A teprve potom, když přijmeš roli Mistra, nalezneš všechny odpovědi ve svém srdci. My všichni už všechno známe dřív, než nám

o tom někdo něco řekne. Život nás ustavičně poučuje a jediným

tajemstvím je uvědomit si, že stačí naše každodennost, a můžeme

být moudří jako Šalomoun a mocní jako Alexandr Veliký. To si však uvědomíme teprve tehdy, když jsme nuceni někoho učit a účastnit

se tak výstředního dobrodružství, jako bylo to naše.”

Prožíval jsem jedno z nejpodivnějších loučení svého života. Člověk, k němuž jsem měl tak silný vztah a který mě podle mého očekávání měl vést až k cíli, mě tu opouštěl v půli cesty. Na nádraží páchnoucím olejem, přičemž mě nutil mít zavřené oči.

„Nerad říkám sbohem,” pokračoval Petrus. „Jsem Ital a jsem citově

založený. Z vůle Zákona budeš muset objevit svůj meč sám - je to

jediná možnost, jak uvěřit ve svou vlastní moc. Všechno, co jsem ti

měl sdělit, jsem ti už sdělil. Zbývá ještě cvičení tance, které tě teď naučím a které si zopakuješ zítra na rituální slavnosti.”

Na chvíli se odmlčel a pak prudce promluvil.

„Pane, nedejž slávu nám, nýbrž svému vlastnímu jménu.

Můžeš otevřít oči.”

Petrus klidně seděl na spřáhlu lokomotivy. Nebylo mi do řečí, protože jsem Brazilec a taky citově založený. Rtuťová výbojka, která nás osvětlovala, začala blikat a v dálce se ozval zvuk blížícího se

vlaku.

Petrus mě pak naučil CVIČENÍ TANCE.

„Ještě něco,” řekl a zadíval se mi hluboko do očí. „Když jsem skončil svou pouť, namaloval jsem veliký krásný obraz, jímž jsem projevil vše, čím jsem prošel. Tohle je cesta obyčejných lidí a ty můžeš udělat

totéž, pokud budeš chtít. Jestliže neumíš malovat, tak něco napiš

nebo vytvoř balet. To umožní lidem, ať budou kdekoli, projít cestou

do Santiaga, Mléčnou dráhou, zvláštní Svatojakubskou cestou.” Vlak, který předtím pískal, vjížděl do stanice. Petrus mi kývl na

pozdrav a ztratil se mezi stojícími vagóny. A já tam zůstal uprostřed

skřípějících brzd a snažil se rozluštit tajuplnou Mléčnou dráhu nad hlavou, s hvězdami, které mě dovedly až sem a ve svém mlčení střežily samotu a osud všech lidí.

Nazítří jsem našel v hotelové přihrádce stručný vzkaz: TEMPLÁŘSKÝ HRAD, 7 HODIN VEČER.

Odpoledne jsem se jen bezcílně potuloval. Víc než třikrát jsem stačil

projít nevelké město Ponferradu a pozoroval jsem v dálce na kopci hrad, kam jsem se měl večer dostavit. Templáři odjakživa velice podněcovali mou představivost a ponferradský hrad nebyl jedinou připomínkou templářského řádu na Svatojakubské cestě. Řád, založený devíti rytíři, kteří se rozhodli nevrátit z křižáckých výprav, rozšířil zanedlouho svou moc po celé Evropě a způsobil skutečný

převrat ve zvycích na počátku tohoto tisíciletí. Zatímco většina feudální šlechty se v tehdejší době starala jen o to, aby zbohatla z ne—

volnické práce, templáři zasvětili své životy, jmění a meče jedinému

cíli: chránit poutníky na cestě do Jeruzaléma a vytvořit takový vzor duchovního života, který by jim pomohl v hledání moudrosti.

Když se v roce 1118 sešel Hugo z Paynsu s osmi rytíři na nádvoří starého opuštěného hradu, přísahali na lásku k lidstvu. O dvě století později už na celém známém světě existovalo více než pět tisíc kom-turií, spojujících dvě aktivity do té doby považované za neslučitelné: život vojenský a život náboženský. Dary členů a tisíců vděčných

poutníků přispěly k tomu, že řád templářů nashromáždil v krátké

době nezměrné bohatství, díky němuž se nejednou podařilo vykou

v

pit význačné křesťany, které zajali muslimové. Počestnost templářských rytířů byla tak známá, že králové a šlechta jim svěřovali své jmění a putovali pouze s dokladem stvrzujícím jeho existenci. Tento

doklad bylo možné směnit v kterémkoli hradě templářského řádu za

rovnocennou částku, což dalo vznik směnkám, jež známe dodnes.

Na druhé straně díky své hluboké zbožnosti chápali templářští rytíři velkou pravdu, kterou předchozího večera připomněl Petrus:

„v domě Otce mého příbytkové mnozí”. Snažili se tedy omezovat

boje za víru a spojit hlavní monoteistická náboženství tehdejší doby: křesťanské, židovské a islámské. Jejich kaple měly kulatou kopuli

Šalomounova židovského chrámu, osmiúhlý tvar arabských mešit

a lodě příznačné pro křesťanské kostely.

Ale jako vše, co poněkud předběhne svou dobu, začali být templáři sledováni s nedůvěrou. Na jejich velkou hospodářskou moc nevrazili králové a náboženské uvolnění zase ohrožovalo církev. V pátek

13. října 1307 rozpoutal Vatikán spolu s hlavními evropskými zeměmi jednu z největších policejních akcí celého středověku: v noci byli

nejvýznamnější templářští rytíři odvlečeni ze svých hradů do vězení.

Obžaloba jim kladla za vinu konání tajných obřadů, mezi něž patřilo uctívání ďábla, rouhání se Kristu, orgiastické rituály a sodomie

s novici. Po dlouhém mučení, po násilných odvoláních a zradách byl templářský řád vymazán z mapy středověké historie. Jeho bohatství bylo zkonfiskováno a členové se rozprchli po světě. Poslední velmistr řádu Jacques de Molay byl spolu s dalším rytířem zaživa

upálen uprostřed Paříže. Jeho posledním přáním bylo zemřít s očima upřenýma na věže katedrály Notre Dáme.

Španělsko, usilující o znovudobytí iberského poloostrova, však uznalo za vhodné přijmout tyto rytíře, kteří se rozutekli po celé

Evropě, do řad svých bojovníků proti Maurům. Stali se členy španělských řádů, mezi nimiž byl také řád svatého Jakuba od meče, který měl chránit Svatojakubskou cestu. To vše se mi vybavovalo, když jsem přesně v sedm večer prošel

hlavní bránou starého templářského hradu v Ponferradě, kde jsem

měl smluvenu schůzku s Tradicí.

Nebyl tam nikdo. Cekal jsem půl hodiny a kouřil jednu cigaretu za druhou, až jsem si začal představovat to nejhorší: rituál určitě začal

v sedm hodin ráno. Sotva jsem se však odhodlával jít pryč, vešly dvě

dívky s holandskou vlaječkou a s mušlemi - symbolem Svatojakubské cesty - našitými na šatstvu. Přistoupily ke mně a po krátkém

rozhovoru jsme usoudili, že čekáme na tutéž událost. Takže vzkaz

byl správný, pomyslel jsem si s úlevou. Každou čtvrthodinu přišel někdo další. Objevil se Australan, pak

pět Spanělů a ještě jeden Holanďan. Kromě několika málo otázek

o časovém rozvrhu - který nebyl jasný nikomu - jsme se o ničem

jiném nebavili. Rozesadili jsme se na pobořeném hradním nádvoří, které kdysi sloužilo k úschově potravin, a rozhodli jsme se čekat, až se něco začne dít. I kdybychom tu museli sedět ještě další den a noc.

Čekání se protahovalo, a tak jsme se trochu rozpovídali o důvodech, které nás tam přivedly. Tehdy jsem se dozvěděl, že putování

do Santiaga využívají různé řády, většinou spojené s Tradicí. Přítomní prošli mnoha zkouškami a iniciacemi, ale s těmi už jsem se seznámil o hodně dřív v Brazílii. Jenom já a Australan jsme měli získat nejvyšší stupeň První cesty. Ani jsem se nemusel vyptávat na

podrobnosti a pochopil jsem, že Australan prochází procesem naprosto odlišným od praktik RAM.

Asi ve tři čtvrtě na devět, když jsme se chystali mluvit o osobních záležitostech, zazněl gong. Zvuk vycházel ze staré hradní kaple.

Všichni jsme se tam odebrali.

Objevila se před námi působivá scéna. Kapli - anebo to, co z ní zbývalo, protože byla z větší části v troskách - ozařovaly pochodně. Na místě, kde dřív stával oltář, se rýsovalo sedm postav ve staletém šatu

templářů: v kápi a ocelové helmici, v drátěné košili, s mečem a štítem. Zatajil se mi dech: zdálo se, že čas se rázem vrátil zpět. Jediné,

co připomínalo realitu, byly naše džínsy a trička s našitými mušlemi.

Přes slabý svit pochodní jsem poznal, že jedním z rytířů je Petrus.

„Přistupte ke svým mistrům,” řekl ten, jenž vypadal nejstarší. „Nedívejte se jinam než jim do očí. Svlékněte se a vezměte si svůj šat.”

Postoupil jsem k Petrovi a zadíval jsem se mu hluboko do očí. Byl v jakémsi transu a měl jsem dojem, že mě nepoznává. Ale v jeho pohledu jsem postřehl zvláštní smutek, týž smutek, jaký prozrazoval jeho hlas předešlého večera. Svlékl jsem se donaha a Petrus mi předal černou navoněnou tuniku, kterou jsem si volně přehodil. Usoudil jsem, že jeden z mistrů musí mít víc žáků, ale neviděl jsem, který

z nich to je, protože jsem upíral zrak do Petrových očí.

Velekněz nás poslal doprostřed kaple a dva rytíři kolem nás začali rýsovat kruh a posvěcovali ho:

,Trinitas, Sótér, Mesiáš, Immanuel, Sabaot, Adonaj, Athanatos, Ježíš…“7)

Narýsovaný kruh poskytoval nepostradatelnou ochranu těm, kdo

byli uvnitř. Všiml jsem si, že čtyři z nás měli bílou tuniku, což znamená slib cudnosti.

,Amides, Theodonias, Anitor!” pravil velekněz. „Z milosti andělů, Pane, oblékám šat spásy a nechť všechna má přán! se promění ve skutečnost skrze Tebe, ó přesvatý Adonaj, jehož království je na

věky věkův. Amen.”

Velekněz si přes osníř navlékl bílý plášť s červeným templářským křížem vyšitým uprostřed. Ostatní rytíři učinili totéž.

Bylo přesně devět večer, hodina Merkura, Posla. A já jsem tam stál, zas jednou uprostřed kruhu Tradice. V kapli zavonělo kadidlo z máty, bazalky a benzoe. A všichni rytíři zahájili velkou invokaci:

„Ó velký a mocný králi N., jenž z moci, kterou ti dal Nejvyšší Bůh, EL, vládneš nade všemi duchy vyššími i nižšími, zvláště však nad Řádem pekelným Východního panství, invokuji tě (…), abych mohl splnit své přání, ať je jakékoli, pokud bude vlastní tvému konání z moci, kterou ti dal Bůh, EL, jenž stvořil a řídí všechny věci nebeské, vzdušné, pozemské i pekelné.”

Zavládlo hluboké mlčení, a aniž jsme viděli, mohli jsme cítit přítomnost invokovaného jména. To bylo posvěcení rituálu, příznivé

znamení, aby se pokračovalo v magických operacích. Účastnil jsem

se již stovek podobných obřadů, jejichž výsledky byly v této fázi mnohem překvapivější. Templářský hrad však nepochybně trochu

podnítil mou představivost, protože se mi zdálo, že se v levém rohu

kaple vznáší jakýsi zářivý pták, což jsem nikdy dřív neviděl.

Velekněz nás pokropil vodou, aniž vstoupil do kruhu. Potom posvátnou barvou napsal na zem 72 jmen, jimiž je v Tradici nazýván Bůh. My všichni - poutníci i rytíři -jsme začali tato posvátná jména

odříkávat. Plamen pochodní zapraskal, a to bylo znamení, že se vzývaný duch podrobil.

Nastal okamžik tance. Pochopil jsem, proč mě Petrus naučil předešlého dne jiný tanec než ten, který jsem obvykle v této fázi rituálu tančil.

Všichni jsme už znali pravidlo, které nám nebylo třeba připomínat: nikdo nesměl vykročit z ochranného kruhu, neboť jsme nebyli obdařeni ochranou, kterou měli rytíři pod svými drátěnými košilemi. V duchu jsem si představil rozměr kruhu a udělal jsem přesně to, co mě naučil Petrus.

Vrátil jsem se v myšlenkách k dětství. Nějaký vzdálený ženský hlas ve mně počal zpívat dětskou písničku. Klekl jsem si, celý jsem se schoulil v pozici semene a pocítil jsem, že moje hruď - pouze moje hruď -

začala tančit. Cítil jsem se dobře a zcela jsem se pohroužil do rituálu

Tradice. Hudba ve mně se ponenáhlu měnila, pohyby byly prudší

a zachvátilo mě mocné vytržení. Všechno kolem ztemnělo a v té

temnotě už mé tělo nemělo tíži. Začal jsem procházet rozkvetlými

lukami Aghaty a setkal jsem se tam se svým dědečkem a s jedním

strýcem, který mě v dětství hodně ovlivnil. Cítil jsem vibraci Času

v jeho čtvercové tkáni, v níž se mísí, spojují a splývají všechny cesty, přestože jsou tak rozdílné. Vjedné chvíli jsme spatřil, jak se kolem mě nesmírně rychle mihl Australan: tělo mu zářilo rudě.

Jako další úplný obraz se mi objevil kalich a paténa a dlouho přede mnou setrvával, jako by mi chtěl něco sdělit. Snažil jsem se to uhádnout, ale marně, přestože jsem si byl jist, že se to týká mého meče. Pak se mi zdálo, že vidím tvář RAM, vynořivší se ze tmy, jež nastala po zmizení kalichu a patény. Když se však ta tvář přiblížila,

byla to pouze tvář N., invokovaného ducha, jehož jsem znal z dřívějška. Nenavázali jsme žádné zvláštní spojení a jeho tvář se rozplynula ve tmě, která se vzdalovala a zase blížila.

Nevím, jak dlouho jsme tančili. Náhle jsem však uslyšel něčí hlas: JAHWE, TETRAGRAMATON…” - a já jsem nechtěl vyjít z transu, ale hlas naléhal:

„JAHWE, TETRAGRAMATON…”

Nebylo možné setrvávat v transu. Proti své vůli jsem se vrátil na Zem. Opět jsem stál v magickém kruhu v prastarém prostředí templářského hradu.

My - poutníci - jsme se na sebe podívali. Náhlé přerušení zřejmě rozmrzelo všechny. Zatoužil jsem říct Australanovi, že jsem ho viděl, ale když jsem se na něho podíval, pochopil jsem, že slova jsou zbytečná: on mě také viděl.

Kolem nás se seskupili rytíři. Začali bušit meči do štítů a dělali ohlušující rámus. Až konečně Velekněz pravil:

„Duchu N., jelikož jsi ochotně vyhověl mým požadavkům, slavnostně tě propouštím, bez újmy člověku či zvířeti. Jdi, pravím ti, a buď připraven a dychtiv vrátit se vždy, když budeš patřičně zaří-káván a zaklínán posvátnými rity Tradice. Zaklínám tě, aby ses mírumilovně a pokojně vzdálil, a nechť navždy mezi tebou a mnou dále panuje Boží mír. Amen.”

Kruh byl zrušen a my jsme se sklopenou hlavou poklekli. Jeden z rytířů se s námi pomodlil sedm otčenášů a sedm zdrávasů. Velekněz připojil sedmkrát Věřím v Boha a pravil, že tak to ustanovila Panna

Maria z Medžugorje, jež se zjevuje v Jugoslávii od roku 1982. Zahajovali jsme nyní křesťanský obřad.

„Povstaň, Andrew, a přistup ke mně,” řekl Velekněz. Australan přešel k oltáři, kde stálo sedm rytířů. Jeden z nich, který byl zřejmě jeho průvodcem, pravil:

„Bratře, žádáš si společenství Domu?”

,Ano,” odpověděl Australan. A já jsem pochopil, jakého křesťanského obřadu se účastníme: iniciace templáře.

„Znáš velikou přísnost Domu a jeho službu dobročinnosti?”

„Jsem připraven vše snášet ve jménu Božím a přeji si být poslušným služebníkem Domu, vždy a po všechny dny svého života,” odpověděl Australan.

Následovala řada rituálních otázek, z nichž některé už nemají

v dnešním světě žádný smysl, jiné zase se pojí k hluboké zbožnosti

a lásce. Andrew na vše odpovídal se sklopenou hlavou.

„Ctěný bratře, žádáš mě o velikou věc, neboť z našeho náboženství vidíš pouze vnější slupku, krásné koně, krásný oděv,” řekl jeho průvodce. „Neznáš však tvrdá přikázání, jež jsou uvnitř: neboť jest tvrdé, když ty, jenž jsi sám sobě pánem, učiníš ze sebe služebníka

někoho jiného, protože zřídkakdy pak uděláš něco podle své vůle.

Budeš-li chtít pobývat zde, pošlou tě za moře, a budeš-li chtít pobývat v Akku, pošlou tě do Tripolisu nebo do Antiochie či do Arménie. A budeš-li chtít spát, budeš nucen bdít, a budeš-li chtít být vzhůru,

pošlou tě odpočívat na lože.”

„Chci vstoupit do Domu,” odpověděl Australan. Dávní templáři,

kteří kdysi hrad obývali, asi tomuto iniciačnímu obřadu přihlíželi s uspokojením. Pochodně silně zapraskaly.

Následovaly různé připomínky a Australan vše přijímal s přáním vstoupit do Domu. Jeho průvodce se nakonec obrátil k Veleknězi a opakoval všechny Australanovy odpovědi. Velekněz se slavnostně

zeptal ještě jednou, je-li Andrew ochoten přijmout všechna pravidla Domu.

„Ano, Mistře, dá-li Bůh. Stojím zde před Bohem, před tebou a před bratry, a snažně vás pro Boha a Pannu Marii prosím, abyste mě přijali mezi sebe a do přízně Domu duchovně a dočasně jako

toho, kdo chce být poslušným služebníkem Domu po všechny dny

svého života.”

„Nechť vejde, pro lásku Boží,” řekl Velekněz.

V tom okamžiku všichni rytíři tasili meče a namířili je k nebi. Nato sklopili čepele a kolem Andrewovy hlavy utvořili ocelovou korunu. Zlatavý odraz plamenů v oceli dodal chvíli posvátný ráz.

Mistr slavnostně přistoupil a předal mu jeho meč.

o cestě zpět. Musel jsem projít zvláštní Svatojakubskou cestou, která se nyní chýlila ke konci, aniž jsem odhalil tajemství svého meče či způsob, jak je nalézt.

Zvon ustavičně vyzváněl. Když jsem už skoro za bílého dne vysel

z hradu, všiml jsem si, že to zvon z blízkého kostela svolává věřící

na ranní pobožnost. Město se probouzelo k hodinám práce, trýzni lásky, vzdáleným snům a účtům, které je třeba platit. A ani ten zvoník, ani lidé ve městě netušili, že se oné noci zase jednou odehrál

prastarý rituál a že to, co bylo považováno za dávno mrtvé, se dále

obnovuje a dokazuje svou nesmírnou moc.

Někdo začal vyzvánět a zvuk zvonu se ve zdech starého hradu ozýval donekonečna. Sklopili jsme hlavu a rytíři nám zmizeli z dohledu. Když jsme opět vzhlédli, bylo nás jen deset, neboť Australan s nimi odešel k obřadní hostině. Převlékli jsme se a bez větších formalit jsme se rozloučili. Tanec

zřejmě trval dlouho, protože už se rozednívalo. Zmocnil se mě pocit nesmírné samoty. Záviděl jsem Australanovi, který získal zpět svůj meč a dospěl

ke konci svého hledání. Já jsem byl docela sám a od této chvíle nebylo nikoho, kdo by mě vedl, protože Tradice - v jedné vzdálené

jihoamerické zemi - mě vypudila ze svého středu a nepoučila mě

Cebreiro

„Vy jste poutník, pane?” zeptala se mě holčička, jediná živá duše v tom žhavém odpoledni ve Villafranca del Bierzo.

Pohlédl jsem na ni a nic jsem neřekl. Tahle asi osmiletá, chudobně oblečená dívenka za mnou běžela až ke kašně, u níž jsem chvíli odpočíval.

Nezajímalo mě teď nic jiného, než dostat se co nejrychleji do Santiaga de Compostely a definitivně skoncovat s tím bláznivým dobrodružstvím. Nešel mi z hlavy Petrův smutný hlas na železničním nádraží ani jeho nepřítomný pohled, když jsem mu pohlédl

do očí při rituálu Tradice. Jako by veškeré jeho úsilí, aby mi pomohl, vyšlo naprázdno. Určitě by ho těšilo, kdyby mě vyvolali k oltáři tak jako Australana. Ten hrad opředený legendami a dávnou moudrostí

by docela dobře mohl skrývat můj meč. Na to místo se dokonale

hodily všechny závěry, k nimž jsem dospěl: bylo opuštěné a na posvátné půdě, navštěvované jen poutníky, kteří respektovali relikvie templářského řádu.

K oltáři však vyvolali pouze Australana. A Petrus se asi před ostatními cítil pokořen, protože jako průvodce mě nedokázal dovést k mému meči.

Rituál Tradice kromě toho ve mně opět probudil cosi z okouzlení okultním věděním, na něž jsem se na zvláštní Svatojakubské

cestě - „cestě obyčejných lidí” - naučil zapomínat. Invokace, takřka

naprosté ovládání hmoty, spojení s jinými světy, to vše bylo mnohem zajímavější než praktiky RAM. Praktiky jsem ovšem mohl lépe využít v běžném životě; bezpochyby jsem se hodně změnil od začátku Svatojakubské poutě. Díky Petrově pomoci jsem zjistil, že nabyté vědomosti mi umožňují překonávat vodopády, přemáhat

nepřátele a rozmlouvat s Poslem o praktických a objektivních záležitostech. Poznal jsem tvář své Smrti, Modrou kouli všepohlcující lásky, jež zaplavuje celý svět. Byl jsem hotov střetnout se v dobrém

boji a proměnit život v řadu úspěchů.

Přesto však jedné mé skryté části se dosud stýskalo po magických

kruzích, po transcendentních formulích, po kadidlu a posvátné bar-

vě. To, čemu Petrus říkal „pocta dávným předkům”, byl pro mne intenzivní a žádoucí styk se starými zapomenutými učeními. A pouhá možnost, že už možná nikdy nebudu mít do tohoto světa přístup, mi brala chuť pokračovat.

Když jsem se po skončení rituálu Tradice vrátil do hotelu, našel jsem u svého klíče „Průvodce poutníka”, knížku, kterou Petrus používal k lepší orientaci v místech, kde byly žluté značky méně zřetelné, a také k odhadu vzdálenosti od jednoho města k druhému.

Téhož rána jsem hned po probdělé noci z Ponferrady odešel a pokračoval jsem v cestě. Odpoledne jsem zjistil, že mapa není v měřítku,

což mě přinutilo strávit noc venku pod jakýmsi skalním přístřeškem.

Tam jsem přemítal o všem, co se mi od setkání s paní Lourdes

přihodilo, a nešlo mi z hlavy Petrovo ustavičné naléhání, abych pochopil - na rozdíl od toho, co nás vždy učili -, že důležité jsou výsledky. Úsilí je zdravé a nezbytné, ale bez výsledků nic neznamená. A jediným výsledkem, který jsem mohl očekávat od sebe a od všeho,

čím jsem prošel, mohl být nález mého meče. To se dosud nestalo.

A zbývalo jen několik málo dní cesty do Santiaga.

„Jestli jste poutník, pane, zavedu vás k Bráně odpuštění,” naléhala dívenka u kašny ve Villafranca del Bierzo. „Kdo tou bránou projde, nemusí jít až do Santiaga.”

Podal jsem jí pár peset, aby už šla pryč a dala mi pokoj. Místo

toho si však holčička začala hrát s vodou a postříkala mi batoh i bermudy.

„Pojďte, pojďte, pane,” opakovala. Zrovna v té chvíli mě napadl jeden z častých Petrových citátů: „Kdo orá a kdo mlátí, má pracovat s nadějí, že dostane svůj podíl.” Bylo to z jedné epištoly apoštola Pavla.

Musel jsem ještě vytrvat. Hledat až do konce, beze strachu z porážky. S nadějí, že najdu svůj meč a odhalím jeho tajemství.

Ale kdoví? - třeba se mi to děvče pokoušelo říct něco, čemu jsem nechtěl rozumět. Jestli má Brána odpuštění týž duchovní účinek jako příchod do Santiaga, proč by tam v kostele nemohl být můj meč?

Jak pojď,” řekl jsem dívence. Podíval jsem se na horu, z níž jsem právě sešel dolů; teď abych se vrátil a zase šel kus cesty vzhůru. Předtím jsem šel kolem Brány odpuštění a vůbec jsem netoužil ji po-

? znat, protože mým jediným utkvělým cílem bylo dojít do Santiaga.

B Nicméně teď ta dívenka, jediná živá duše ve žhavém odpoledni, na

H mě naléhala, abych se vrátil a poznal něco, co jsem bez zájmu mi—

Wt nul. Můj spěch a sklíčenost možná způsobily, že jsem přešel kolem

M svého cíle, aniž jsem jej poznal. Proč vlastně ta dívenka neodešla,

M když jsem jí dal peníze?

f Petrus vždycky říkal, že rád fantazíruju. Ale možná se mýlil.

f Šel jsem tedy s tím děvčátkem a vzpomínal jsem si na historii Brá-

i: ny odpuštění. Bylo to určité řešení, které církev našla pro nemocné

i poutníky, protože zbývajíc! úsek cesty do Compostely byl hornatý

I a těžko schůdný. Ve dvanáctém století tedy jeden papež prohlásil, že

í pokud někdo už nemá sílu jít dál, stačí, aby prošel Bránou odpuště-

ní, a dostane se mu týchž odpustků jako poutníkům, kteří dojdou až na konec cesty. Jako mávnutím kouzelného proutku tak papež

vyřešil problém hor a povzbudil poutníky.

Vystoupili jsme stejnou cestou, jíž jsem šel předtím: klikatou, kluzkou a strmou. Dívenka letěla jako šíp a já na ni nestačil volat,

aby zpomalila. Na chvilku vždycky uposlechla, ale hned se zase

vrátila k původnímu tempu. Za půl hodiny jsme po mnoha mých

protestech konečně došli k Bráně odpuštění.

„Mám klíč od kostela,” řekla. „Půjdu dovnitř a otevřu Bránu, abyste mohl projít.”

Vešla hlavním vchodem a já zatím čekal venku. Byla to kaplička s Bránou obrácenou k severu. Dveřní rám zdobily mušle a výjevy ze života svatého Jakuba. Právě když jsem zaslechl rachocení klíče v zámku, objevil se bůhví odkud obrovský vlčák a postavil se mezi mne a Bránu.

Tělo se mi okamžitě připravilo k boji. „Už zase,” pomyslel jsem si. „Tahle záležitost snad nikdy neskončí. Pořád samé zkoušky, boje a ponižování. A po meči není ani stopy.”

Vtom se však Brána otevřela a vyšla dívenka. Když uviděla psa, jak se na mě dívá - a já už na něho taky upíral oči -, řekla pár vlídných

slůvek a pes ihned zkrotí. Zavrtěl ocasem a zmizel vzadu v kostele.

Petrus měl možná pravdu. Hrozně rád se nechávám unášet fantazií. Obyčejný vlčák se mi změnil v něco hrozivého a nadpřirozeného.

To bylo špatné znamení - znamení únavy, která vede k porážce.

164 - - 165”

A

Zbývala však ještě jedna naděje. Dívenka na mě kývla, abych šel dovnitř. Se srdcem naplněným očekáváním jsem prošel Bránou odpuštění a dostalo se mi týchž odpustků jako poutníkům, kteří dojdou až do Santiaga. Zrakem jsem přelétl prázdný, spoře vyzdobený kostel a hledal jsem jedinou věc, na níž mi záleželo.

„Tamhle jsou hlavice sloupů ve tvaru mušle, symbolu Cesty,” spustila dívenka, aby splnila svůj úkol průvodkyně cizinců. „Tohle je svatá

Agáta ze století… “

Brzo jsem pochopil, že jsem šel takový kus cesty zpátky úplně zbytečně.

„A tohle je svatý Jakub Maurobijce s taseným mečem a s Maury

pod kopyty koně, socha ze století… “

Tam tedy byl meč svatého Jakuba. Ale můj ne. Podával jsem holčičce dalších pár peset, ale nevzala si je. Napůl uraženě řekla, ať už

jdu pryč, a tím svůj výklad o kostele uzavřela.

Znovu jsem sešel z kopce a zamířil ke Compostele. Když jsem

podruhé procházel městem Villafranca del Bierzo, objevil se přede

mnou muž, který řekl, že se jmenuje Angel, a zeptal se, jestli nechci

vidět kostel svatého Josefa Dělníka. Ačkoli měl tak andělské jméno, nedokázal jsem překonat právě prožité zklamání a říkal jsem si, že Petrus je skutečný znalec lidské povahy. Vždycky máme sklon vymýšlet si věci, které neexistují, a naopak nevidět velká ponaučení,

která máme před očima.

Ale jen proto, abych si to znova potvrdil, jsem se nechal Angelem zavést k dalšímu kostelu. Byl zavřený a můj společník neměl klíč.

Ukázal mi nad vchodem sochu svatého Josefa s tesařským nářadím

v ruce. Podíval jsem se, poděkoval a podával jsem mu pár peset. Nechtěl si je vzít a nechal mě tam stát uprostřed ulice.

„My jsme na naše město hrdí,” řekl. „Neděláme to pro peníze.”

Vrátil jsem se zase stejnou cestou a za čtvrt hodiny už jsem měl

město s jeho bránami, ulicemi a záhadnými průvodci, kteří si za své

služby nechtěli nic vzít, za sebou.

Nějakou dobu jsem šel hornatým terénem, který vyžadoval hodně

námahy, přičemž pokrok nebyl valný. Zpočátku mi přicházely na mysl pořád stejné věci - samota, pocit hanby, že jsem Petra zklamal, můj meč a jeho tajemství. Ale ponenáhlu se mi stále víc vnucovala představa té dívenky a Angela. Zatímco já jsem měl pořád před očima odměnu, oni mi ze sebe dali to nejlepší. Svou lásku k městu.

A nic za to nechtěli. V duchu se mi začala rýsovat ještě nepříliš jasná

myšlenka. Byl to mezi tím vším jakýsi spojovací článek. Petrus ustavičně tvrdil, že na cestě k vítězství je naprosto nezbytné vyhledávat

odměnu. A. přece když jsem zapomínal na ostatní svět a staral se

jen o svůj meč, tak mě bolestivými postupy navracel k realitě. Tohle

jednání se v průběhu cesty několikrát opakovalo.

Určitě v tom byl nějaký záměr. A spočívalo v tom tajemství mého meče. Cosi ponořeného v hloubi mé duše se začalo ponenáhlu zdvihat a ujasňovat. Ještě jsem nevěděl, co si to vlastně myslím, ale něco mi říkalo, že už jsem na stopě.

Byl jsem rád, že jsem Angela a to děvčátko potkal; ve způsobu,

jímž mluvili o kostele, byla všepohlcující láska. Přiměli mě, abych

prošel dvakrát cestu, kterou jsem si na odpoledne naplánoval. A díky tomu jsem zase zapomněl na své okouzlení rituálem Tradice a vrátil

se na španělskou půdu.

Vzpomněl jsem si na ten už hodně vzdálený den, kdy mi Petrus

pověděl, že jsme ušli dvakrát tutéž pyrenejskou trasu. Zastesklo se

mi po tom dni. Byl to dobrý začátek - a to, že se to teď opakovalo,

věštilo možná šťastný konec.

Večer jsem došel do nějaké obce, kde jsem požádal o nocleh jednu starou paní, která si za postel a stravu počítala velice málo. Trochu jsme si povídali a ona mluvila o své víře ve svaté Srdce Ježíšovo a o tom, jaké starosti jí dělá sklizeň oliv v tom suchém roce. Dostal

jsem víno a polévku a šel jsem brzo spát.

Uklidňovala mě myšlenka, která se ve mně rodila a co nevidět měla vyvřít na povrch. Pomodlil jsem se, udělal jsem pár cvičení, která mě naučil Petrus, a rozhodl jsem se vyvolat Astraina.

Potřeboval jsem si s ním promluvit o tom, co se přihodilo během zápasu se psem. Toho dne dělal všecko možné, aby mě poškodil, a když mě potom odmítl v té příhodě s křížem, rozhodl jsem se vyloučit ho navždy ze svého života. Kdybych nebyl poznal jeho hlas, byl bych podlehl pokušení, která se mi při zápase objevila.

„Udělal jsi všecko pro to, aby Legie zvítězila,” řekl jsem mu.

„Nebojuji proti svým bratřím,” odpověděl Astrain. Tuhle odpověď jsem čekal, protože mi to bylo řečeno už dřív, a nemělo smysl se na Posla zlobit, že jedná v souladu se svou povahou. Měl jsem

l?

po něm chtít, aby mi pomáhal v situacích, jako byla ta nynější - to

byla jeho jediná úloha. Potlačil jsem svou nevraživost a dali jsme se

do oživené debaty o Cestě, o Petrovi a o tajemství meče, které už

jsem v sobě tušil. Neřekl mi nic důležitého, zmínil se jen, že tahle

tajemství jsou mu zapovězena. Ale aspoň jsem se měl komu svěřit po dlouhém mlčenlivém odpoledni. Bavili jsme se dost dlouho, až mi stará paní zaklepala na dveře a řekla, že mluvím ze spaní. Probudil jsem se v lepší náladě a vyrazil jsem na pochod hodně

brzo. Odhadoval jsem, že odpoledne dojdu na území Galicie, kde leží Santiago de Compostela. Cesta stále stoupala a musel jsem skoro čtyři hodiny vynakládat dvojnásobné úsilí, abych dodržel tempo,

které jsem si uložil. Pořád jsem čekal, že za příštím vrcholem už začne cesta klesat, ale nikdy k tomu nedošlo a nakonec jsem přestal doufat, že bych mohl jít rychleji. V dálce jsem viděl ještě vyšší hory a neustále jsem si připomínal, že dříve či později je budu muset zdolat. Avšak při té ustavičné fyzické námaze jsem téměř úplně přestal myslet a díval jsem se sám na sebe shovívavěji.

Propána, říkal jsem si, kdo vlastně může brát vážně člověka, který všeho nechá a jde hledat nějaký meč? A co doopravdy může v mém životě znamenat fakt, že jej nedokážu najít? Naučil jsem se praktiky

RAM, poznal jsem svého Posla, zápasil jsem se psem a spatřil jsem

svou Smrt, opakoval jsem si ještě jednou a snažil jsem se přesvědčit, jak důležitá je pro mě cesta do Santiaga. Meč byl jenom důsledek.

Byl bych jej rád našel, ale ještě raději bych věděl, co s ním mám dělat. Musel jsem jej přece nějak prakticky využít, tak jako jsem využil

cvičení, která mě naučil Petrus.

Vtom jsem se zastavil. Myšlenka, do té chvíle utajená, náhle explodovala. Všechno kolem mě se rozjasnilo a vytryskla ze mě nepotlačitelná vlna agapé. Z celého srdce jsem toužil, aby tam byl se

mnou Petrus a já mu mohl povědět to, co ode mě chtěl slyšet, to jediné, na co jsem měl přijít a co korunovalo tu nekonečnou dobu

poučování na zvláštní Svatojakubské cestě: v čem spočívá tajemství

mého meče.

A tajemství mého meče, stejně jako tajemství jakéhokoli vítězství, za nímž člověk v tomto životě jde, bylo tou nejprostší věcí na

světě: co s ním dělat.

Takhle jsem nikdy neuvažoval. Během té zvláštní Svatojakubské cesty jsem sledoval jediný cíl: zjistit, kde je můj meč ukryt. Neptal jsem se sám sebe, proč jej chci najít a k čemu jej potřebuji. Veškerou svou energii jsem obracel k odměně a nechápal jsem, žeíkdyž člověk po Lněčem touží, musí velice jasně znát účel toho, co chceTTo je jediný

motiv cesty žá odměnou a to bylo tajemství mého meče.

Petrus by se měl dozvědět, že jsem nato přišel, ale já jsem si byl jist, že už ho neuvidím. Tak dlouho na tu chvíli čekal, a nedočkal se. V tichosti jsem si tedy klekl, vytrhl jsem z poznámkového bloku

list papíru a napsal na něj, co hodlám se svým mečem udělat. Pak jsem ten papírek pečlivě složil a zastrčil pod kámen, který mi připomínal jeho jméno a přátelství. Papír se časem rozpadne, ale já jsem jej symbolicky odevzdal Petrovi.

Teď už jsem věděl, čeho chci se svým mečem dosáhnout. Splnil jsem závazek, který jsem vůči němu měl.

Dál jsem stoupal do kopce a agapé, která ze mě prýštila, zbarvovala celou krajinu kolem. Teď, když jsem odhalil to tajemství, určitě najdu, co hledám. Celou mou bytost ovládla víra, neotřesitelná jistota. Začal jsem si prozpěvovat italskou písničku, kterou mi připomněl Petrus na seřaďovacím nádraží. A protože jsem neznal text, tak jsem si slova vymýšlel. Široko daleko nebylo živé duše, procházel

jsem hustým lesem a v té samotě jsem se rozezpíval hodně nahlas. Postupně jsem si uvědomoval, že slova, která si vymýšlím, mi dávají absurdní smysl, byl to jakýsi dorozumívací prostředek se světem,

který jsem znal jen já, protože svět mě teď učil. Zažil jsem to už v jiné podobě při svém prvním setkání s Legií.

Tenkrát se ve mně projevil dar jazyků. Stal jsem se služebníkem Ducha, který mě použil k tomu, aby zachránil jednu ženu, aby vytvořil Nepřítele a naučil mě kruté formě dobrého boje. Nyní to bylo jiné: byl jsem Mistrem sám sobě a učil jsem se rozmlouvat s vesmírem. Dal jsem se do řeči se vším, co se mi na cestě naskytlo: s kmeny

stromů, s kalužemi, se spadlým listím a s nádherným popínavým

rostlinstvem. Bylo to cvičení obyčejných lidí, jakému učí děti a jaké

zapomínají dospělí. Ale dostávalo se mi od všech těch věcí tajemné odpovědi, jako by rozuměly tomu, co říkám, a na oplátku mě

zaplavovaly všepohlcující láskou. Dostal jsem se do jakéhosi transu, až mě to polekalo, ale rozhodl jsem se v té hře pokračovat, dokud mě neunaví.

Petrus měl zase jednou pravdu: budu-li učit sám sebe, stanu se

Mistrem.

Nastal čas oběda, ale já jsem se ani nezastavil. Když jsem cestou procházel vesničkami, ztišil jsem hlas, smál jsem se sám pro sebe, a pokud si mě někdo náhodou všiml, asi usoudil, že do katedrály v Santiagu dnes přicházejí úplní blázni. Ale na tom vůbec nezáleželo, protože já jsem oslavoval život kolem sebe a už jsem věděl, co

mám udělat se svým mečem, až jej najdu.

Celé odpoledne jsem tak putoval v transu, vědom si toho, kam chci dojít, ale ještě víc si vědom života, který mě obklopoval a vracel mi agapé. Na obloze se poprvé za celou cestu začaly kupit mraky a mne těšilo, že začne pršet - po tak dlouhé době putování

a sucha by déšť zase představoval novou vzrušující zkušenost. Ve

tři hodiny jsem došel na galicijské území a z mapy jsem zjistil, že už mi zbývá přejít jenom jednu horu, abych tak dokončil plánovaný úsek cesty. Rozhodl jsem se, že ji překročím a přespím pak

v první obci, do níž dojdu, v Tricastele. Král Alfons IX toužil vystavět na tom místě veliké město, ale ještě po mnoha staletích tam

byla jen vesnice.

Stále se zpěvem a se slovy, která jsem si vymýšlel, abych mohl rozmlouvat s okolím, jsem začal zdolávat tu poslední horu: Cebreiro.

Jméno bylo památkou na dávné římské osadníky a znamenalo pravděpodobně měsíc únor -febrero -, v němž se asi kdysi přihodilo

něco důležitého. Dřív byla tato hora považována za nejobtížnější

úsek Svatojakubské cesty, ale teď už se to změnilo. S výjimkou velice strmého výstupu sloužila všude jinde vysoká televizní anténa na vedlejší hoře jako orientační bod, takže poutníci nemohli zabloudit, jak se běžně stávalo dříve.

Mračna pomalu klesala k zemi a zakrátko mě mohla zahalit mlha. Musel jsem velice pozorně sledovat žluté značky, abych se dostal do Tricastely, protože televizní anténu už nebylo vidět. Kdybych zabloudil, nezbývalo by mi než strávit další noc pod širým nebem, což by vzhledem k hrozícímu dešti nebyl nijak příjemný zážitek.

Jedna věc je nechat dopadat kapky na obličej a plně vychutnávat život a svobodu - s číší vína a v posteli, z níž ráno člověk vstane dostatečně odpočinutý na další pochod, a něco jiného zase připustit, abych kvůli dešti probděl noc v blátě a s promočenými obvazy, takže by se mi do kolena mohla snadno dostat infekce.

Musel jsem se rychle rozhodnout. Buď pokračovat dál a projít mlhou - protože k tomu bylo pořád dost světla -, nebo se vrátit,

přes noc zůstat ve vsi, kterou jsem před několika hodinami procházel, a přechod Cebreira si nechat na příští den.

Ve chvíli, kdy jsem si uvědomil nutnost okamžitého rozhodnutí, jsem si také všiml, že se se mnou děje cosi neobvyklého. Jistota, že jsem odhalil tajemství svého meče, mě hnala vpřed směrem k mlze,

do níž jsem se měl brzy vnořit. Byl to pocit velice odlišný od toho,

který mě předtím nabádal, abych následoval dívenku k Bráně odpuštění nebo muže ke kostelu svatého Josefa Dělníka.

Vzpomněl jsem si, že když jsem v Brazílii v několika málo případech přijal pozvání, abych vedl kurz magie, srovnával jsem mystickou zkušenost s jinou všeobecně známou zkušeností: s jízdou na

kole. Člověk se začne učit tak, že si sedne na kolo, šlápne do pedálů a spadne. To se několikrát opakuje a člověk ne a ne se to naučit.

A zčistajasna je tu dokonalá rovnováha a jsme pány kola. Neexistuje nějaká nahromaděná zkušenost, ale cosi jako „zázrak”, který se projeví teprve ve chvíli, kdy kolo začne „ovládat nás”, to znamená, když přijmeme nerovnováhu dvou kol a postupně s tím, jak ji následujeme, začneme proměňovat počáteční impuls k pádu buď v zatáčku,

nebo v další šlápnutí do pedálů.

Při výstupu na Cebreiro přesně ve čtyři hodiny odpoledne jsem si všiml, že došlo k témuž zázraku. Po tak dlouhé době, kdy jsem šel Svatojakubskou cestou, začala teď Svatojakubská cesta ovládat mne.

Sledoval jsem to, čemu se říká intuice. A kvůli všepohlcující lásce,

kterou jsem po celý den zakoušel, kvůli tajemství meče, které jsem objevil, i proto, že v krizových okamžicích člověk vždycky dojde ke

správnému rozhodnutí, jsem teď bez obav kráčel vstříc mlze.

„Tenhle mrak musí zmizet,” říkal jsem si, když jsem pátral po žlutých značkách na kamenech a na stromech. Už asi hodinu byla velice špatná viditelnost a já si pořád zpíval, abych zahnal strach, a doufal jsem, že se stane něco neobyčejného. Obklopen mlhou a sám

v tom neskutečném ovzduší jsem zas jednou viděl Svatojakubskou cestu jakoby ve filmu, ve chvíli, kdy se díváme, jak hrdina dělá něco,

co by neudělal nikdo jiný, a diváci si říkají, že takové věci se stávají jen v kině. Ale já nyní prožíval takovou situaci ve skutečném životě. Les byl stále tišší a mlha se projasňovala. Možná se měla brzy rozpadnout, ale to přízračné světlo mi zamlžovalo zrak a všechno

kolem zbarvovalo tajemnými a strašidelnými tóny.

V téměř naprostém tichu se mi najednou zdálo, že zleva slyším nějaký ženský hlas. Okamžitě jsem zůstal stát. Čekal jsem, že se ten

zvuk ozve znovu, ale neslyšel jsem vůbec nic - ba ani ten obyčejný lesní šramot hmyzu a všemožných zvířat hemžících se v suchém listí. Podíval jsem se na hodinky: bylo přesně čtvrt na šest. Odhadoval jsem, že mi zbývají asi čtyři kilometry do Tricastely, a šel jsem

tak rychle, že bych se tam dostal ještě za denního světla.

Když jsem zvedl oči od hodinek, zaslechl jsem znovu ten ženský hlas. Od toho okamžiku jsem začal prožívat jednu z nejdůležitějších

zkušeností svého života.

Ten hlas se neozýval z lesa, ale z mého nitra. Mohl jsem jej slyšet jasně a zřetelně a díky němu zesílila moje intuice. Pánem toho hlasu jsem nebyl já ani Astrain. Říkal mi jenom, že mám jít dál, čehož jsem bez rozmýšlení uposlechl. Bylo to, jako by se vrátil Petrus a hovořil ke mně o tom, jak poroučet a sloužit, a jako bych já byl v té chvíli pouhým nástrojem Cesty, která mě ovládala. Mlha se stále

víc a víc jasnila, jako by se měla každým okamžikem rozptýlit. Mezi roztroušenými stromy byla půda vlhká a kluzká a cesta pořád stále stejně příkře stoupala.

A náhle se jako mávnutím kouzelného proutku mlha úplně rozplynula. A přece mnou se na vrcholu hory tyčil kříž.

Rozhlédl jsem se kolem sebe a spatřil jsem moře mraků dole, odkud

jsem vyšel, a další moře mraků přesně nad sebou. Mezi těmito dvěma oceány tkvěly vrcholky nejvyšších hor a špička Cebreira s křížem. Zatoužil jsem se modlit. Přestože jsem věděl, že mě to odvede z cesty do Tricastely, rozhodl jsem se vystoupit až nahoru a pomodlit

se pod křížem. Během těch čtyřiceti minut výstupu panovalo ticho

jak v mém nitru, tak i kolem mne. Jazyk, který jsem si vymýšlel, už mi v hlavě nezněl, už mi nesloužil k dorozumívání ani s lidmi, ani s Bohem. Teď mě ovládala Cesta a ta mi měla odhalit místo, kde je můj meč. Petrus měl zas jednou pravdu.

Nahoře u kříže seděl nějaký muž a cosi si psal. Na okamžik mě

napadlo, že to bude nějaký posel, nadpřirozené zjevení. Ale intuice

to popřela a já jsem na jeho šatech uviděl našitou mušli; byl to poutník, který si mě dlouze prohlížel a potom odešel, protože mu vadila

moje přítomnost. Čekal možná na totéž co já - na anděla - a oba jsme viděli, že jsme lidé. Na cestě obyčejných lidí.

Ačkoliv jsem se chtěl modlit, nic jsem nedokázal říct. Zůstal jsem u toho kříže dost dlouho, pozoroval jsem hory a mračna, která zakrývala oblohu i zemi a odhalené nechávala jen vrcholky hor. Asi

sto metrů pode mnou se ve vesničce s patnácti domky a kostelíkem

začala rozsvěcovat světla. Aspoň jsem měl kde přenocovat, pokud mi to Cesta poručí. Nevěděl jsem přesně, v kolik hodin to bude, ale přestože už se mnou nebyl Petrus, nechyběl mi průvodce. Teď mě ovládala Cesta.

Nahoru vyšel nějaký zbloudilý beránek a zůstal stát mezi mnou a křížem. Trochu polekaně se na mě díval. Dlouze jsem pohlížel na

téměř černou oblohu, na kříž a na bílého beránka před ním. A tu na

mě naráz padla únava z té dlouhé doby zkoušek, bojů, poučování a putování. Prudká bolest mi stoupala ze žaludku do hrdla, a tam se změnila v suché vzlyky bez slz před tím beránkem a tím křížem. Před křížem, který jsem nemusel zdvihat, protože se ve své osamělosti a majestátu přede mnou tyčil a odolával času. Ukazoval osud, který člověk dal nikoli svému bohu, ale sám sobě. Všechna poučení Svatojakubské cesty mi znovu procházela hlavou, zatímco jsem vzlykal před osamělým svědectvím beránka.

„Pane,” řekl jsem, když jsem se konečně dokázal modlit. „Nejsem přibit na tomto kříži a ani Tebe tu nevidím. Na tomto kříži nevisí

nikdo a tak to musí zůstat navždy, protože čas smrti už pominul a ve mně nyní znovu procitá bůh. Ten kříž byl symbolem nekonečné moci, kterou všichni máme a kterou člověk ukřižoval a zabil. Ta

moc teď opět procitá k životu, svět je spasen a já jsem schopen konat zázraky. To proto, že jsem prošel cestou obyčejných lidí a u nich jsem nalezl Tvé vlastní tajemství. 1 Ty jsi šel cestou obyčejných lidí. Přišel jsi nás učit, čeho všeho jsme schopni, a my jsme to nechtěli

přijmout. Ukázal jsi nám, že moc a sláva jsou v dosahu každého člověka, a toto náhlé zjevení naší schopnosti bylo na nás příliš silné.

Ukřižovali jsme tě ne proto, že necítíme vděčnost k synu Božímu,

ale proto, že jsme se velice báli přijmout svou vlastní schopnost.

Ukřižovali jsme tě ze strachu, že se proměníme v bohy. Čas a tradice způsobily, že jsi se opět stal jen jedním vzdáleným božstvem,

a my jsme se vrátili k našemu lidskému údělu.

Být šťastný není žádný hřích. Půltuctů cvičení a pozorný sluch

stačí k tomu, aby člověk dokázal uskutečnit své nejnemožnější sny. Pyšnil jsem se svým věděním, a proto jsi mě nechal jít cestou, po

níž může putovat každý, a učinil jsi, abych odhalil to, co už všichni vědí, pokud věnují životu o něco víc pozornosti. Ukázal jsi mi, že

hledání štěstí je osobní záležitostí, a nikoli vzorem, který bychom mohli předkládat druhým. Dřív, než jsem odkryl svůj meč, musel

jsem odkrýt jeho tajemství - a bylo tak prosté, stačilo jen vědět, co

s ním udělat. S ním a se štěstím, jímž pro mě bude.

Ušel jsem tolik kilometrů proto, abych odhalil věci, které už jsem věděl, které víme všichni, ale které je nám zatěžko přijmout. Existuje pro člověka něco těžšího, Pane, než zjistit, že může dosáhnout moci? Ta bolest, kterou teď cítím v hrudi a kvůli níž vzlykám

a plaším beránka, trvá od doby, co existuje člověk. Málo lidí přijalo břemeno vlastního vítězství: většina z nich upustila od snů, když

se staly možnými. Odmítli bojovat dobrý boj, protože nevěděli, co

si počít s vlastním štěstím, byli příliš spjati se světskými věcmi. Tak

jako já, který jsem chtěl najít svůj meč, a přitom jsem nevěděl, co s ním udělat.”

Probouzel se ve mně spící bůh a bolest byla stále silnější. Cítil jsem poblíž přítomnost svého Mistra a poprvé se mé vzlyky proměnily v slzy. Plakal jsem vděčností, že mě poslal hledat můj meč na Svatojakubskou cestu. Plakal jsem vděčností k Petrovi, že mě naučil, aniž co řekl, že dosáhnu splnění svých snů, když napřed objevím, co si s nimi chci počít. Viděl jsem prázdný kříž a pod ním beránka, který se může toulat po horách, kam se mu zlíbí, a vidět oblaka nad sebou i u svých nohou.

Beránek vstal a já jsem šel za ním. Už jsem věděl, kam mě vede, a přestože kolem byla mračna, svět pro mě zprůzračněl. Ačkoli jsem neviděl na obloze Mléčnou dráhu, byl jsem si jist, že existuje

a ukazuje všem cestu do Santiaga. Sel jsem za beránkem do vesničky,

která se stejně jako hora jmenovala Cebreiro. Kdysi se tam přihodil zázrak - proměna toho, co člověk dělá, v to, več věří. Tajemství

mého meče a zvláštní Svatojakubské cesty.

Cestou dolů jsem si ten příběh připomínal. Jeden vesničan z blízké obce šel jednou do Cebreira na mši, zrovna když se strhla veliká bouře. Mši sloužil mnich, který už téměř ztratil víru, a v hloubi duše obětí toho vesničana pohrdal. Avšak v okamžiku obětování se hostie proměnila v Kristovo tělo a víno v jeho krev. Ty relikvie jsou tam pořád uloženy v kapličce a představují poklad větší než veškeré bohatství Vatikánu.

Ta vesnička má jen jednu ulici vedoucí ke kostelu, a dříve než do ní beránek vkročil, na chvilku se zastavil. Vtom mě zachvátil nesmírný děs a bez ustání jsem opakoval: „Pane, nejsem hoden, abych

vešel pod Tvou střechu.” Beránek se však na mě podíval a promluvil ke mně svým zrakem. Říkal, abych nadobro zapomněl na svou nehodnost, protože se ve mně znovu zrodila moc, stejně jako se může znovu zrodit v každém, kdo promění život v dobrý boj. Přijde den - říkaly beránkovy oči -, kdy bude zase člověk na sebe hrdý

a celá příroda bude chválit procitnutí spícího boha.

To vše jsem mohl číst v beránkových očích a on teď byl mým průvodcem na Svatojakubské cestě. Na okamžik se všechno kolem

zatmělo a přede mnou vyvstaly výjevy, které jsem znal z apokalypsy:

Beránek na trůně a lidé, kteří vyprali svá roucha a vybílili je v krvi Beránkově. Bylo to procitnutí boha spícího v každém z nich. Viděl jsem také různé bitvy, svízelná období a katastrofy, které v příštích letech postihnou Zemi. Všechno však končilo vítězstvím Beránka a v každé lidské bytosti na povrchu zemském procitl spící bůh s veškerou svou mocí.

Vstal jsem tedy a následoval beránka ke kapličce, kterou postavil ten vesničan společně s mnichem, jenž nevěřil v to, co dělal. Nic víc o nich nikdo neví. Dvě náhrobní desky beze jména označují na hřbitově místo, kde leží jejich kosti. Nelze však zjistit, který hrob

patří mnichovi a který vesničanovi. Neboť k tomu, aby se stal zázrak,

bylo třeba, aby obě síly bojovaly dobrý boj.

Kapli zaplavovalo světlo, když jsem došel k jejím dveřím. Ano, byl

jsem hoden, abych vstoupil, protože jsem měl meč a věděl jsem, co

s ním mám dělat. Nebyla to Brána odpuštění, protože mně už bylo

odpuštěno a já jsem vypral svůj šat v krvi Beránkově. Teďjsem chtěl

jenom vzít do rukou svůj meč a jít bojovat dobrý boj.

Na kapličce nebyl žádný kříž. Vevnitř na oltáři byly uloženy relikvie zázraku: kalich a paténa, které jsem spatřil při obřadním tanci, a stříbrný relikviář s Ježíšovým tělem a krví. Znovu jsem začal věřit v zázraky a v nemožné věci, které dokáže člověk uskutečnit v každodenním životě. Vrcholky hor kolem jako by mi říkaly, že jejich

jedinou úlohou je být člověku výzvou. A že člověk existuje jen proto, aby tu čestnou výzvu přijal.

Beránek proklouzl mezi lavicemi a já jsem se podíval dopředu. Před oltářem se usmíval - možná trochu s úlevou - Mistr. S mým mečem v ruce.

Zůstal jsem stát a on prošel kolem mě a vyšel ven. Následoval jsem ho. Před kaplí vzhlédl k temné obloze, vytasil můj meč a řekl, abych

držel rukojeť spolu s ním. Namířil čepel vzhůru a pronesl posvátný žalm těch, kdož putují a bojují, aby zvítězili:

„Padne jich po boku tvém tisíc,

a deset tisíců po pravici tvé, ale k tobě se to nepřiblíží.

Nepřihodí se tobě nic zlého,

aniž se přiblíží jaká rána

k stánku tvému.

Nebo andělům svým přikázal o tobě, aby tě ostříhali na všech cestách tvých.”

Pak jsem poklekl a on se mě dotkl čepelí na ramenou a pravil:

Jakmile to dořekl, spustil se déšť a oplodňoval zemi. Všechna ta voda

se měla navrátit k obloze až potom, co s její pomocí vypučí sémě,

vyroste strom a rozkvete květ. Pršelo stále víc a já jsem na zdvižené hlavě poprvé za celou cestu do Santiaga cítil vodu plynoucí z nebes. Vzpomněl jsem si na vyprahlá pole a těšilo mě, že té noci budou za-vlažena. Vzpomněl jsem si na kamenitý Leon, na obilnářskou Navar-ru, na vyschlou Kastilii a na vinařskou Rioju, které teď pily proudy vody přinášející jim z nebe sílu. Vzpomněl jsem si, jak jsem znovu vztyčil kříž, který však bouřka zase povalí na zem, a jiný poutník se bude učit, jak poroučet a sloužit. Myslel jsem na vodopád, který s přívalem dešťové vody jistě zesílí, a na Foncebadón, kde jsem

zanechal tolik moci, která znovu oplodní půdu. Vzpomínal jsem, kolik vody jsem vypil z tolika pramenů, a říkal jsem si, že ta voda se tam nyní vrací zpět. Byl jsem hoden svého meče, protože jsem věděl, co s ním mám dělat.

Mistr mi meč podal a já jsem jej uchopil. Očima jsem hledal beránka, ale ten už zmizel. Na tom však vůbec nezáleželo: z nebes plynula živá voda a v ní se zaleskla čepel mého meče.

„Po lvu a bazališku choditi budeš,

a pošlapáš lvíče i draka.”

Epilog Santiago de Compostela

Z okna hotelu je vidět katedrálu svatého Jakuba a turisty před hlavním portálem. Mezi lidmi procházejí studenti v černých středověkých talárech, prodavači suvenýrů staví své stánky. Je časně ráno

a tyto řádky jsou kromě mých poznámek prvním textem, který

o Svatojakubské cestě píšu.

Do města jsem přijel včera autobusem na pravidelné lince Pedrafi-ta (poblíž Cebreira) - Compostela. Za čtyři hodiny jsme projeli těch sto padesát kilometrů mezi oběma městy a já jsem si vzpomněl, že

při putování s Petrem jsme někdy na tutéž vzdálenost potřebovali čtrnáct dní. Za chvilku půjdu ven a u hrobu svatého Jakuba zanechám sošku Panny Marie z Aparecidy, stojící na třech mušlích. Potom se co nejdřív vrátím letadlem do Brazílie, protože mám hodně

práce. Petrus mi řekl, že celou svou zkušenost z putování shrnul do jediného obrazu, a já se zabývám myšlenkou napsat o svých zážitcích knihu. Je to však dosud vzdálený plán, poněvadž teď, když

jsem znovu získal svůj meč, se musím pustit do práce.

Tajemství mého meče patří mně a nikdy je neodhalím. Napsal jsem je na lístek, který jsem vložil pod kámen, ale po silném dešti

už se ten papír určitě rozmočil. Je to tak lepší. Petrus to vědět nemusí.

Zeptal jsem se svého Mistra, jak zjistil, který den tam přijdu, anebo jestli už na mě nějakou dobu čekal. Zasmál se a řekl, že přijel předešlého rána a odjel by nazítří, i kdybych byl nepřišel.

Chtěl jsem vědět, jak je to možné, a on mi neodpověděl. Ale

v okamžiku loučení, když už seděl v pronajatém autě, jímž se měl

vrátit do Madridu, mi dal malé insignie řádu svatého Jakuba od

meče a řekl, že už se mi dostalo velkého zjevení, když jsem pohlédl

do očí beránkovi.

Nicméně, pokud se budu snažit tak jako dosud, možná jednou pochopím, že lidé vždy přijdou v pravý čas tam, kde jsou očekáváni.

řaha 20

KNIHOVNA 193 Náphodská754

21Praťa Horní poeernice

Obsah

Úvod k českému vydání 7

Prolog 15

Příjezd 19

Saint-Jean-Pied-de-Port 23

Cvičení semene. 31

Stvořitel a stvoření 35

Cvičení rychlosti 40

Krutost 45

Cvičení krutosti. 52

Posel 55

Rituál Posla 61

Láska , 65

Probuzení intuice (Cvičení vody) 74

Svatba 77

Nadšení 85

Rituál Modré koule. 90

Smrt 95

Cvičení zaživa pohřbeného 102

Vlastní chyby. 107

Vítězství 111

Dech RAM. 120

Šílenství 121

Cvičenístínů 127

Poroučet a sloužit 135

Cvičení sluchu 141

Tradice 149

Cvičení tance. 154

Cebreiro 163

Epilog - Santiago de Compostela 179

1Petrus mi ve skutečnosti řekl své pravé jméno. Zde však uvádím jiné, abych ochránil jeho soukromí. Je to mimochodem jeden z mála případů v této knize, kdy uvádím jiné jméno. (Pozn. autora.)

2Falešné jméno. (Pozn. autora.)

3Rituál Posla je popsán neúplně. Ve skutečnosti mě Petrus poučil o významu jednotlivých vizí, vzpomínek a měšce, který mi Astrain ukázal. Jelikož se však setkán! s Poslem u každého liší, nemohu trvat na svém vlastním zážitku, abych negativně

neovlivnil zkušenost někoho jiného. (Pozn. autora.)

4Teprve později jsem zjistil, že ve skutečnosti jde o slova svatého Pavla. (Pozn. autora.)

5Paradores Nacionales jsou staré hrady a historické památky, které španělská vláda přeměnila na hotely první kategorie. (Pozn. autora.)

6V Tradici se tak nazývají Mistři, kteří ztratili magický kontakt s žákem, jak o tom už byla v této kapitole zmínka. Rovněž se tak označují Mistři, kteří svůj proces poznávání zastavili poté, co ovládli pouze síly Země. (Pozn. autora.)

7Poněvadž jde o mimořádně dlouhý rituál, který nadto může být pochopen jen těmi, kdo znají cestu Tradice, rozhodl jsem se použité formule shrnout. To však v knize nehraje žádnou roli, neboť cílem tohoto rituálu bylo pouze opětné shledán! s předchůdci a vyjádřen! úcty k nim. Důležitý úsek této části Svatojakubské cesty - cvičení

tance - je zde popsán v úplnosti. (Pozn. autora.)

–––––

––––––––––––––––––––

–––––

––––––––––––––––––––

-22-

-22-

-26 -

-26 -

30

30

-32

-32

-39-

-38-

-39-

-38-

-39-

-38-

-39-

-38-

-39-

-38-

-43-

44

-43-

44

-43-

44

-48-

-48-

-53-

-53-

-59-

-58-

-59-

-58-

60

60

-63

-62-

-63

-62-

-71

70-

-71

70-

-75

-75

78

-79-

78

-79-

78

-79-

78

-79-

-86-

-87-

-84-

-91

-91

-93-

- 92-

-93-

- 92-

-97-

-97-

-99-

-98-

-99-

-98-

-103

-103

-105-

-104-

-105-

-104-

109-

-108-

109-

-108-

115

114 -

115

114 -

115

114 -

115

114 -

-123 -

- 122-

-123 -

- 122-

130

-131

130

-131

132-

- 133 -

132-

- 133 -

134

134

-137-

-136-

-137-

-136-

-138-

-139-

-138-

-139-

-140-

-140-

-144-

-145-

-144-

-145-

-147-

-146-

-147-

-146-

-150-

-151-

-150-

-151-

-153-

-152-

-153-

-152-

-155-

-155-

156

-157-

156

-157-

160-

-161-

160-

-161-

166-

-167-

166-

-167-

168-

-169-

168-

-169-

168-

-169-

168-

-169-

172

-173-

172

-173-

-177-

-176-

-177-

-176-