Joseph Conrad

Srdce temnoty

Lehká dvoustěžňová jachta „Nellie” dosedla na kotvu, aniž by se jí plachty pohnuly, a znehybněla. Začal už příliv, bylo takřka bezvětří, a jelikož měla namířeno dolů, po proudu řeky, nezbývalo nic jiného než stát a čekat, až nastane odliv.

Ústí Temže se před námi prostíralo jako počátek nějaké do nekonečna se táhnoucí vodní cesty. Na obzoru přecházelo moře plynule v oblohu a v zářivém osvětlení vypadaly temné plachty přílivem nesených bárek jako nepohnutě stojící rudé shluky ostře zašpičatělých plátěných trojúhelníků s patrnými stopami ohnivého lesku. Na nízkých březích, které ubíhaly do moře, se vznášela lehká mlha. Obloha nad Gravesendem byla tmavá a ještě dále jakoby zhoustlá do pochmurné zádumčivosti, těžce a nehybně visela nad největším a nejmocnějším městem na světě.

Naším kapitánem a hostitelem byl ředitel rejdařství. My čtyři jsme ho přátelsky pozorovali, jak stál, otočen k nám zády, na přídi a pohlížel na moře. Nikde na řece nebylo vidět nic, co by vypadalo byť i jen zpola tak námořnicky jako ta jeho záda. Připomínal nějakého lodivoda, který bývá mezi námořníky ztělesněním spolehlivosti. Bylo dosti těžké si uvědomit, že jeho působiště neleží před ním, tam v zářícím ústí, ale ve ztěžklé temnotě za ním.

Jak jsem už uvedl, bylo naším společným poutem moře. Spojovalo naše srdce v dlouhých obdobích odloučení a kromě toho každého z nás naučilo

7$

shovívavě snášet výklady a příběhy - ba i názory ostatních. Právník - skvělý chlapík - měl vzhledem k počtu let a ctností jediný polštář, který na palubě byl, a ležel na jediné dece. Účetní si už vytáhl krabici s dominem a hrál si s kostkami jako se stavebnicí. Vzadu úplně napravo seděl se zkříženýma nohama Marlow a opíral se o zadní stěžeň. Měl vpadlé tváře a žlutavou pleť; držel se zpříma a vypadal jako asketa, a se svěšenými pažemi, s dlaněmi obrácenými ven se podobal nějakému bůžkovi. Ředitel, spokojený, že kotva dobře sedí, přišel na záď a posadil se mezi nás. Prohodili jsme unaveně pár slov. Pak zavládlo na palubě lodi ticho. Z toho či onoho důvodu jsme se do toho domina nepustili. Měli jsme náladu na přemýšlení a vydrželi jsme se jen tak dívat před sebe.

V jasu tiché a neobvyklé záře se celý den chýlil ke konci. Vodní hladina se klidně třpytila, nebe bylo bez poskvrny a vlídně vyzařovalo množství čirého světla; dokonce i mlha nad mokřinami v Essexu připomínala nějakou zářící a průsvitnou látku, visící nad zalesněnými svahy na pevnině a zahalující nízké břehy do svých průsvitných záhybů. Pouze temnota na západě, těžce visící nad řekou směrem do vnitrozemí, se stávala s každou minutou chmurnější, jakoby rozezlena přibližujícím se sluncem.

A nakonec slunce, pohybující se po své zakřivené a nepostřehnutelné dráze, pokleslo a jeho zářící běloba se změnila v nevýraznou červeň, bez paprsků a bez žáru, jako by náhle mělo vyhasnout, smrtelně zraněné dotekem té chmurné temnoty nad zástupy lidí.

Nad vodou došlo okamžitě k proměně a jas počal být méně zářivým, avšak výraznějším. Ta stará řeka, rozlévající se zde do šířky, klidně odpočívala na sklonku dne, po staletích dobrých služeb, které prokazovala národu, obývajícímu její břehy, mohutná

8$

v oné klidné důstojnosti vodní cesty, která vede až k nejzazším koncům země. Pohlíželi jsme na tento velebný tok ne v jasném lesku krátkého dne, který vzejde a navždy zase odejde, avšak ve vznešeném světle trvalých vzpomínek. A skutečně, pro toho, kdo šel, jak se říká, za „voláním moře“ s úctou a oddaností, není nic snazšího než zpřítomnit si v ústí Temže velkého ducha minulých věků. Příliv a odliv se zde zvedají a klesají a tak neustále slouží, naplněny vzpomínkami na osoby a lodi, které nesly nazpět domů odpočinout si či do námořních bitev. Tato řeka poznala všechny ty, na které je národ hrdý, a sloužila jim, od sira Francise Drakea až po sira Johna Franklina, samé to rytíře, ať s titulem či bez něho slavné potulné rytíře oceánu. To ona nesla všechny ty lodi, jejichž jména září jako klenoty v noci času, od „Zlaté laně“, vracející se s množstvím pokladů ve svých zaoblených bocích, kterou pak navštívila Její královská Výsost a která tím vstoupila do dějin, až po „Erebus” a „Terror”, které se vydávaly na dobyvačné výpravy jiného rázu - a které se už nikdy nevrátily. Znala lodi i lidi. Vyplouvali z Deptfordu, z Greenwiche, z Erithu - dobrodruzi a osadníci; královy lodě a lodě burziánů; kapitáni, admirálové, záhadní „podloudníci“, obchodující s Východem a zplnomocnění „generálové” východoindické flotily. Chtiví zlata či ženoucí se za slávou, ti všichni vypluli po tomto toku, opásaní mečem a často s pochodní, vyslanci této mocné země, nositelé jisker z posvátného ohně. Co všechno, jakou velikost, unášel odliv v ústí této řeky do tajemného neznámého světa!… Sny mužů, setbu států, zárodky říší.

Slunce zapadlo, na řeku padl soumrak a na březích se počala objevovat světla. Chapmanský maják, vyčnívající na třech nohách z bahnité mělčiny, pronikavě svítil. Osvětlené lodě pluly splavným

9$

řečištěm - byla to změť spousty světel, pohybujících se po proudu i proti proudu. A dále na západ směrem k hornímu toku se stále ještě zlověstně rýsovalo místo, kde leží to obrovské město, chmurná temnota ve slunečním svitu, ponurá zář pod hvězdnou oblohou.

„I tady,“ pronesl náhle Marlow, „bylo kdysi jedno z temných míst země.“

Byl jediný z nás, kdo stále ještě následoval „volání moře”. Vytknout se mu dalo nanejvýš to, že nebyl dobrým a typickým představitelem svého stavu. Byl námořník, ale současně byl i tulák, zatímco námořníci vedou většinou takříkajíc usedlý život. Svým smyšlením jsou to lidé domáčtí a svůj domov mají vždycky s sebou - loď; a stejně tak je tomu s jejich vlastí - mořem. Jedna loď se jen málo liší od druhé a moře zůstává stále stejné. V této neměnnosti jejich okolí ubíhají cizí břehy, neznámé tváře, proměnlivá velikost života, a nezahaluje je tušení nějakého tajemství, ale spíše trochu pohrdlivá neznalost, neboť námořník vidí tajemství pouze v moři samém, které ovládá jeho existenci a je tak nezbadatelné jako osud. Co se ostatního týče, stačí mu, když se ve volném čase trochu projde nebo si krátce zaflámuje na pevnině a to mu odhalí tajemství celého světadílu; obvykle shledá, že to tajemství nestojí za poznávání. Vyprávění námořníků bývají přímočará a prostá a celý jejich smysl se vejde do skořápky od rozlousknutého ořechu. Marlow však byl v tomto směru netypický (odhlédne-li se od jeho sklonu k vyprávění vůbec) a smysl příběhu pro něho nebyl uvnitř jako jádro, ale byl něčím, co je vně, co zahaluje vyprávění, z něhož vyplývá, jen tak, jako žár, vyvolává mlhu; podobně je tomu s oněmi kruh připomínajícími shluky mlhy, které lze někdy spatřit až ve spektrálním osvětlení měsíčních paprsků.

10$

Jeho poznámka nikoho vůbec nepřekvapila. Byl to celý Marlow. Přijata byla mlčky. Nikdo se ani nenamáhal, aby udělal „hm“. A zanedlouho na to řekl, velice pomalu:

„Onehdy jsem přemýšlel o těch dávných časech, kdy sem poprvé přišli Římané, před devatenácti sty lety… Světlo z této řeky vychází od doby - rytířské, nemyslíte? Ano; je to však jen jako náhlé zablesknutí někde v rovině, jako když blesk proletí mraky. My žijeme v tom svitu - kéž by trval tak dlouho, dokud se naše země bude točit! Avšak včera zde byla temnota. Představte si pocity velitele hezké - jak se jim říká? - trirémy ve Středozemním moři, kterého rozkazem posílají na sever; ve spěchu musí po souši přes obě Gallie; pak mu svěří jedno z těch plavidel, jaká legionáři - a ti museli být neobyčejně šikovní stavívali zřejmě po stovkách za měsíc či za dva, můžeme-li věřit tomu, co čteme. Představte si ho tady - na samém konci světa, kde má moře barvu olova, obloha barvu kouře - na lodi asi tak pevné jako tahací harmonika - jak se plaví vzhůru po této řece se zásobami či rozkazy nebo s čím chcete. Písečné mělčiny, močály, lesy, divoši - moc málo věcí k jídlu, které by byly vhodné pro civilizovaného člověka, k pití pouze voda z Temže. Žádné falernské víno, žádné přestávky na břehu. Tu a tam vojenský tábor, ztracený v divočině jako jehla v kupce sena

- zima, mlha, bouřky, choroby, vyhnanství a smrt smrt, číhající ve vzduchu, ve vodě, v křoví. Museli tu umírat jako mouchy. Přesto ale - on to ten velitel zvládl. Zvládl to dokonce velmi dobře, nepochybně, a aniž by o tom moc přemýšlel, krom toho, že se možná později chlubil, co všechno kdysi prodělal. Byli natolik muži, aby byli schopni temnotě čelit. A patrně se utěšoval myšlenkami na možné budoucí povýšení a přeložení k loďstvu u Ravenny, pokud

11$

měl dobré přátele v Římě, a pokud přežil to strašné podnebí. Či pomyslete na nějakého slušného mladého občana v tóze - možná, že hrával příliš mnoho v kostky, to si jistě umíte představit - který sem přišel s družinou nějakého prefekta nebo výběrčího daní, či dokonce obchodníka, aby ozdravil své finance. Přistání v močálech, potom pochod lesy a v nějaké vnitrozemské stanici pak mít pocit, že se za ním uzavřela divočina, naprostá divočina všechno to tajemné, co divočinu oživuje, co se pohybuje v lesích, v džunglích, v srdcích divochů. Do těch tajemství se však nedá proniknout. Musí žít uprostřed nepochopitelného, jež se mu současně i hnusí. Má to však také své uhrančivé kouzlo, které na něj počíná působit. Fascinuje jej hrůza - víte, představte si, jak stále více lituje, jak by chtěl uniknout, jeho bezmocnou nechuť, rezignaci, nenávist.“

Na chvilku se odmlčel.

„Uvažte však,“ začal znovu, s rukou od lokte nahoru zdviženou a s otevřenou dlaní, takže tu s nohama zkříženýma pod sebou seděl jako nějaký Buddha, který káže v evropských šatech a bez lotosového květu, „uvažte však, že ani jeden z nás by nepociťoval přesně totéž. Nás zachraňuje činorodost - touha po činech. Od těch lidí se ale v tom směru opravdu nedalo moc očekávat. Kolonizátoři to nebyli; jejich nadvláda spočívala zřejmě v pouhém vysávání a v ničem jiném. Byli to dobyvatelé a k tomu stačí pouze hrubá síla - nic, čím by se člověk mohl chlubit, má-li ji, jelikož to, že někdo je silný, je vždy jen náhoda a důvodem je slabost těch druhých. Zmocnili se všeho, čeho se zmocnit mohli, jen aby to měli. Bylo to pouhé násilné loupení, tvrdé vraždění ve velkém a šli do toho slepě - jak se to patří u toho, kdo se pouští do temnot. Dobývat svět většinou znamená brát zemi těm, kteří mají jinou barvu pleti nebo o něco tupější nosy než

12$

my, a není to nic hezkého, když to pozorujete zblízka. Omluvou může být pouze idea. Idea za tím vším, ne nějaké sentimentální předstírání, ale idea; a nesobecká víra v tu ideu - něco, co si člověk může postavit před sebe a klanět se tomu a přinášet tomu oběti…“

Odmlčel se. Po řece klouzaly plameny, malé zelené plamínky, červené plamínky, bílé plamínky, které se honily, předháněly, spojovaly, křížily navzájem - a pak se spěšně či pomalu rozdělovaly. V postupující noci pokračoval ruch velkoměsta na řece, která neusínala. Přihlíželi jsme a trpělivě čekali nic jiného se nedalo dělat - až skončí příliv. Nastalo dosti dlouhé ticho a pak Marlow váhavým hlasem pronesl:

„Myslím, přátelé, že si vzpomínáte, jak jsem se jednou stal nakrátko sladkovodním námořníkem.“ Hned nám bylo jasné, že nám je souzeno poslouchat jedno z Marlowových nekonečných dobrodružství, dokud nenastane odliv.

„Nechci vás příliš unavovat tím, co potkalo mne osobně,“ začal a tou poznámkou prozradil slabou stránku mnoha vypravěčů, kteří si velice často neuvědomují, co by jejich posluchači nejraději slyšeli. Abyste však pochopili, jak to na mne působilo, měli byste vědět, jak jsem se tam dostal, co jsem všechno viděl, jak jsem proti proudu řeky doplul až k místu, kde jsem se poprvé setkal s tím ubožákem. Bylo to místo, kam až se nejdále dalo s lodí proniknout, a zde jsem prožil svůj vrcholný zážitek. Ten jako by vrhal jakési světlo na vše okolo mne - a do mých myšlenek. Byl sice dost temný a žalostný… - nikterak však mimořádný - avšak také ne příliš jasný. Ne, příliš jasný nebyl. A přece se zdálo, jakoby vrhal jakési světlo.

Jak si vzpomínáte, vrátil jsem se právě tenkrát do Londýna z dlouhých cest po Indickém oceánu, Tichém oceánu a po čínských mořích - jak je to

13$

na Východě běžné - byl jsem tam asi šest let, a tehdy jsem jen tak obcházel, rušil vás v práci a přepadával vás doma, jako kdybych měl nějaké božské poslání vás civilizovat. Na čas to bylo hezké, ale brzy mě odpočinek začal unavovat. Tak jsem se pustil do hledání nějaké lodi - to je podle mne ta nejtěžší práce na světě. Žádná loď se na mne ale ani neusmála. Ale i tahle zábava mě začala unavovat.

Když jsem byl malé děcko, velice jsem se zajímal o mapy. Po celé hodiny jsem se vydržel dívat na Jižní Ameriku nebo Afriku nebo Austrálii a propadal jsem kouzlu objevitelských cest. V té době bylo na zemi ještě hodně bílých míst, a když jsem na mapě spatřil některé z nich, které vypadalo obzvláště lákavě (tak však vypadala všechna), položil jsem na ně prst se slovy: ,Až vyrostu, pojedu tam.‘ Vzpomínám si, že jedním z těch míst byl severní pól. Tam jsem tedy dosud nebyl a teď už se o to také nebudu pokoušet. To kouzlo už je pryč. Ostatní místa byla rozeseta podél rovníku a na všech šířkách obou polokoulí. Na některá z nich jsem se dostal a… avšak o tom nebudu mluvit. Zbývalo však ještě jedno - to největší, abych tak řekl nejbělejší - po němž jsem toužil.

Je pravda, že to tenkrát už bílé místo nebylo. Od doby mého dětství se zaplnilo řekami a jezery a jmény. Přestalo být bílým místem, plným úžasných tajemství - bílým místem, o němž mladý kluk mohl spřádat nádherné sny. Stalo se z něho místo temnoty. Zejména však tam byla jedna řeka, mohutná velká řeka, jež se na mapě podobala nějakému obrovskému rozvinutému hadovi, který měl hlavu v moři, zákruty jeho nehybného těla se táhly tou rozsáhlou zemí a jeho ocas se ztrácel v hlubinách vnitrozemí. A pak jsem tu mapu zpozoroval v jednom výkladu, učarovala mi jako had uhrane ptáka, malého hloupého ptáčka. Tu jsem si uvědomil, že existuje velký podnik,

14$

společnost pro obchod na té řece. Hrom do toho, napadlo mi, na té obrovské řece přece nemohou obchodovat bez plavidel - parníků! Proč bych se nemohl pokusit, abych dostal velení na některém z nich? Šel jsem dále po Fleet Street, onoho nápadu jsem se však nemohl zbavit. Ten had mi učaroval.

Je vám snad jasné, že se jednalo o obchodní společnost na evropské pevnině, ne anglickou. Mám však na pevnině hodně příbuzných, protože se tam žije levně a není to tam podle nich tak zlé, jak to vypadá.

Musím se bohužel přiznat, že jsem je začal obtěžovat. Už to bylo u mne něco nového. Takto postupovat nebyl nikdy můj zvyk, jak víte. Vždy jsem stál sám na vlastních nohou, vždy jsem šel svou cestou tam, kam jsem měl namířeno. Byl bych si to sám o sobě nebyl myslel; tehdy jsem však, víte, nějak pociťoval, že se tam musím dostat za každou cenu. A tak jsem je tedy obtěžoval. Muži mi řekli: ,Můj milý’, a neudělali nic. Pak jsem to tedy zkusil - věřili byste mi? - se ženami. Já, Charlie Marlow, jsem zaangažoval ženy - abych dostal místo. Nebesa! Vidíte, jako bych byl tou myšlenkou posedlý. Měl jsem jednu tetu, milou duši, která se nechala pro věc nadchnout. Ta mi napsala: ,Bude to úžasné. Jsem ochotna učinit pro tebe cokoliv, cokoliv. Je to skvělá myšlenka. Znám se s manželkou jedné vysoce postavené osobnosti ve státní správě a také s člověkem, který má velký vliv na, atd. atd. Rozhodla se, že neustane, dokud mě nejmenují kapitánem říčního parníku, když po tom tak toužím.

Jmenován jsem samozřejmě byl; a to velice brzy. Zdá se, že společnost dostala zprávu, že jeden z jejích kapitánů byl zabit ve srážce s domorodci. To byla příležitost pro mne a já jsem ještě víc zatoužil se tam dostat. Až po mnoha měsících, když jsem se pokou—

15$

šel zachránit, co zbylo z jeho těla, jsem se dozvěděl, že spor vlastně vznikl z nedorozumění kvůli jakýmsi slepicím. Ano, kvůli dvěma černým slepicím. Fresleven - tak se můj předchůdce jmenoval, byl to Dán si myslel, že ho při koupi těch slepic někdo ošidil; tak se vydal na břeh a začal náčelníka vesnice zpracovávat klackem. Vůbec mě to nepřekvapilo, když jsem to uslyšel a když mi současně řekli, že Fresleven platil za jednu z nejmírnějších a nejklidnějších bytostí, které kdy tato země nosila. O tom není pochyb; byl už tam však řadu let, ve službách té vznešené věci, jak víte, a cítil asi potřebu utvrdit si nějak své sebevědomí. Proto toho starého černocha tak nemilosrdně ztřískal a velký dav místních lidí jen ohromeně přihlížel, až kdosi - prý to byl náčelníkův syn - zoufalý z toho, jak slyšel starocha ječet, zkusil hodit po bělochovi oštěp a ten mu samozřejmě lehce pronikl mezi lopatkami. Nato se celá vesnice odklidila do lesa v očekávání všech možných pohrom, zatímco parník, kterému Fresleven velel, také v panice odplul, myslím, že pod velením strojníka. Potom se o Freslevenovy tělesné pozůstatky nikdo nestaral, dokud jsem já nevyrazil v jeho stopách. Ať to bylo jakkoliv, musel jsem v té věci něco udělat; když ale konečně nadešla příležitost k setkání s mým předchůdcem, dosahovala tráva, která mu prorůstala skrze žebra, takové výše, že zakrývala jeho kosti. Byly tam všechny. Když nadpřirozená bytost padla, nikdo se jí ani nedotkl. A vesnice byla opuštěná, chatrče temně zíraly před sebe, prohnilé a nakřivo stojící, ohrady zřícené. Bylo zřejmé, že vesnici postihla pohroma. Obyvatelé zmizeli. V šílené hrůze se rozutekli, muži, ženy a děti, do džungle a nikdy se už nevrátili. Co se stalo se slepicemi také nevím. Věc pokroku je zřejmě také dostihla. Avšak díky této úžasné události jsem dostal jmenování dříve, než jsem v to vůbec počal doufat.

16$

Honil jsem se jako blázen, abych se rychle připravil, a dříve než uplynulo osmačtyřicet hodin, plul jsem již na lodi přes kanál La Manche, abych se představil svým zaměstnavatelům a podepsal smlouvu. Za pár hodin jsem dorazil do města, které mi vždycky připomíná obílený hrob. Což je nepochybně předsudek. Kanceláře společnosti jsem našel bez potíží. Byla to největší firma ve městě a každý, s kým jsem se setkal, ji znal. Pouštěli se do budování zámořské říše, v níž by obchodem vydělávali nesmírné peníze.

Úzká a opuštěná ulice, ponořená ve stínu, vysoké domy, nesčetná okna s žaluziemi, mrtvé ticho, tráva, vyrůstající mezi dlažbou, napravo i nalevo mohutné podjezdy pro kočáry, obrovské pootevřené dvoukřídlové dveře. Proklouzl jsem jedněmi z nich, vyšel jsem po čistém a prostém schodišti, kde bylo pusto jako na poušti, a otevřel jsem první dveře, k nimž jsem přišel. Dvě ženy, jedna tlustá a druhá štíhlá, tam seděly na židlích, které měly sedátka ze slámy, a pletly něco z černé vlny. Ta štíhlá vstala a zamířila přímo ke mně - při tom stále se sklopenýma očima pletla - a právě když jsem se chystal jí ustoupit z cesty, jako se ustupuje náměsíčníkům, se přede mnou zastavila a pohlédla na mne. Její šaty byly tak prosté jako obal na deštník. Beze slova se obrátila a šla přede mnou do čekárny. Udal jsem své jméno a rozhlédl jsem se. Uprostřed jednoduchý dřevěný stůl, všude podél zdí prosté židle, na jednom konci velká lesknoucí se mapa, hrající všemi duhovými barvami. Byla na ní celá záplava červené - což je vždycky příjemný pohled, protože člověk ví, že se tam provádí nějaká užitečná práce, po čertech pořádně modré, trochu zelené, pásy oranžové a na východním pobřeží fialová skvrnka, ukazující místo, kde jedineční průkopníci pokroku popíjejí jedinečný ležák. Avšak já jsem nehodlal jít do žádného

17$

z těchto pásem. Chtěl jsem do žlutého. Přímo do středu. Tam, kde je ta řeka - uchvacující - životu nebezpečná - jako had. Ach, ach! Dveře se otevřely, v nich se objevila bělovlasá hlava tajemníka, který se tvářil soucitně, a kostnatý ukazováček mi pokynul, abych vstoupil do svatyně. Bylo tam šero a uprostřed se tyčil těžký psací stůl. Za ním trůnil bledý kulaťoučký zjev ve fraku. Byl to sám velký šéf. Měřil, podle mého, pět stop a šest palců a jeho ruka vládla velice mnoha miliony. Myslím, že mi podal ruku, něco neurčitě zamumlal, byl spokojen s mou francouzštinou. Bon voyage.

Asi za pětačtyřicet vteřin jsem se octl nazpět v čekárně s tím soucitným tajemníkem, který mi s výrazem bezútěšnosti i sympatií podal k podpisu nějaký dokument. Myslím, že jsem se mimo jiné zavázal neprozrazovat žádná obchodní tajemství. A to také neučiním.

Počal se mě zmocňovat poněkud nepříjemný pocit. Vy víte, že nejsem zvyklý na takové formality, a ve vzduchu bylo něco zlověstného. Jako by mě byli zasvětili do nějakého spiknutí - sám nevím - do něčeho, co není zcela v pořádku; a byl jsem rád, že to už mám za sebou. V předpokoji ty dvě ženy horečně pletly z černé vlny. Přicházeli lidé a mladší z nich chodila sem a tam a představovala je. Starší seděla ve své židli. Nízké látkové papuče si opírala o ohřívač na nohy a na klíně jí odpočívala kočka. Na hlavě měla naškrobenou bílou čepičku, na tváři bradavici a na špičce nosu jí držely brýle se stříbrnou obroučkou. Pohlédla na mne přes jejich obrubu. Její zběžný, nezúčastněný a netečný pohled mi nebyl příjemný. Ta mladší kolem ní právě vedla dva mladíky naivního veselého vzezření a ona na ně vrhla tentýž pohled, plný nezúčastněné moudrosti. Zdálo se, že o nich i o mně ví všechno. Počal se mě zmocňovat

18$

jakýsi podivný pocit. Jako by v sobě měla něco záhadného a zlověstného. Později jsem často, daleko vzdálen, vzpomínal na ty dvě, které střežily bránu Temnoty; pletly z černé vlny, jakoby na nějaký teplý rubáš - jedna uvádějící neustále do neznáma, druhá zkoumající nezúčastněnýma starýma očima veselé a naivní tváře. Ave! Stará pletařko z černé vlny. Morituri te salutant! Nemnoho z těch, na které pohlížela, ji kdy ještě spatřilo - ani polovina ne, zdaleka ne.

Ještě zbývala návštěva u doktora.

„Pouhá formalita“, ujistil mě tajemník, který mi dával najevo velkou účast ve všech mých starostech. Pak přišel odněkud shora mladík v klobouku, nasazeném na stranu, nějaký písař, myslím - v takovém podniku museli mít určitě písaře, ač všude v domě bylo ticho jako v městě mrtvých - a odvedl mě s sebou. Byl špatně a nedbale oblečený, na rukávech saka měl skvrny od inkoustu a pod bradou, která vypadala jako špička staré boty, se mu nadouvala široká kravata. Na doktora to bylo ještě trochu příliš brzy, tak jsem navrhl, že bychom mohli někde trochu popít, a nato poněkud ožil. Když jsme tak seděli nad vermutem, chválil velice obchody společnosti a já jsem po chvíli vyjádřil neúmyslně svůj údiv nad tím, proč nejde sám někam do zámoří. Ihned ochladl a stal se zdrženlivějším. „Nejsem tak hloupý, jak vypadám, říkával Platón svým žákům,“ zadeklamoval, vyprázdnil velmi rázně svou sklenku a oba jsme vstali.

Starý doktor mi změřil puls, přičemž zřejmě myslel na něco docela jiného.

„Dobře, pro tu oblast je to v pořádku“, zamumlal a pak se mě se značným zájmem otázal, zda bych mu nedovolil, aby si změřil mou hlavu. Dost mě to překvapilo a souhlasil jsem, načež vytáhl něco jako kružítko a zjistil si rozměry vzadu i vpředu a ze

19$

všech stran a vše si pečlivě zaznamenal. Byl to neoholený malý muž v ošumělém kabátě, který připomínal kaftan, na nohou měl papuče a pokládal jsem ho za neškodného blázna.

„Vždy se v zájmu vědy ptám těch, co tam odjíždějí, zda bych jim nemohl změřit lebku“, řekl.

„A když se vrátí nazpět také?“, tázal jsem se.

„No, ty já už víckrát neuvidím,“ poznamenal, „a kromě toho, ke změnám počne docházet uvnitř.“ Usmál se jako při nějakém dobrém žertu.

„Tak vy se tedy vydáváte tam. Úžasné. Také zajímavé.“ Podíval se na mne zkoumavě a opět si něco poznamenal. „Vyskytovalo se někdy u vás v rodině šílenství?“ zeptal se věcným tónem. Dost se mě to dotklo.

„Je ta otázka také v zájmu vědy?“

„Pro vědu by bylo zajímavé,“ řekl, aniž by si všímal mého rozhořčení, „sledovat duševní změny jednotlivců tam, na místě, ale…“

„Jste psychiatr?“ přerušil jsem ho.

„Každý lékař by jím měl být - do jisté míry,“ odpověděl ten podivín klidně. „Mám jistou teorii a tu mi vy, pánové, kteří tam odjíždíte, musíte pomoci dokázat. To je můj podíl na výhodách, které bude má vlast požívat z vlastnictví tak úžasného území. Vlastní bohatství ponechám druhým. Promiňte mi mé otázky, ale jste první Angličan, kterého mám příležitost vyšetřovat…“

Spěchal jsem s ujištěním, že nejsem ani v nejmenším typický.

„Kdybych byl,“ řekl jsem, „tak bych tu s vámi takhle nehovořil.“

„To, co říkáte, je dosti hluboké a pravděpodobně nesprávné,“ řekl s úsměvem. „Nevystavujte se slunci a ještě více se vyhýbejte rozčilování. Adieu. Jak to vy Angličané říkáte? Good-bye. Adieu. V tropech je

20$

především třeba zachovat klid.“… Varovně pozvedl ukazováček… „Du calme, du calme. Adieu.“

Zbývala ještě jedna věc - rozloučit se s mou skvělou tetou. Zářila, když jsem přišel. Vypil jsem šálek čaje - poslední pořádný šálek čaje na delší dobu a v pokoji, který vypadal velmi útulně, tak, jak by asi podle vašich představ měl vypadat obývací pokoj dámy, jsme se dlouho potichu bavili u krbu. V průběhu tohoto důvěrného rozhovoru jsem se dozvěděl, že jsem byl doporučen manželce jedné vysoce postavené osobnosti, a bůhvíkolika ještě lidem kromě toho, jako neobyčejný a nadaný člověk - Společnost by měla štěstí, kdyby se jí podařilo mě získat - jako člověk, jaký se nevyskytne každý den. Propána! A já měl převzít ubohoučký říční parník, na němž je připevněna píšťala za krejcar! Zdálo se však, že jsem také jedním z Dělníků s velkým D. Něco jako posel světla, něco jako nějaký apoštol nižšího stupně. Tenkrát se takových nesmyslů objevovalo moc, v tisku i v hovoru, a ta výborná žena, která žila v proudu všeho toho humbuku, mu nakonec podlehla. Mluvila o tom, jak je třeba „odnaučit ty milióny nevzdělaných lidí jejich strašným způsobům,“ až mi to na mou čest začalo být nepříjemné. Odvážil jsem se naznačit, že Společnosti jde o zisk.

„Zapomínáš, milý Charlie, že dělník je hoden mzdy své,“ řekla vesele. Je zvláštní, jak málo bývají ženy v kontaktu s pravdou. Žijí ve svém světě a tomu se nikdy nic nepodobalo a nikdy se podobat nebude. Je ve všem až příliš krásný, a kdyby takový nějaký měly vytvořit, rozbil by se na kousky před prvním slunce západem. Vyšla by najevo nějaká skutečnost, která není v pořádku a s níž my muži žijeme spokojeně už od stvoření světa, a ta by zničila všechno.

Potom mě objala, řekla, abych nosil flanelové prádlo a abych často psal a tak dále - a já odešel.

21$

Na ulici se mě zmocnil - nevím proč - pocit, že jsem podvodník. Zvláštní je, že já, který jsem býval schopen vyrazit do čtyřiadvaceti hodin do kterékoliv části světa, aniž bych uvažoval déle než většina lidí uvažuje před přechodem křižovatky - a já jsem najednou nechci říci váhal, ale byl nějak zaražen před touto všední záležitostí. Nejlépe se to snad dá vysvětlit tak, že jsem měl na vteřinu či dvě pocit, jako bych měl vyrazit ne do středu jedné pevniny, ale do středu Země.

Odplul jsem na francouzském parníku a ten zastavoval ve všech jejich zlořečených přístavech tam dole, a to pouze proto, pokud jsem si mohl všimnout, aby se vylodili vojáci a celní úředníci. Pozoroval jsem pobřeží. Pozorovat pobřeží, jak míjí podél lodi, je jako myslet na nějakou hádanku. Leží před vámi - smějící se, zachmuřené, zvoucí, velkolepé, ubohé, nudné nebo divoké a vždy tiché, jakoby šeptající: Pojď a podívej se. Pobřeží zde bylo dost nevýrazné, jako by ještě nehotové, s nádechem odpuzující monotónnosti. Okraj mohutné džungle, tak tmavozelený až málem přecházel do černa, lemovaný bílou pěnou příboje, se táhl rovně jako podle pravítka do velké dálky podél modrého moře, jehož třpyt tlumila nízká mlha. Slunce pálilo, země jako by se leskla od páry a měla na sobě kapky potu. Tu a tam se za bílým příbojem objevovaly trsy šedobílých skvrn, nad nimiž zřejmě vlály vlajky. Osady, staré několik staletí a přece ne větší než špendlíkové hlavičky na nedotčené prostoře pozadí. Sunuli jsme se pomalu vpřed, zastavili, vysadili jsme vojáky: pluli jsme dále, vysadili celní úředníky, aby vybírali clo v této zemi, která vypadala jako Bohem opuštěná divočina, v níž se plechová bouda a vlajkový stožár zcela ztrácely: vysadili jsme další vojáky - zřejmě aby bděli nad celními úředníky. Někteří z nich prý utonuli v příboji; ať se tak však stalo nebo ne - nezdálo se, že by se o to někdo obzvlášť

22$

staral. Jen jsme je tam vyhodili a pluli jsme dál. Každého dne vypadalo pobřeží stejně, jako kdybychom se nehýbali; minuli jsme však řadu různých míst obchodních osad se jmény jako Gran Bassam, Little Popo; ta jména jako by patřila do nějaké hrubé frašky, odehrávající se před podivnou zadní kulisou. Nečinnost, která mi jako cestujícímu byla údělem, osamělost uprostřed všech těch lidí, s nimiž jsem neměl nic společného - olejovité a nehybné moře, jednotvárné chmurné pobřeží - to vše jako by mě odvádělo od pravdy věcí a udržovalo mě v tenatech smutného a nesmyslného klamu. Ve zvuku příboje, který bylo tu a tam slyšet, zaznívalo něco kladného a radostného, jako v řeči bratra. Bylo to něco přirozeného, co mělo svůj smysl, co mělo nějaký význam. Tu a tam mi člun, plující od pobřeží, dával pocit chvilkového spojení se skutečností. Poháněli jej černí veslaři. Zdáli bylo vidět, jak jim září bělma očí. Křičeli, zpívali; z těl se jim řinul pot; tváře měli tito muži jako nějaké groteskní masky; měli však kosti, svaly, nezkrocenou vitalitu, tu intenzivní energii pohybu, jež byla tak přirozená a skutečná jako příboj podél jejich pobřeží. Nepotřebovali žádné omluvy za to, že tam jsou. Pohled na ně působil velice útěšně. Na chvilku jsem cítil, že ještě patřím do světa přímočarých skutečností, ten pocit však netrval dlouho. Vždy se vyskytlo něco, co jej zaplašilo. Jednou, vzpomínám si, jsme narazili na válečnou loď, kotvící na pobřeží. Nebyla tam ani žádná osada a z lodi ostřelovali pobřežní porost. Zdálo se, že tam někde Francouzi tehdy vybojovávali jednu ze svých válek. Státní vlajka na ní visela zplihle jako hadr; hlavně dlouhých šestipalcových děl vystupovaly podél celého nízkého trupu; mastné slizké vlny jí lenivě pohupovaly nahoru a dolů a její štíhlé stožáry se kymácely. V prázdné nezměrnosti země, oblohy a vody byla loď, ostřelující pevninu,

23$

něčím nepochopitelným. Bum, vypálilo jedno z těch šestipalcových děl; malý plamínek vylétl a zmizel, malý obláček kouře se rozplynul, drobná střela proletěla se slabým svistem vzduchem - a nic se nestalo. Nic se nemohlo stát. To, co se tu dálo, v sobě mělo nádech šílenství, v pohledu na to bylo něco žalostně směšného; a to se nerozptýlilo, když mě kdosi na palubě vážně ujišťoval, že tam někde, skrytý našemu zraku, je tábor domorodců - mluvil o nich jako o nepřátelích.

Předali jsme lodi jejich poštu (doslechl jsem se, že mezi posádkou té osamělé lodi řádí horečka, umírají prý tři denně) a pluli jsme dále. Zastavili jsme na několika dalších místech se směšnými jmény, kde smrt a obchod spolu vesele tancují v tiché a dusné atmosféře, připomínající přehřáté katakomby; všude okolo nevýrazné pobřeží, lemované nebezpečným příbojem, jako by se Příroda sama zkoušela bránit proti vetřelcům; vplouvali jsme do ústí řek a opět vyplouvali, do smrtonosných živých toků, jejichž břehy zahnívaly na bahno, jejichž vody, zhoustlé na sliz, pronikaly mezi pokroucené mangrovníky, které jako by se před námi svíjely v posledních křečích bezmocného zoufalství. Nikde jsme nezůstali tak dlouho, abychom získali detailnější dojmy, avšak postupně se mě zmocňoval všeobecný a tísnivý pocit úžasu. Bylo to jako nějaké únavné putování, jehož podněty se mi budou vracet v hrozných nočních snech.

Trvalo to přes třicet dní, než jsem spatřil ústí té velké řeky. Zakotvili jsme u vládní budovy. Já jsem však měl nastoupit až asi o dvě stě mil dále. Proto jsem vyrazil, jak to jen bylo možné, do místa vzdáleného asi třicet mil proti proudu.

Cestoval jsem na malém parníku, který byl schopen i plavby na moři. Kapitánem byl nějaký Švéd,

24$

a protože věděl, že jsem námořník, pozval mě na velitelský můstek. Byl to mladý, štíhlý, plavý a zádumčivý člověk s dlouhými vlasy a těžkopádnou chůzí. Když jsme odplouvali od malého ubohého přístaviště, potřásl pohrdlivě hlavou směrem k břehu.

„Bydlel jste tam?“ zeptal se.

Řekl jsem: „Ano.“

„To je pěkná sebranka, tihle lidé od vlády, což?“ pokračoval. Jeho angličtina se vyznačovala velkou přesností a značnou zahořklostí. „Je to směšné, co by někteří lidé udělali za několik franků měsíčně. Rád bych věděl, co se s nimi stane, když se dostanou do vnitrozemí?“

Řekl jsem, že se o tom asi sám brzy přesvědčím.

„Ták!“ zvolal. Trochu se pootočil, jedním okem však bděle pohlížel dopředu. „Nebuďte si tím tak jist,“ pokračoval. „Před nedávnem jsem vzal na loď člověka, který se cestou oběsil. Byl to také Švéd.“

„Oběsil! A proč, proboha?“ zvolal jsem.

Stále se pozorně díval dopředu. „Kdo ví? Možná, že nesnášel slunce nebo tuto zemi.“

Konečně jsme se dostali do míst, kde se tok řeky napřímil. Objevil se skalnatý útes, na břehu hromady překopané zeminy, na pahorku domky, další domky s plechovými střechami mezi množstvím vykopané hlíny-nebo přilepené na svah. Neustálé dunění o kus výše ležících peřejí se vznášelo nad touto obývanou pustinou. Spousty lidí, většinou černých a nahých, se tu pohybovaly jako mravenci. Do řeky vyčníval přístavní můstek. Oslepující sluneční světlo to všechno chvilkami utápělo v náhlých záchvěvech silného jasu.

„Stanice vaší Společnosti je támhle,“ řekl Švéd a ukázal na tři dřevěné kasárenské stavby na skalnatém svahu. „Pošlu vám tam věci. Čtyři bedny jste říkal? Tak. Žijte blaze.“

25$

Narazil jsem na kotel, který se povaloval v trávě; pak jsem našel stezku, která vedla do kopce. Vyhýbala se velkým balvanům a také menšímu železničnímu vagonu, který ležel převrácený, s koly ve vzduchu. Jedno chybělo. Vypadal tak mrtvě jako mršina nějakého zvířete. Ještě jsem narazil na další kusy polorozpadlých strojů, na hromadu rezivých kolejnic. Nalevo vrhala skupinka stromů trochu stínu, v němž jako by se matně pohybovaly nějaké tmavé bytosti. Mžoural jsem, cesta byla velmi strmá. Vpravo zazněl zvuk trubky a bylo vidět, jak se černoši rozutíkávají. Velký tupý výbuch otřásl půdou, ze skal se vyvalil oblak dýmu a to bylo všechno. Na skalisku nebyla patrná žádná změna. Stavěli tam železnici. Skála však nestála v cestě ani jinak nevadila, ale toto bezúčelné vyhazování do vzduchu bylo tím jediným, co se tu dělalo.

Za mnou se ozval slabý cinkot, a proto jsem otočil hlavu. Šest černochů šlo za sebou v řadě a namáhavě vystupovalo po stezce vzhůru. Kráčeli vzpřímeně a pomalu, na hlavách nesli vyvážené malé košíky plné hlíny a onen cinkot zněl do taktu s jejich kroky. Okolo beder měli ovinuté černé hadry a jejich kratší konce se jim vzadu třepaly jako ocasy. Mohl jsem rozlišit každé jejich žebro, klouby na rukou i na nohou připomínaly uzly na provaze; všichni měli okolo krku železné obojky a navzájem byli spojeni řetězem, který se pohupoval mezi nimi a rytmicky zvonil do taktu. Další výbuch směrem od skaliska mi náhle připomněl tu válečnou loď, která před mým zrakem ostřelovala pevninu. Byl to týž zlověstný zvuk; ale tyto muže nemohl nikdo ani s velkou dávkou fantazie označit za nepřátele. Označovali je za zločince a uražený zákon, ta nevysvětlitelná záhada, k nim přišel od moře, tak jako ty vybuchující granáty. Všichni supěli současně svými vychrt-26$

lými hrudníky, silně rozšířené nozdry se jim chvěly, skelné oči pohlížely vzhůru. Přešli okolo mne ve vzdálenosti šest palců, aniž by na mne pohlédli, s tou naprosto mrtvolnou netečností nešťastných divochů. Za tímto surovým materiálem kráčel jeden z tvorů kultivovaných, který byl výsledkem působení nových sil; v ruce nesl pušku. Na saku od uniformy mu chyběl jeden knoflík, a když spatřil na cestě bělocha, zvedl si rychle pušku na rameno. Byla to pouhá opatrnost, neboť bílí muži si jsou na takovou vzdálenost velmi podobní, takže nevěděl o koho se asi jedná. Brzy se však uklidnil a jeho široký, bílý, darebácký škleb a pohled na jeho svěřence naznačovaly, že mě pokládá za spojence ve svém vznešeném díle. Já jsem se konec konců také podílel na velkých a spravedlivých skutcích, konaných v rámci té vznešené věci.

Obrátil jsem se, místo abych šel dále nahoru, a odbočil jsem směrem vlevo dolů. Chtěl jsem ztratit tuto řetězem spoutanou skupinku z dohledu, než budu pokračovat v cestě do kopce. Znáte mě, že nejsem nijak zvlášť citlivý člověk. Musel jsem leckdy v životě udeřit a odrážet rány. Musel jsem se bránit a občas i zaútočit - což je jen jeden způsob obrany aniž bych se zamýšlel nad následky, jak to s sebou přinášel ten způsob života, do něhož jsem zapadl. Poznal jsem démona násilí a démona chtivosti a démona prudké žádostivosti; avšak, při všech hvězdách! Byli to silní, zdraví, rudoocí démoni, kteří se zmocnili lidí a štvali je - lidí, jak vám říkám. Jak jsem tak ale stál na tom svahu, zmocnila se mě předtucha, že se v oslepujícím slunci této země seznámím s nanicovatým, přetvařujícím se, slabozrakým démonem chtivé a nemilosrdné pošetilosti. Až po několika měsících a asi tisíc mil dále ve vnitrozemí jsem měl poznat, jakých zákeřností může být schopen. Na

27$

okamžik jsem zůstal ohromeně stát, jako by to bylo varování. Nakonec jsem se dal šikmo z kopce dolů, směrem ke stromům, kterých jsem si předtím všiml.

Vyhnul jsem se obrovské umělé jámě, kterou někdo ve svahu vykopal, jejíž smysl jsem však naprosto nemohl vytušit. Nebyl to totiž ani lom, ani pískovna. Byla to pouze jáma. Možná, že souvisela s lidumilným přáním, aby ti zločinci měli co dělat. Nevím. Pak jsem málem spadl do velice úzké průrvy, byl to vlastně jen jakýsi zářez do svahu. Zjistil jsem, že do ní naházeli spoustu dovezených drenážních rour. Žádná z nich nebyla vcelku. Bylo to svévolné ničení. Konečně jsem dorazil pod stromy. Mým cílem bylo dostat se na chvilku do stínu; sotva jsem tam však vkročil, měl jsem dojem, že jsem se octl v temném kruhu nějakého inferna. Peřeje byly nablízku a jejich nepřerušovaný, stejnoměrný, prudký, dunivý šumot vyplňoval chmurné ticho lesíka, které panovalo mezi stromy, kde ani vánek nezavanul, ani lístek se nepohnul, tajemným zvukem - jako kdyby se náhle stal slyšitelným prudký krok rychle se otáčející země.

Mezi stromy se krčily, ležely a seděly černé postavy, opíraly se o kmeny, přidržovaly se země, napolo skryté v tlumeném světle, napolo z něho vystupující, ve všech postojích bolesti, opuštěnosti a zoufalství. Na skále vybuchla další nálož, půda pod mýma nohama se lehce otřásla. Práce pokračovala. Práce! A na toto místo se několik pomocníků uchýlilo, aby zde mohli zemřít.

Umírali pomalu - to bylo zcela jasné. Nebyli to nepřátelé, nebyli to zločinci, to už nebyly pozemské bytosti - byly to pouze černé stíny nemoci a hladu, ležící neuspořádaně v zelenavém šeru. Přitáhli je sem ze všech koutů pobřeží na základě právoplatných dočasných smluv. Zatraceni v nezvyklém prostředí a živeni neobvyklou stravou onemocněli,

28$

přestali být výkonnými a pak jim dovolili zalézt stranou a odpočinout si. Tyto umírající bytosti byly svobodné jako vzduch - a téměř i tak průsvitné. Ve stínu stromů jsem počal rozlišovat lesk očí. Pak jsem pohlédl dolů a u své ruky jsem spatřil lidskou tvář. Černé tělo, hodně protažené, se ramenem opíralo o strom a jeho víčka se pomalu zvedala a propadlé oči na mne pohlížely, obrovské a prázdné, s jakousi slepou bílou září v hlubině zřítelnic, které vlekle umíraly. Zdálo se, že je to ještě mladý člověk - téměř chlapec - u nich se to však těžko pozná. Nenapadlo mě udělat nic jiného než mu nabídnout jeden z lodních sucharů z lodi mého dobrého Švéda, který jsem měl v kapse. Jeho prsty jej pomalu sevřely a držely jej - jinak jsem nepozoroval žádný pohyb a žádný pohled. Okolo krku si uvázal kus bílé vlněné látky. Proč? Odkud tu látku měl? Bylo to nějaké znamení ozdoba - amulet - skutek usmíření? Mělo to vůbec nějaký smysl? Na jeho černém krku vypadal tento kus bílé látky ze zámoří překvapivě.

Poblíž téhož stromu ještě seděly dva uzlíčky s koleny zdviženými v ostrém úhlu. Jeden z nich, s bradou opřenou o kolena, zíral do prázdna nesnesitelným a hrůzným způsobem; jeho druh si opíral čelo, jako kdyby jej přepadla velká únava; a všude okolo byli rozptýleni další, skrčení a zkroucení ve všech možných polohách, jako by to byl nějaký obraz masakru či moru. Zatímco jsem zděšeně stál, jedna z těchto bytostí se zvedla na ruce a na kolena a šla se po čtyřech napít k řece. Chlemtal z ruky, pak seděl okamžik na slunci se zkříženýma nohama a po chvilce mu kudrnatá hlava klesla na prsa.

Ztratil jsem chuť na další procházku ve stínu a vydal jsem se rychle ke stanici. Poblíž budovy jsem potkal bělocha tak nečekaně elegantně upraveného, že jsem ho v prvním okamžiku pokládal za nějaké

29$

zjevení. Spatřil jsem naškrobený límec, bílé manžety, lehké vlněné sako, sněhobílé kalhoty, světlou vázanku a lakýrky. Bez klobouku. Vlasy měl rozčesané, vykartáčované, napomádované, ve velké bílé ruce držel slunečník se zelenými pruhy. Bylo to něco nepředstavitelného; a za uchem měl násadku na pero.

Podali jsme si s tímto zázrakem ruce a dozvěděl jsem se, že je hlavním účetním společnosti a že všechny účty se vedou na této stanici. Vyšel si na chvilku ven, říkal, „aby se trochu nadýchal čerstvého vzduchu“. Ten výraz zněl neobyčejně divně, neboť naznačoval sedavý život za psacím stolem. Byl bych se vám o tom člověku ani nezmínil, jenže jsem z jeho rtů poprvé zaslechl jméno onoho člověka, který je pro mne tak nerozlučně spjat se vzpomínkami na tu dobu. Kromě toho jsem k tomu účetnímu pociťoval úctu. Ano, pociťoval jsem úctu k jeho límci, velkým manžetám, vykartáčovaným vlasům. Je pravda, že vypadal úplně jako figurka u holiče za výkladem; ale v tom velkém morálním rozkladu tam dbal na svůj zevnějšek. A to ukazuje sílu vůle. Jeho škrobené límce a vyztužené náprsenky košil svědčily o pevném charakteru. Byl tu už skoro tři roky; a o něco později jsem se nezdržel otázky, jak si takové prádlo dokáže udržet. Trochu se začervenal a řekl skromně: „Zaučil jsem jednu domorodku ze stanice. Bylo to ale těžké. Pociťovala k takové práci nechuť.“ Tak tento člověk skutečně něčeho dosáhl. A oddaně se věnoval svým účetním knihám, které byly v naprosto dokonalém pořádku.

Ve všem ostatním byl na stanici zmatek: v hlavách, věcech, budovách. Řady zaprášených černochů s plochýma nohama přicházely a odcházely; proud továrního zboží, levné bavlněné látky, korálky a mosazný drát putovaly do hlubin temnoty, odkud

30$

se jako protihodnota vracel malý proud cenné slonoviny.

Na stanici jsem musel čekat deset dní - věčnost. Bydlel jsem v chatě ve dvoře, abych však unikl celkovému chaosu, chodíval jsem občas do kanceláře účetního. Byla postavena z vodorovně položených prken, která byla tak špatně spojena, že na něj, když se nakláněl nad svým vysokým psacím stolem, slunce vrhalo úzké proužky světla od hlavy až k patě. Nebylo vůbec zapotřebí otvírat velkou okenici, aby bylo vidět ven. Také tam bylo horko; velké mouchy nepřátelsky bzučely a neštípaly, nýbrž píchaly. Sedával jsem obyčejně na podlaze, zatímco on, bezvadně upravený (a také lehce navoněný) psal a psal, usazený na své vysoké židli. Když dovnitř přinesli nízkou postel na kolečkách s jedním nemocným agentem z vnitrozemí, bylo patrné, že mu to není příliš příjemné.

„Sténání toho nemocného,“ řekl, „rozptyluje mou pozornost. A jestliže se člověk nesoustředí, velice těžko se v tomto podnebí vyhne chybám ve výkazech.“

Jednoho dne poznamenal, aniž by zvedl hlavu:

„Ve vnitrozemí se nepochybně setkáte s panem Kurtzem.“

Na můj dotaz, kdo to pan Kurtz je, mi odpověděl, že je to prvotřídní agent; a když si všiml mého zklamání, dodal pomalu, odkládaje pero:

„Je to velice pozoruhodný člověk.“ Dalšími dotazy jsem zjistil, že pan Kurtz v současné době vede obchodní stanici, velice důležitou, v té pravé oblasti slonoviny, „přímo v jejím středu“.

„Posílá nám tolik slonoviny co všichni ostatní agenti dohromady…“ A počal opět psát. Nemocnému bylo tak špatně, že ani nesténal. Do toho ticha bzučely mouchy.

31$

Náhle se ozval šum hlasů, který postupné sílil, a hlasitý dupot. Dorazila nějaká karavana. Venku za prkny se počal rozléhat hrubý hovor neznámých hlasů. Všichni nosiči mluvili jeden přes druhého a v tom hluku bylo slyšet pronikavý hlas hlavního agenta, který toho dne už podvacáté naříkavě vykřikoval, že „s tím praští“. Účetní pomalu vstal.

„Co je to za strašný povyk,“ řekl. Přešel místností, aby se podíval na nemocného, a když se vrátil, řekl mi:

„Neslyší.“

„Cože! Copak je mrtvý?“ zeptal jsem se zděšeně.

„Ne, ještě ne,“ odpověděl velice klidně. A pak dodal a pohybem hlavy připomínal ten zmatek na dvoře stanice: „Má-li člověk správně a bez chyb zapisovat do knih, dospěje k tomu, že začne tyhle divochy nenávidět - k smrti nenávidět.“

Na chvilku se zamyslel. „Až se setkáte s panem Kurtzem,“ pokračoval, „vyřiďte mu ode mne, že zde“

- pohleděl na svůj psací stůl -“je všechno v nejlepším pořádku. Nechce se mi psát mu - u těch našich poslů nikdy nevíte, komu se váš dopis dostane do rukou - na hlavní stanici.“

Chvilku na mne pohlížel mírnýma, vypoulenýma očima. „Ó, ten to dotáhne daleko, velice daleko,“ začal znovu. „Ten se zanedlouho dostane do vedení společnosti. Ti nahoře - myslím dozorčí radu Evropy

- s ním mají podobné úmysly.“

A pustil se do práce. Hluk venku ustal a chystal jsem se vyjít ven, avšak zastavil jsem se u dveří. Mouchy neustále bzučely a ten agent, který se měl vrátit domů, ležel v bezvědomí, tváře měl rozpálené. Ten druhý, skloněný nad svými knihami, prováděl bezvadné zápisy o naprosto bezvadných transakcích: a padesát stop od prahu směrem dolů jsem viděl nehybné vrcholky stromů toho hájku smrti.

32$

Následující den jsem stanici konečně opustil; s šedesátičlennou karavanou jsem se vydal na pochod na vzdálenost dvou set mil.

O tom nemá smysl mnoho hovořit. Stezky, všude samé stezky. Síť vyšlapaných stezek, rozprostírající se pustinou, oblastí vysoké trávy, oblastí spálené trávy, houštinami, nahoru a dolů chladnými roklemi, nahoru a dolů mezi kamenitými pahorky rozžhavenými vedrem; a samota, samota, nikde nikdo, ani žádná chata. Obyvatelstvo se odtud vystěhovalo už před dávnou dobou. Ovšem, představte si, že by houf záhadných černochů, vyzbrojených všemi možnými strašnými zbraněmi, náhle začal cestovat po silnici mezi Dealem a Gravesendem a že by chytali napravo nalevo venkovany, aby jim nosili těžké náklady - myslím, že by se všechny dvorce a chalupy v okolí brzy vyprázdnily. Tady však navíc zmizela i obydlí. Přesto jsme prošli několika opuštěnými vesnicemi. Na zříceninách chatrčí z trávy je něco tklivě dětského. A tak tomu bylo den za dnem - kroky a šlapání šedesáti párů bosých nohou za mnou, každý pár nesl náklad šedesáti liber. Utábořit se, uvařit, vyspat, strhnout tábor, vyrazit. Tu a tam nějaký nosič při práci zemřel a odpočívá ve vysoké trávě poblíž stezky a prázdná nádoba z tykve na vodu a dlouhá hůl mu leží po boku. Široko daleko hluboké ticho. Za tiché noci někdy možná zaznívá dunění vzdálených bubnů, slábnoucí, sílící, mohutné dunění a opět slabé; tajemné zvuky, působivé, uhrančivé a divoké - a mající možná stejně hluboký význam jako zvuk zvonů v křesťanských zemích. Jednou jsme narazili na bělocha v rozepjaté uniformě, který tábořil na stezce s ozbrojeným doprovodem vysokých obyvatel Zanzibaru; byl velice pohostinný a slavnostně naladěn, abych nemusel říkat opilý. Dohlíží na udržování cesty, prohlásil. Nemohu

33$

říci, že bych si byl všiml nějaké cesty či nějakého udržování, pokud se tělo černocha středního věku s dírou od kulky v čele, přes kterého jsem o tři míle dále doslova klopýtl, nedá pokládat za nějaké trvalé vylepšení. Se mnou šel ještě jeden běloch, nebyl to špatný člověk, ale trochu příliš tlustý a měl ten rozčilující zvyk, že omdléval na horkých svazích, na míle vzdálených od poslední trošky stínu a vody. Je totiž dost nemilé, když musíte držet svůj kabát jako slunečník někomu nad hlavou, dokud nepřijde k sobě. Jednou jsem se nezdržel a zeptal se ho, proč se sem vůbec vydal.

„Vydělat peníze přece. Co jiného podle vás?“ řekl opovržlivě.

Pak dostal horečku a museli ho nést na visutém lůžku, zavěšeném na tyči. Jelikož vážil přes metrák, nebraly spory s nosiči konce. Bouřili se, utíkaly, někteří se v noci odplížili i se svým nákladem - prostě vzpoura. Tak jsem jednoho večera pronesl anglicky řeč, i s posunky, z nichž ani jeden neušel šedesáti párům očí přede mnou, a následujícího dne jsme řádně vyrazili s visutým lůžkem v čele. Za hodinu potom jsem na lůžko narazil v křoví - člověk, lůžko, sténání, přikrývky, hrůza. Těžká tyč mu sedřela kůži ze zbědovaného nosu. Velice naléhal, abych někoho zabil, ale poblíž nebylo ani stopy po nějakém nosičovi.

Vzpomněl jsem si na výraz starého doktora: „Pro vědu by bylo zajímavé sledovat duševní proměny jednotlivců přímo na místě.“ Cítil jsem, že se o věc počínám zajímat z odborného hlediska. To všechno však nemá žádný smysl. Patnáctého dne jsem se opět přiblížil na dohled k velké řece a dobelhal jsem se do hlavní stanice. Ležela u vedlejšího ramene, obklopená křovím a lesem, na jedné straně byl pás páchnoucího bahna a na třech ostatních byla ohražena vetchým rákosovým plotem. Zanedbaná mezera v něm

34$

sloužila jako branka a na první pohled bylo patrné, že celé to místo ovládá démon netečnosti. Běloši s dlouhými holemi v rukou se malátně vynořovali mezi budovami, přišli, aby si mě prohlédli, a potom zase zmizeli. Jakmile se jeden z nich, silný nervózní člověk s černým knírkem, dozvěděl, kdo jsem, sdělil mi se spoustou řečí a s mnoha odbočkami, že můj parník leží na dně řeky. Do mne jako kdyby uhodil blesk. Co, jak, proč? Ale všechno bylo „v pořádku“.

„Sám správce je tu, osobně. Vše je v pořádku. Všichni se chovali skvěle! skvěle! - musíte hned jít,“ řekl vzrušeně, „osobně za hlavním správcem. Očekává vás!“

Nepochopil jsem hned, jak to s tím ztroskotáním vlastně bylo. Myslím, že teď už to vím, ale nejsem si jist - naprosto ne. Bylo to určitě celé příliš hloupé - když na to myslím - aby k tomu vůbec mohlo přirozenou cestou dojít. Avšak… V tom okamžiku to však bylo pouze proklatě nepříjemné. Parník se potopil. Před dvěma dny vyrazili v náhlém spěchu se správcem na palubě pod velením nějakého dobrovolníka a nebyli ještě ani tři hodiny na cestě, když se dno lodi rozbilo o kameny a loď se poblíž jižního břehu potopila. Kladl jsem si otázku, k čemu tu jsem, když má loď není schopna provozu. Ve skutečnosti mě ale čekalo hodně práce, měl-li jsem vylovit z řeky loď, které budu velet. Musel jsem se do toho pustit hned následující den. Spolu s opravami, na které došlo později, až jsem si vrak dopravil ke stanici, to všechno trvalo několik měsíců.

Můj první rozhovor se správcem byl podivný. Ani mi nenabídl, abych se po té dvacetimílové procházce posadil. Měl všední pleť, rysy, způsoby i hlas. Byl středně vysoký, normální postavy. Oči měl nevýrazně modré a zdály se být velice chladné a jeho pohled někdy na člověka dopadl jako těžká a ostrá sekera.

35$

Avšak i v těch okamžicích celá jeho osobnost tento záměr vyvracela. Kromě toho tu byl pouze nedefinovatelný mdlý výraz jeho rtů, cosi kradmého - úsměv

- či to nebyl úsměv - vzpomínám si na to, ale nemohu to vylíčit. Byl podvědomý, tento úsměv, i když se stal výraznějším vždycky po tom, co něco řekl. Objevoval se na závěr jeho projevů jako pečeť, přidávaná ke slovům, aby se smysl i té nejběžnější fráze zdál zcela neproniknutelný. Byl to obyčejný obchodník, už od mládí činný v této oblasti a nic víc. Lidé ho poslouchali, ale nevzbuzoval ani lásku, ani strach, a dokonce ani úctu. Vyvolával stísněnost. To je ono! Stísněnost. Ne přímo nedůvěru - pouze stísněnost nic víc. Ani si neumíte představit, jak může taková… taková… schopnost působit. Neměl organizační talent, ani nebyl iniciativní, ani neměl smysl pro pořádek. To bylo patrné na žalostném stavu stanice. Neměl žádné vzdělání ani žádnou inteligenci. Jak tedy dosáhl svého postavení? Možná proto, že nikdy nezastonal. Sloužil na místě už třetí tříletý termín… Protože báječné zdraví je při celkovém všeobecném úpadku tělesné kondice druhem kapitálu. Když byl doma na dovolené, vyhazoval si hodně z kopýtka, žil si okázale. Jako námořník na pevnině - s jedním rozdílem - pouze navenek. To se dalo vytušit z jeho náhodných řečí. Sám nic původního nevytvořil a nevymyslel, uměl udržovat, co bylo zaběhané - a nic víc. V něčem však byl velký. Byl velký tou maličkostí, že nebylo možno uhodnout, co by na něj mohlo zapůsobit. To tajemství nikdy nevyzradil. Možná, že v sobě ani žádné neměl. Takové podezření ale člověka trochu zarazilo, protože tam neexistovaly žádné vnější zábrany. Když jednou různé tropické choroby sklátily na lůžko téměř všechny „agenty“ na stanici, říkal prý: „Ten, kdo jde sem, by neměl mít vnitřnosti.“ Ten výrok zpečetil oním úsměvem, který jako by

36$

byl branou, otevírající se do temnoty, jím spravované. Měli jste dojem, že jste něco spatřili - avšak pečeť byla na svém místě. Když ho při jídle rozčilovaly stálé hádky bělochů o tom, kdo má sedět na přednějším místě, nechal udělat obrovský kulatý stůl, kvůli kterému bylo třeba postavit zvláštní budovu. To byla jídelna stanice. První místo bylo tam, kde seděl on - na dalších nezáleželo. Člověk cítil, že to je jeho nezměnitelné přesvědčení. Nebyl ani zdvořilý, ani nezdvořilý. Byl tichý. Jeho sluha - vykrmený mladý černoch z pobřeží - měl dovoleno jednat s bělochy, přímo před jeho zrakem, s provokující drzostí.

Jakmile mě spatřil, začal mluvit. Byl jsem dlouho na cestě. On nemohl čekat. Musel začít beze mne. Se stanicemi na horním toku řeky bylo třeba navázat spojení. Odkládalo se to tolikrát, že on už ani nevěděl, kdo je mrtev a kdo je naživu a jak se jim vede - a tak dále, a tak dále. Mému vysvětlování nevěnoval pozornost, hrál si s válečkem pečetního vosku a několikrát opakoval, že situace je „velmi vážná, velmi vážná“. Objevily se pověsti, že jedna velmi důležitá stanice je ohrožena a že její vedoucí, pan Kurtz, je nemocen. On doufal, že tomu tak není. Pan Kurtz je… Byl jsem unaven a popudlivý. K čertu s Kurtzem, myslel jsem si. Přerušil jsem ho a řekl jsem, že jsem o panu Kurtzovi slyšel už na pobřeží.

„Á! Tak o něm se tam dole mluví,“ mumlal si pro sebe. Pak začal znovu a ujišťoval mě, že pan Kurtz je jeho nejlepší agent, že je to výjimečný člověk, neobyčejně důležitý pro Společnost. Proto jistě chápu jeho obavy. Je, pravil, „velmi, velmi znepokojen.“ Při tom se dost neklidně vrtěl na židli, zvolal:

.,Á pán Kurtz!“, rozlomil váleček pečetního vosku a zdálo se, že to, co právě učinil, ho překvapuje. Dále pak chtěl vědět „jak dlouho by to trvalo do…“

37$

Znovu jsem ho přerušil. Měl jsem hlad a také jsem musel stát a pomalu jsem začínal zuřit.

„Jak bych to mohl vědět?“ řekl jsem. „Zatím jsem ještě ani neviděl vrak - několik měsíců nepochybně.“ Celý ten hovor se mi zdál k ničemu.

„Několik měsíců,“ řekl. „Tedy, řekněme, že budeme moci vyplout za tři měsíce. Ano. To by vzhledem k té záležitosti stačilo.“

Vyrazil jsem z jeho domku (obýval sám hliněný domek s jakousi verandou) a pro sebe jsem si mumlal, co si o něm myslím. Byl to užvaněný blbec. Později jsem to vzal zpět, když jsem si s úžasem uvědomil, jak neobyčejně přesně odhadl čas, nutný pro tu „záležitost“.

Následujícího dne jsem se, takříkajíc, obrátil ke stanici zády a šel jsem pracovat. Zdálo se mi, že jen tak se mohu udržet ve spojení s osvobozujícími skutečnostmi života. Člověk se však někdy musí dívat okolo sebe; a pak jsem viděl tuhle stanici, tyto lidi, bloudící bezútěšně na slunci po dvoře. Kladl jsem si otázku, co to vše znamená. Chodili sem a tam se svými nesmyslně dlouhými holemi v rukou jako skupina nevěřících poutníků, začarovaných uvnitř prohnilého plotu. Slovo „slonovina“ znělo ve vzduchu, ozývalo se šeptem i ve vzdychání. Člověk by si myslel, že je vzývají. Nákaza slabomyslné chamtivosti tu pronikala vším jako mrtvolný puch. Bože můj! Nikdy v životě jsem ještě neviděl něco tak neskutečného. A tichá divočina okolo nás, obklopující tento vymýcený kousek zeměkoule, na mne mocně působila jako něco velkého a nepřemožitelného, jako zlo či pravda, trpělivě čekající, až pomine tato fantastická invaze.

Ach, ty měsíce! Ale nevadí. Staly se různé věci. Jednoho večera vzplanula kůlna z trávy, plná kalika, potištěné vlněné látky, korálků a nevím čeho ještě, vzplanula tak náhle, jako by se byla země ote—

38$

vřela, aby umožnila mstícímu se ohni pohltit všechny ty tretky. Klidně jsem si kouřil dýmku u mého rozbitého parníku a viděl jsem, jak v jeho světle s rukama vzhůru poskakují, když se dolů k řece přiblížil silný muž s knírkem, plechové vědro v ruce, ujistil mě, že se všichni „chovají skvěle, skvěle“, nabral si asi litr vody a řítil se zase zpět. Všiml jsem si, že v tom vědru byla díra.

Šel jsem pomalu nahoru. Nebyl žádný spěch. Ta kůlna vzplanula jako krabička zápalek. Bylo to beznadějné od samého počátku. Plameny plápolaly do velké výše, zaháněly všechny zpět, osvětlovaly všechno - a pak opadly. Z kůlny zbyla už jen hromada uhlíků, které prudce sálaly. Poblíž mlátili nějakého černocha. Tvrdili, že nějak ten požár způsobil; ať tomu bylo jakkoliv, strašlivě naříkal. Viděl jsem ho později, jak po několik dní sedával ve stínu, vypadal velice špatně a snažil se nějak zotavit: pak se sebral a odešel - a divočina bez jediného slova otevřela náruč a přijala ho. Když jsem se blížil z temnoty k ohni, ocitl jsem se za dvěma muži, kteří spolu hovořili. Slyšel jsem, jak padlo Kurtzovo jméno, pak slova „profitovat z této nešťastné náhody“. Jeden z nich byl správce. Popřál jsem mu dobrý večer.

„Viděl jste už někdy něco podobného - co? Je to neuvěřitelné,“ řekl a odešel.

Ten druhý zůstal. Byl to prvotřídní agent, mladý, uhlazený, trochu zdrženlivý, s rozčísnutou bradkou a orlím nosem. Od ostatních agentů si udržoval odstup a oni zase tvrdili, že o nich správci donáší. Já jsem s ním předtím téměř vůbec nemluvil. Dali jsme se do řeči a postupně jsme se vzdálili od syčících zbytků ohně. Pak mě pozval do svého pokoje, který byl v hlavní budově stanice. Rozškrtl sirku a já jsem uviděl, že tento mladý aristokrat má nejen stříbrem vykládaný necesér, ale také celou svíčku

39$

pro sebe. A to právě v době, kdy si jediný správce dělal nárok na to mít svíčky. Stěny z hlíny pokrývaly domorodé rohože; všude visely oštěpy asegaje, štíty a nože jako trofeje. Tento muž byl pověřen výrobou cihel - to mi bylo řečeno; nikde na stanici se však nevyskytoval ani kousek cihly a on už tam byl přes rok - a čekal. Podle všeho k výrobě cihel nutně potřeboval něco, nevím co - možná slámu. Ať tomu bylo jakkoliv, zde se to nevyskytovalo, a jelikož bylo nepravděpodobné, že by to z Evropy začali dodávat, nebylo mi jasné, nač čeká. Snad na nějaký zvláštní tvůrčí akt. Oni však všichni - všech těch šestnáct či osmnáct poutníků - na něco čekali; a na mou čest, nezdálo se, že by to bylo nepříjemné zaměstnání, podle toho, jak to brali, ač to jediné, s čím kdy přišli do styku, byla nemoc - pokud jsem si mohl všimnout. Krátili si čas tím, že pomlouvali jeden druhého a pošetile proti sobě intrikovali. Na stanici panovalo spiklenecké ovzduší, k ničemu však samozřejmě nikdy nedošlo. Bylo to stejně neskutečné jako všechno ostatní - jako ta lidumilná záminka celého podniku, jako jejich způsob řeči, jejich organizace, jejich předstíraná práce. Jejich jediným skutečným pocitem byla touha být přeřazen na stanici, kde se vyskytovala slonovina, aby získali procenta. Kuli pletichy a pomlouvali a nenáviděli se navzájem jen kvůli tomu - ale aby opravdu hnuli prstem to ne. Nebesa, přece jen je na světě něco, co dovoluje jednomu ukrást koně, zatímco druhý nesmí ani pohlédnout na ohlávku. Ukrást koně rovnou. Velmi dobře. On to udělal. Snad umí jezdit. Někdo se ale dívá na ohlávku takovým způsobem, že by to i toho nejshovívavějšího světce vyprovokovalo, aby jej nakopl.

Neměl jsem tušení, proč chce být společenský, jak jsme tam ale spolu hovořili, napadlo mě, že ten člo—

40$

věk k něčemu směřuje - skutečně na mně chtěl něco vyzvědět. Stále narážel na Evropu, na lidi, o nichž předpokládal, že je tam znám - kladl sugestivní otázky o mých známostech v tom hřbitov připomínajícím městě a tak dále. Jeho očka zářila jako destičky ze slídy - zvědavostí - ač se pokoušel zachovat si trochu svou povýšenost. Nejprve jsem byl překvapen, brzy jsem však začal být strašlivě zvědavý na to, co by ze mne chtěl vytáhnout. Neuměl jsem si vůbec představit, co by na mně stálo za tolik námahy Bylo krásné pozorovat, jak se marně snaží, protože ve skutečnosti bylo mé tělo pouze plné zimnice a v hlavě jsem neměl nic jiného než tu otravnou záležitost s parníkem. Bylo zřejmé, že mě pokládá za zcela bezostyšného intrikána. Nakonec se stal zlostným, a aby zakryl gesto zuřivé rozmrzelosti, zívl. Vstal jsem. Pak jsem si všiml malé olejové skici na dřevě, znázorňující ženu. Byla zahalená a měla zavázané oči, v ruce zapálenou pochodeň. Pozadí bylo tmavé - téměř černé. Zaujímala impozantní pózu a světlo, vrhané pochodní na její tvář, působilo zlověstně.

Obraz mě zaujal a on se zdvořile postavil stranou, v ruce držel prázdnou čtvrtlitrovou lahvičku od šampaňského (pro posílení zdraví), na níž byla upevněna svíčka. Na můj dotaz řekl, že to maloval pan Kurtz - přímo zde na místě, před více než rokem

- zatímco čekal, až se bude moci vydat na svou obchodní stanici.

„Řekněte mi, prosím vás,“ pravil jsem, „kdo je to tenhle pan Kurtz?“

„Vedoucí vnitrozemské-stanice,“ odpověděl nepříliš přívětivě, dívaje se stranou.

„Velice vám děkuji,“ řekl jsem s úsměvem. „A vy jste výrobce cihel v hlavní stanici. To je každému známo.“ Chvilku byl potichu.

41$

„Je to neobyčejný člověk, přímo zázrak,“ řekl nakonec. „Je poslem milosrdenství a vědy a pokroku a čert ví čeho ještě. Abychom zvládli úkoly, které nám Evropa svěřila,“ počal náhle deklamovat, „potřebujeme takříkajíc vyšší inteligenci, určitý nadhled a zaměření na určitý cíl.“

„Kdo to říká?“ zeptal jsem se.

„Mnozí z nich,“ odpověděl. „Někteří o tom dokonce píší. A tak sem přichází on, výjimečná bytost, jak byste měl vědět.“

„Proč bych to měl vědět?“ přerušil jsem ho, doopravdy překvapen. Nevěnoval tomu pozornost.

„Ano. Dnes je vedoucím nejlepší stanice, příští rok bude zástupcem ředitele a za další dva roky, myslím však, že víte, čím bude za dva roky. Vy patříte k těm novým lidem - k těm ctnostným. Stejní lidé, kteří sem poslali právě jeho, doporučili i vás. Ne, neříkejte ne. Mám své vlastní oči a těm jedině věřím.“

Rozsvítilo se mi. Vlivné známosti mé tety na tohoto mladého muže nečekaně zapůsobily. Málem jsem se rozesmál.

„Vy čtete důvěrnou korespondenci společnosti?“ zeptal jsem se. Neměl, co by odpověděl. Byla to velká legrace.

„Až bude pan Kurtz,“ pokračoval jsem vážně, „generálním ředitelem, nebudete k tomu mít příležitost.“

Sfoukl náhle svíčku a vyšli jsme ven. Měsíc svítil. Okolo nás se unaveně ploužily černé postavy, vylévaly vodu na místo požáru, kde to stále syčelo.

V měsíčním svitu stoupala pára, ztlučený černoch kdesi sténal.

„Jaký to ten dobytek dělá cirkus!“ řekl neúnavný muž s knírkem, který se u nás objevil.

„Dejte mu, co mu patří. Přestupek - potrestání bác! Nemilosrdně, nemilosrdně. Jedině tak to jde.

42$

Tak se zabrání veškerým požárům v budoucnosti. Právě jsem říkal správci…“

Tu si všiml mého společníka a náhle se velice zarazil. „Ještě nejste v posteli?“ řekl s jakousi servilní srdečností. „Je to ale přece přirozené. Nebezpečí vzrušení.“ A zmizel.

Šel jsem k řece a můj společník mě následoval. U ucha jsem slyšel jedovatý šepot:

„Samí packalové - jděte mi…“ Bylo vidět poutníky, jak ve skupinách gestikulují a diskutují. Někteří měli stále ještě hole v rukou. Opravdu věřím, že si ty hole s sebou berou i do postele. Za plotem se ve svitu měsíce přízračně rýsoval les a tlumeným šumem a slabými zvuky toho ubohého nádvoří pronikalo člověku až k samému srdci ticho země - její tajemství, její velikost, úžasná skutečnost jejího skrytého života. Poraněný černoch slabě sténal kdesi nablízku a pak si zhluboka vzdychl, načež jsem přidal do kroku, abych se odtud dostal. Cítil jsem, jak se mi pod paži vkrádá něčí ruka.

„Milý pane,“ řekl ten člověk, „nechci, aby mi někdo špatně rozuměl, a obzvláště vy. Vy uvidíte pana Kurtze mnohem dříve než já budu mít to potěšení. Nerad bych, aby si o mně učinil nesprávnou představu…“

Nechal jsem ho dál mluvit, toho papndeklového Mefistofela, a měl jsem dojem, že bych ho mohl provrtat ukazováčkem, kdybych to zkusil, a uvnitř bych nenašel nic, krom snad hromady svinstva. On si totiž, jak asi vidíte, dělal plány, že se brzy stane zástupcem ředitele, pod tím nynějším, a příchod toho Kurtze jim zřejmě oběma působil dost starostí. Mluvil kvapně a já jsem se ho nesnažil přerušit. Opíral jsem se rameny o vrak mého parníku, který byl vytažen na svažující se břeh jako trup nějakého velkého říčního živočicha. Do nosu mi vnikal pach bahna,

43$

pradávného bahna; Bože můj před očima jsem měl velebné ticho pralesa; na černé zátoce se leskly světlé skvrny. Po všem rozprostřel měsíc tenkou vrstvu stříbra po vysoké trávě, po bahně, po stěně z propletených rostlin, která byla vyšší než stěna chrámu, po velké řece, kterou jsem viděl skrz temný otvor, jak se třpytí, třpytí a mohutně a tiše plyne. To vše bylo velké, plné naděje, němé, zatímco ten člověk žvanil sám o sobě. Tázal jsem se v duchu, zda to ticho v tváři nekonečna, pohlížejícího na nás dva, bylo míněno jako výzva, či jako hrozba. Co jsme byli my, kteří jsme sem zabloudili? Budeme schopni zvládnout to němé cosi či zvládne ono nás? Cítil jsem, jak velké, jak úžasně velké bylo to, co neumělo mluvit a co bylo možná i hluché. A co je tam v nitru? Viděl jsem, že odtud přichází slonovina, a slyšel jsem, že tam je pan Kurtz. Slyšel jsem o tom také dost - Bůh ví! Nějak jsem si však pod tím neuměl nic představit - ne víc, než kdyby mi byl někdo řekl, že tam je anděl nebo ďábel. Věřil jsem tomu tak, jako někdo z vás možná věří, že planeta Mars je obydlená. Kdysi jsem znal jednoho Skota, výrobce plachet, který si byl jist, naprosto jist, že na Marsu žijí lidé. Když jste se zeptali, jak podle něho vypadají a jak se chovají, zrozpačitěl a něco mumlal o tom, že chodí po čtyřech. Když jste se jen trošičku usmáli, vyzval vás - ač mu bylo šedesát let na souboj. Nezašel bych tak daleko, abych se bil za Kurtze, ale přece jen jsem kvůli němu málem lhal. Vy víte, že nenávidím lež, ošklivím si ji a nemohu ji vystát, ne proto, že bych byl přímější než-druzí, ale jednoduše proto, že mě děsí. Lži v sobě mají dech smrti, příchuť umírání - což je pravě to, co ve světě nenávidím a co se mi protiví - co chci zapomenout. Je mi z toho vždy bídně a nedobře, jako když kousnu do něčeho shnilého. Povaha, myslím. Tedy, dopustil jsem se málem až lži tím, že jsem toho mladého bláz-44$

na nechal, aby si představoval co chce o mém vlivu v Evropě. V tom okamžiku jsem se stal stejným pokrytcem jako ostatní očarovaní poutníci. A to jednoduše proto. že jsem měl dojem, že to nějak pomůže tomu Kurtzovi, kterého jsem tenkrát neznal - rozumíte. Byl pro mne pouhým slovem. Nedovedl jsem si ho představit na základě pouhého jména o nic víc než vy. Vidíte ho před sebou? Chápete jeho příběh? Chápete vůbec něco? Zdá se mi, že se vám snažím vylíčit sen - že se o to marně pokouším, protože žádný popis snu nedokáže zprostředkovat vlastní prožitek snu, tu směs absurdity, překvapení a zděšení v úzkosti křečovité vzpoury, ten pocit, že člověk je v moci něčeho nepředstavitelného, který patří k samé podstatě snů…“

Na chvilku se odmlčel.

„…Ne, to není možné; není možné sdělit životní pocit určitého daného období lidského života - to, v čem spočívá jeho pravda, jeho význam - jeho vlastní a jedinečná podstata. Je to nemožné. Žijeme tak, jako sníme sami.“

Opět se odmlčel, jako kdyby přemýšlel, pak pomalu a tiše dodal:

„Ovšemže vy, přátelé, to teď chápete líp než já tenkrát. Vy mě znáte a máte mě před sebou …“

Setmělo se tak, že byla tma jako v pytli, že jsme my posluchači stěží viděli jeden na druhého. Už delší dobu seděl Marlow stranou a pro mne existoval pouze jeho hlas. Nikdo neřekl ani slovo. Ostatní pospávali, já jsem však byl vzhůru. Poslouchal jsem, poslouchal v naději, že uslyším větu, slovo, které by mi pomohly objasnit pocit stísněnosti, vyvolaný tím příběhem, který jako by se v těžkém nočním vzduchu řeky sám vytvářel bez přispění lidských rtů.

Ano - nechal jsem ho, aby mluvil dál,“ znovu začal Marlow, „a myslel si, co chce, o silách, které stály

45$

za mnou. Ano! A za mnou nestálo nic! Pouze ten ubohý, starý, poškozený parník, o který jsem se opíral, zatímco on plynně mluvil o tom, že ,každý má potřebu dostat se výš a dál. A když někdo přijde sem, je vám jistě jasné, že to není proto, aby se díval na měsíc. Pan Kurtz prý je ,univerzální génius‘, ale i pro génia by bylo snazší pracovat ,s vhodnými nástroji - s inteligentními lidmi. On sám nevyráběl cihly - to totiž přece prakticky není možné - jak i mně bylo známo; a dělal-li tajemnické práce správci, bylo to proto, že žádný rozumný člověk bezdůvodně neodmítne důvěru svých představených. Je mi to snad jasné? Bylo mi to jasné! Co jiného bych si ještě přál? Co jsem si opravdu přál, byly nýty! Bože! Nýty! Abych mohl pokračovat v práci - ucpat tu díru. Nýty jsem potřeboval. Dole na pobřeží jich byly celé bedny - bedny naházené na sebe - naprasklé - na rozpadnutí. Ve dvoře té stanice na svahu kopce člověk zakopl o povalující se nýt na každém druhém kroku. Nýty se kutálely do hájku smrti. Člověk si mohl naplnit kapsy nýty, jen když si dal tu námahu a ohnul se - a tam, kde nýty byly potřebné, nebyl ani jeden k nalezení. Měli jsme desky, které nám vyhovovaly, nebylo však je čím připevnit. A každý týden vycházel z naší stanice směrem na pobřeží posel, osamělý černoch s brašnou na dopisy přes rameno a s holí v ruce. A několikrát do týdne k nám dorazila od pobřeží karavana se zbožím, určeným na výměnu - s odporně lesklým kalikem, při jehož spatření se člověk musel otřást, se skleněnými korálky, kterých je asi za penny celý pytlík, s nevkusnými pestrými bavlněnými kapesníky. A nýty žádné. Tři nosiči by byli unesli všechno, co jsme potřebovali, aby parník mohl vyplout.

Už nabyl znovu sebedůvěru, ale myslím, že ho má mlčenlivá reakce nakonec rozzlobila, neboť pokládal za nutné mi sdělit, že se nebojí ani Boha, ani ďábla,

46$

natož pak pouhého člověka. Řekl jsem, že mi to je jasné, ale že bych potřeboval určité množství nýtů a nýty byly to, co opravdu potřeboval pan Kurtz, kdyby o tom byl věděl. Na pobřeží chodí přece dopisy každý týden…

„Milý pane,“ zvolal, „píši podle diktátu.“

Já jsem požadoval nýty. Nějaká možnost by byla pro inteligentního člověka. Změnil své chování; ochladl a náhle počal mluvit o hrochovi; zajímal se o to, zda mě nic neruší, když spím na palubě parníku (držel jsem se své lodi ve dne v noci). Byl tam totiž jeden starý hroch, který měl zlozvyk, že v noci vylézal na břeh a bloudíval v prostorách stanice. Poutníci se často všichni naráz vyhrnuli a vyprázdnili do něj všechny pušky, které měli. Někteří kvůli němu dokonce v noci bděli. Všechna tato energie však byla nadarmo.

„To zvíře je očarované a nezranitelné,“ řekl; „to však můžete říci jen o zvířatech, v této zemi. Žádný člověk - rozumíte mi? - tu není očarovaný a nezranitelný.“

Chvilku stál v měsíčním svitu, tvář s jemným orlím nosem trochu pootočenu, a jeho slídivé oči zářily, ani nezamrkal, pak s úsečným sbohem odešel. Viděl jsem, že je znepokojen a značně zmaten, což mi dodávalo více naděje, než jsem jí měl po řadu dní. Bylo mi velkou útěchou, že jsem se od toho chlapíka mohl obrátit k mému vlivnému příteli, ošumělému, rozbitému, poničenému plechovému parníku. Vylezl jsem na palubu. Zněla mi pod nohama jako prázdná plechovka od sušenek Huntley and Palmes, kterou někdo kope podél chodníku; parník nebyl nijak zvlášť solidně postaven a jeho tvar nebyl příliš krásný na pohled, ale věnoval jsem mu dost těžké práce, abych se jej naučil milovat. Žádný vlivný přítel by mi byl neposloužil lépe. To on mi dal příležitost trochu se

47$

projevit - zjistit, čeho jsem schopen. Ne, já nemám rád práci. Raději jen tak lenoším a přemýšlím o všech těch krásných věcech, které by bylo možno dělat. Nemám rád práci - nikdo ji nemá rád - mám však rád to, co je v ní - příležitost najít sama sebe. Svou vlastní skutečnost - pro vás, ne pro druhé - to, co druhý člověk nikdy nemůže poznat. Ostatní na vás vidí pouze vnějšek a nikdy nemohou poznat jeho skrytý význam.

Nepřekvapilo mě, když jsem viděl, jak kdosi sedí na zádi a klátí nohama nad bahnem u břehu. Dost jsem se totiž spřátelil s těmi několika málo řemeslníky, kteří byli na stanici a kterými ostatní poutníci přirozeně pohrdali - soudím, že kvůli jejich nedokonalému společenskému chování. Toto byl předák vyučený kotlář - dobrý pracovník. Byl to vysoký, štíhlý, kostnatý muž s nažloutlou tváří a s velkýma, pronikavýma očima. Vypadal ustaraně a jeho plešatá hlava byla tak hladká jako má dlaň. Jako by se mu však vlasy místo toho uchytily na bradě a na tomto místě se jim dařilo dobře, neboť měl plnovous až do pasu. Byl vdovec s šesti malými dětmi (po tu dobu, co byl zde, se o ně starala jeho sestra) a jeho životní vášní byla střelba na holuby. V tomto oboru byl znalec a nadšenec. Do holubů byl blázen. Po pracovní době sem občas přicházel od své chaty, aby si popovídal o dětech a holubech. Při práci, když musel lézt pod trupem parníku v bahně, si své vousy svazoval do jakéhosi bílého ubrousku, který si k tomu účelu s sebou nosil. Ten měl poutka přes obě uši. Večer ho bývalo vidět, jak v podřepu sedává na břehu, velice pečlivě si promáchává svou roušku a pak ji vždy slavnostně rozestře na nějaký keř, aby uschla.

Poplácal jsem ho po zádech a zvolal. „Dostanem nýty!“ Rychle se postavil a odvětil:

„No né! Nýty!“ jako kdyby nevěřil svým uším. Pak řekl potichu: „Vy tedy…?“ Nevím, proč jsme tak

48$

vyváděli. Přiložil jsem si prst k nosu a tajemně jsem přikývl.

„Tak to máte dobré!“ zvolal, luskl prsty nad hlavou, při čemž zvedl jednu nohu. Dal jsem se do tance. Skákali jsme po kovové palubě. Z trupu staré rozbité lodi vycházel strašlivý klapot a hřmot a panenský prales na druhé straně řeky jej navracel jako dunění hromu do spící stanice. Někteří z poutníků se určitě probudili a vyskočili z lůžek ve svých chatrčích. Jakási temná postava zaclonila osvětlený vchod správcovy chaty, zmizela, pak, za vteřinu, zmizel i sám vchod. Přestali jsme a ticho, zatlačené naším dupáním, se vlévalo nazpět ze všech koutů pralesa. Ta velká rostlinná stěna, to bující a navzájem propletené množství kmenů, větví, listů, ratolestí a úponků, nehybných v měsíčním svitu, vzbuzovalo dojem bouřlivého náporu mlčenlivého života, valící se vlny rostlin, nahromaděných a do výšky se v hřeben zdvihajících, připravených převalit se přes řeku, smést nás všechny, nás človíčky, z oblasti své nepatrné existence. A nepohybovala se. Zdálky k nám doléhal tlumený hluk mohutného šplouchání a frkání, jako kdyby se v třpytu velké řeky koupal nějaký ichthyosaurus.

„Konec konců,“ řekl kotlář rozumně, „proč bychom ty nýty neměli dostat?“ Proč ne, skutečně! Neznal jsem žádný důvod, proč ne.

„Budou tu do tří týdnů,“ řekl jsem s jistotou.

Nepřišly však. Místo nýtů nadešla invaze, pohroma, navštívení. V průběhu následujících tří týdnů přišla postupně, po skupinách. Každá skupina měla v čele osla, nesoucího bělocha v nových šatech a žlutohnědých botách, který se ze své výše napravo nalevo ukláněl před ohromenými poutníky. Oslovi v patách klusal hašteřivý dav rozmrzelých černochů s bolavýma nohama. Množství stanů, polních

49$

sedaček, plechových krabic, bílých beden a hnědých balíků složili ve dvoře a ve zmatku na stanici ještě zesílilo ovzduší tajemství. Takových karavan přišlo pět a všechny budily dojem, jako by bezhlavě prchaly s kořistí z nesčetných obchodů, které vedou vybavení všeho druhu a potraviny, až by si byl člověk myslel, že to po nějakém loupeživém nájezdu vlečou do divočiny, aby si vše spravedlivě rozdělili. Byla to naprostá změť věcí, které byly samy o sobě solidní, lidská pošetilost z nich však učinila něco, co připomínalo kořist loupežníků.

Tato tlupa nadšenců se sama nazývala „Expedice pro průzkum Eldorada“ a jsem přesvědčen, že se přísahou zavázali k mlčenlivosti. Jejich způsob vyjadřování byl způsobem vyjadřování sprostých mořských lupičů. Byla v něm bezohlednost, ne však smělost, chamtivost, ne však odvaha, a krutost, ne však hrdinství. Nikdo z celého toho houfu v sobě neměl ani špetku prozíravosti či seriózních záměrů a podle všeho si neuvědomovali, že pro běh světa jsou tyto vlastnosti nezbytné. Jejich touhou bylo rvát poklady z útrob země, za tím vším však nestálo o nic víc mravního oprávnění než ho má lupič, který vylamuje nedobytnou pokladnu. Nevím, kdo hradil náklady tohoto ušlechtilého podniku. Strýc našeho správce jim však stál v čele.

Zevnějškem připomínal řezníka z nějaké chudinské čtvrti a v očích měl výraz jakési ospalé lstivosti. Tlusté panděro nosil na svých krátkých nohách velice ostentativně a po tu dobu, co jeho banda zamořovala stanici, mluvil pouze se svým synovcem. Ty dva bylo vidět, jak se po celé dny procházejí a s hlavami těsně u sebe neustále hovoří.

O nýty jsem se přestal starat. Lidská schopnost vyrovnat se s takovou pošetilostí je omezenější, než by si člověk myslel. Řekl jsem si „K čertu s tím!“ a ne—

50$

chal jsem věci plavat. Měl jsem spoustu času k uvažování a tu a tam jsem trochu přemýšlel o Kurtzovi. Nezajímal mě nijak zvlášť. Ne. Byl jsem však zvědav na to, zda tento člověk, který sem přišel vyzbrojen jistými mravními zásadami, se nakonec dostane na vrchol a jak si bude počínat, až se tam octne.

51$

II

Když jsem jednoho večera ležel natažený na palubě mého parníku, uslyšel jsem, jak se přibližují nějaké hlasy - synovec se strýcem se vydali na procházku podél břehu. Opřel jsem si zase hlavu o paži, a když už jsem málem spal, jako by mi někdo říkal do ucha:

„Jsem sice neškodný jako malé děcko, ale nemám rád, když mi někdo diktuje. Jsem správcem - nebo ne? Nařídili mi, abych ho tam poslal. Je to neuvěřitelné…“

Uvědomil jsem si, že ti dva stojí na břehu proti přídi parníku, přímo pod mou hlavou. Nehýbal jsem se; ani mi nenapadlo se hýbat: byl jsem ospalý.

„To je nepříjemné,“ mručel strýc.

„On požádal hlavní vedení, aby ho tam poslali,“ řekl druhý. „Aby ukázal, co umí. Jaký vliv tam ten člověk musí mít. Není to hrozné?“

Oba byli zajedno, že to hrozné je, pak učinili několik bizarních poznámek: „Vyvolává déšť a hezké počasí - jeden člověk - správní rada - za nos kusy nesmyslných vět, které postupně přemohly mou ospalost, takže jsem téměř už měl rozum pohromadě, když strýc řekl:

„Možná, že tě této starosti zbaví podnebí. Je tam sám?“

„Ano,“ odpověděl správce. „Svého pomocníka poslal dolů po řece nazpět se zprávou pro mne, která zněla. ,Odešlete tohoto chudáka odtud a neobtěžujte se posíláním dalších podobných. Raději jsem sám,

52$

než abych tu měl takové lidi, jaké mi můžete poskytnout. To bylo více než před rokem. Představ si tu nestydatost!“

„A od té doby nic?“ zeptal se chraptivě druhý.

„Slonovina,“ vyrazil synovec, „spousty slonoviny prvotřídní - spousty - velice nepříjemné, že je to od něj.“

„A nic jiného?“ tázal se hluboký hřmotný hlas.

„Soupisy odeslaných věcí,“ byla takříkajíc vypálena odpověď. Pak ticho. Mluvili o Kurtzovi.

V té chvíli už jsem byl úplně vzhůru, leželo se mi však pohodlně a neměl jsem žádný důvod, abych měnil svou polohu.

„Jak se sem z takové dálky ta slonovina dostala?“ bručel ten starší, který se zdál být dost rozmrzelý. Druhý vysvětloval, že ji přivezla flotila kanojí pod vedením míšence anglického původu, kterého měl Kurtz u sebe jako tajemníka. Kurtz se zřejmě chtěl původně vrátit sám, protože na stanici už neměl ani zboží, ani zásoby, po třech stech mil se však náhle rozhodl, že popluje nazpět do své stanice. To také hned učinil a sice v malém člunu z vydlabaného kmene se čtyřmi veslaři a míšenci svěřil další dopravu slonoviny po řece dolů. Ti dva chlapíci byli očividně překvapeni, že se někdo něčeho takového odvážil. Neuměli si vysvětlit, co ho k tomu vedlo. Mně pak se zdálo, že mám Kurtze poprvé před sebou. Viděl jsem ho jasně: kánoe z kmene stromu, čtyři veslující divoši a osamělý běloch, který se náhle obrací zády k hlavnímu stanu, k možnému vystřídání k myšlenkám na domov - možná; obrací svou tvář k hlubinám divočiny, ke své prázdné a pusté stanici. Nevěděl jsem proč. Možná, že to prostě byl správný chlapík, který lpěl na své práci jen pro ni samu. Jistě chápete, že jeho jméno nevyslovili ani jednou. On byl „tím člověkem“. O míšenci, který podle mého soudu zvládl

53$

těžký úkol obezřetně a zmužile, mluvili neustále jako o „tom darebákovi“. „Ten darebák“ prý vykládal, že „ten člověk byl velmi nemocen - že se dosud pořádně neuzdravil Ti dva pode mnou se pak několik kroků vzdálili a v nevelké vzdálenosti se procházeli sem a tam. Slyšel jsem:

„Vojenská stanice - lékař - dvě stě mil - úplně sám teď - nevyhnutelné odklady - devět měsíců - žádné zprávy - podivné pověsti.“ Opět se přiblížili, právě když správce říkal:

„Nikdo, pokud vím, jen jakýsi podivínský potulný obchodník - hrozný člověk, který obírá domorodce o slonovinu.“

O kom to mluvili teď? Z útržků jsem usoudil, že se jednalo o někoho, kdo byl zřejmé v Kurtzově rajónu a proti komu správce byl.

„Nekalé konkurence se nezbavíme, dokud někdo z těch lidí nebude pro výstrahu viset,“ řekl.

„Určitě,“ huhňal druhý, „nech ho pověsit! Proč ne? Cokoliv - cokoliv se v této zemi může stát. To právě říkám. Nikdo tu, rozumíš, tu, nemůže ohrožovat tvou pozici. A proč? Ty snášíš to podnebí - ty je přežiješ všechny. Nebezpečí je v Evropě. Ale tam jsem se před svým odjezdem postaral…“ Vzdálili se a šeptali, pak jejich hlasy opět zesílily.

„K té mimořádné řadě odkladů nedošlo mou vinou. Dělal jsem, co jsem mohl.“ Tlusťoch si povzdychl. „Velmi smutné.“

„A ta strašlivá absurdita jeho vyjadřování,“ pokračoval druhý. „Šel mi s tím dost na nervy, když tu byl (digr v2 rmr). Každá stanice by měla být jakýmsi majákem na cestě k něčemu lepšímu, střediskem obchodu, samozřejmě, ale také střediskem lidskosti, pokroku, poučení. Představ si to - ten osel! A ten se chce stát správcem! Ne, to je -“ Zde mu strašné rozhořčení vzalo řeč a já jsem trošku pozvedl hlavu.

54$

Překvapilo mě, jak jsou blízko - přímo pode mnou. Byl bych jim mohl plivnout na klobouky. Dívali se na zem, zabráni do přemýšlení. Správce si poklepával na nohu drobnou větvičkou: jeho prozíravý příbuzný pozvedl hlavu.

„Cítíš se dobře od té doby, co jsi se sem naposledy vrátil?“ ptal se. Druhý sebou trhl.

„Kdo? Já? A, já jsem nezmar - je to jako zázrak. Ale ostatní - ó, to je zlé. Všichni jsou nemocní. Umírají tak rychle, že ani nemám čas je odeslat ze země, je to neuvěřitelné!“

„Hm. Tak, tak,“ mumlal strýc. „Můj hochu, spolehni se na to - říkám ti, spolehni se na to.“

Viděl jsem, jak natahuje svou krátkou ruku, která připomínala ploutev, ke gestu, při němž ukazoval na les, zátoku, bažiny, řeku - jako by před sluncem zalitou tváří země nějakým hanebným náznakem zrádně vzýval číhající smrt, skryté zlo, hlubokou temnotu srdce země. Bylo to tak hrozné, že jsem vyskočil na nohy a pohlížel zpět za sebe na okraj lesa, jako bych očekával nějakou odpověď na tento strašlivý projev důvěry. Víte sami, jaké hlouposti někdy člověka napadnou. Velké ticho s jeho zlověstnou trpělivostí, čekající až pomine tato fantastická invaze, bylo kontrastem k těmto dvěma postavám.

Oba nahlas zakleli - myslím, že měli strach a pak se obrátili zpět k stanici, předstírajíce, že o mé přítomnosti nic nevědí. Slunce bylo nízko. A jak se vedle sebe nakláněli dopředu, vypadalo to, jako by s námahou vláčeli do kopce své dva směšné stíny nestejné délky, které se za nimi pomalu táhly vysokou trávou, aniž by ohnuly stéblo.

Za několik dní se „Expedice do Eldorada“ vydala do té trpělivé divočiny, která se za ní uzavřela, jako se moře uzavírá nad potápěčem. Za dlouho potom přišla zpráva, že všichni osli jsou mrtvi. O osudu

55$

ostatních méně vzácných živočichů nevím nic. Nepochybně se jim dostalo, jako i nám ostatním, toho, co si zasloužili. Nevyptával sem se. Tehdy jsem byl dost vzrušen vyhlídkou na to, že se s Kurtzem velmi brzy setkám osobně. Když říkám velmi brzy, myslím to relativně. Byly tomu právě dva měsíce, co jsme opustili zátoku u hlavní stanice, když jsme dorazili k pobřeží pod Kurtzovou stanicí.

Cesta proti proudu řeky byla jako cesta do nejranějších počátků světa, do doby, kdy země překypovala rostlinstvem a kdy velké stromy byly králi. Pustý proud, hluboké ticho, neproniknutelný les. Vzduch byl horký, hustý, těžký, parný. Záře slunce v sobě neměla nic radostného. Do dálky se rozprostírající vodní tok plynul, opuštěný, do stinných temnot v nedohlednu. Na stříbřitých písečných mělčinách se vedle sebe slunili hroši a aligátoři. Rozšiřující se vody plynuly množstvím zalesněných ostrovů. Na té řece člověk ztrácí směr podobně jako na poušti a naráží po celý den na mělčiny ve snaze najít průliv, až si myslí, že je očarován a odříznut ode všeho, co znal kdysi - kdesi - daleko odsud - možná, že v nějakém jiném životě. Byly chvilky, kdy se k vám vracela vlastní minulost, jako se to někdy stává, když nemáte ani okamžik pro sebe. Přicházela však v podobě neklidného a hlučného snu, vybavujícího se s údivem uprostřed ohromujících skutečností tohoto podivného světa rostlin a vody a ticha. A tento klid okolo nás se ani v nejmenším nepodobal míru. Bylo to ticho nesmiřitelné síly, přemítající o svém nevyzpytatelném záměru. Pohlíželo na vás se mstivým výrazem. Později jsem si na ně zvykl; nevnímal jsem je už; neměl jsem čas. Musel sem dávat pozor a hledat splavné řečiště, musel jsem pátrat, většinou intuitivně, po známkách skrytých písčin, po kamenech pod vodou. Naučil jsem se rázně zatínat zuby, aby mi

56$

srdce nevyskočilo, když jsem jen o vlásek minul pekelný skrytý starý kmen, který by byl připravil o život plechový parník, takže by všichni poutníci utonuli. Musel jsem vyhlížet, kde bude suché dřevo, které bychom mohli rozřezat, abychom měli následujícího dne čím topit pod kotlem. Když se musíte starat o věci tohoto typu, tedy o pouhé vedlejší věci, které jsou na povrchu, skutečnost - ano, skutečnost, říkám - vám uniká. Vnitřní pravda je skryta - naštěstí, naštěstí. Ale současně jsem ji cítil; často jsem cítil, jak mě to tajemné ticho pozoruje při mých běžných tricích, při té mé rutině právě tak jako pozoruje vás, přátelé, když tančíte na svých provazech za

- za kolikpak? - za půlkorunu za jeden kotrmelec

„Buď trochu zdvořilejší, Marlowe,“ zamručel nějaký hlas a já jsem věděl, že alespoň jeden z posluchačů kromě mně zůstal vzhůru.

„Prosím o prominutí. Zapomněl jsem na úzkost a smutek, což je také započteno v ceně. A vskutku, co záleží na ceně, je-li číslo dobře provedeno. Vy konáte svá čísla velmi dobře. A ani já jsem na tom nebyl špatně, jelikož se mi podařilo dokončit s úspěchem první plavbu s tím parníkem, aniž bych jej potopil. Až dosud se tomu divím. Představte si člověka se zavázanýma očima, který má řídit vůz po špatné cestě. Mohu vám říci, že jsem se při tom pořádně zapotil a že jsem si užil dost strachu. Pro námořníka je přece jen neodpustitelný hřích, odře-li dno té věci, která se má plavit pod jeho péčí. Možná, že si toho nikdo ani nevšimne, vy sami však nikdy na ten náraz nezapomenete, víte? Je to rána přímo do srdce. Vzpomínáte na ni, zdá se vám o ní ve snu, budíte se v noci s myšlenkou na ni - po letech - a je vám z toho horko i vás mrazí po celém těle. Nechtěl bych tvrdit, že parník plul celou tu dobu bez přestávky. Více než jednou se dostal na mělčinu, kde ho dvacet

57$

kanibalů, brodících se mělkou vodou, postrkovalo. Některé z nich jsme cestou přijali mezi posádku. Dobří hoši - ti kanibalové - na svém místě. Dalo se s nimi pracovat a jsem jim vděčný. A konec konců před mýma očima se navzájem nesnědli; přinesli si s sebou zásoby hrošího masa, které začalo hnít, a tak s tímto zápachem pronikla tajemná divočina i do mého čichového ústrojí. Uf, ještě teď to cítím. Měl jsem na palubě správce a tři nebo čtyři poutníky s holemi - všichni byli v pořádku. Někdy jsme přišli na stanici, která byla těsně u břehu, dotýkajíc se už lemu neznáma, a běloši, kteří se řítili ven ze svých polorozpadlých chatrčí a vítali nás s velkými projevy radosti a překvapení, vypadali velmi podivně - vypadali, jako by byli v zajetí nějakého kouzla. Na chvilku zaznělo ve vzduchu slovo slonovina - a znovu jsme postupovali do ticha pustým tokem řeky, mlčelivými zátočinami, naše cesta vedla mezi vysokými stěnami, které dutě odrážely těžkopádný klapot kola parníku. Stromy stromy, miliony stromů, mohutné, obrovské, vypjaté do výšky; a dole pod nimi plul podél břehu proti proudu a pomalu se pohyboval vpřed malý začazený parník, jako loudavý brouk, který leze podél vznosného sloupoví. Člověk se cítil velmi nepatrný, zcela ztracený, a přece ten pocit nebyl vůbec tísnivý. Konec konců, i když byl člověk nepatrný, ten začazený brouk se plazil vpřed - a víc od něj člověk ani nechtěl. Co si poutníci představovali o tom, kam se plazí, nevím. Určitě mysleli, že na nějaké místo, kde, jak doufali, něco dostanou! Pro mne se plazil ke Kurtzovi - výlučně k němu; když však trubky, vedoucí páru dostaly trhlinu, náš postup se velice zpomalil. Přímější úseky řeky se před námi otevíraly a zavíraly, jako by prales jen tak vstupoval do řeky, aby nám zahradil cestu zpět. Pronikali jsme hlouběji a hlouběji do srdce temnoty.

58$

Panovalo tam hluboké ticho. Někdy v noci pronikalo dunění bubnů za oponou stromů až k řece a tiše znělo, jako by se vznášelo ve vzduchu nad našimi hlavami, až do prvního rozbřesku dne. Nebylo možno říci, zda znamenalo válku, mír či modlitbu. Úsvit se ohlašoval nástupem chladu a ticha; dřevorubci spali, jejich ohně slabě dohořívaly. Člověk sebou trhl, když někde zapraskala větev. Putovali jsme po předvěké zemi, po zemi, kde to vypadalo jako na nějaké neznámé planetě. Mohli jsme si představovat, že jsme první z lidí, kteří přebírají prokleté dědictví, jež lze zvládnout jen za cenu hluboké úzkosti a neobyčejné dřiny. Náhle však, když jsme proplouvali jedním z ohybů řeky, se počaly vynořovat rákosové stěny, vysoké střechy z trávy, ozval se ječivý křik, černé údy se míhaly v jakémsi víru, množství rukou tleskalo, bylo slyšet dupot nohou, těla sebou škubala, patrný byl lesk mnoha očí - to vše pod příkrovem těžkého a nehybného listoví. Parník si zvolna razil cestu vpřed podél toho černého a nepochopitelného šílenství. Předvěký člověk nás proklínal, modlil se k nám, vítal nás - kdo to mohl přesně vědět? Byli jsme zbaveni možnosti chápat své okolí; pluli jsme mimo jako přeludy, které jsou překvapeny a v skrytu se děsí, a pociťovali jsme asi to, co by pociťovali zdraví lidé tváří v tvář výbuchu šílenství v blázinci. Nechápali jsme nic, protože jsme byli příliš vzdáleni a na nic jsme se nemohli rozpomenout, protože jsme cestovali nocí pravěku, obdobím, které patří minulosti a které po sobě zanechalo jen semtam nějaké památky a žádné vzpomínky.

Země se zdála být nezemskou. Jsme zvyklí dívat se na spoutané tělo přemožené obludy, ale tam tam jste se mohli dívat na něco obludného, co přitom bylo svobodné. Bylo to nezemské a ti lidé byli… Ne, nebyli nelidští. Víte, to bylo ze všeho nejhorší -

59$

to podezření, že nejsou nelidští. Pomalu se člověka zmocňovalo. Vyli a přeskakovali, točili se a jejich tváře dostávaly strašlivý výraz. Vzrušující však bylo pomyšlení na to, že jsou to lidé - jako vy - pomyšlení na vaši vzdálenou spřízněnost s touto divokou a vášnivou vřavou. Ošklivé. Ano, bylo to ošklivé. Kdyby však člověk měl dost odvahy, musel by si přiznat, že v něm něco, byť i jen nepatrně, reaguje na tu strašlivou upřímnost toho hluku, že nejasně pociťuje, že v tom všem se skrývá nějaký smysl, který je schopen - ač je tak vzdálen od oné noci prvopočátků - chápat. A proč ne? Duch člověka je schopen všeho - protože všechno je v něm, veškerá minulost stejně tak jako budoucnost. Co se tam konec konců projevovalo? Radost, strach, smutek, oddanost, odvaha, hněv - kdo může říci? - v každém případě pravda - pravda, zbavená roucha času. Ať ten, kdo je pošetilý, zírá a třese se - ten, kdo je mužem, ji zná a může přihlížet, aniž by pohnul brvou. Musí být však alespoň tolik mužem jako tito na břehu. Musí tu pravdu přijímat svou vlastní pravou podstatou - svou vlastní vrozenou silou. Zásady nestačí. Osvojené věci, šaty, krásné hadry - hadry, které odletí při prvním pořádném otřesu. Ne, člověk potřebuje uvědomělou víru. Není v tomto ďábelském povyku výzva pro mne? Velmi dobře; slyším; připouštím, ale já mám také hlas, a ať je to dobré nebo špatné, mou řeč nelze utišit. Samozřejmě, pošetilý člověk je vždycky bezpečný, ať už ze strachu, či na základě krásných citů. Kdo to tam brumlá? Ptáte se, proč jsem tedy nešel na břeh výt a tancovat? Tedy ne

- nešel jsem. Ušlechtilé city, říkáte? K čertu s ušlechtilými city! Neměl jsem čas. Musel jsem se starat o to, jak bych s pomocí zinkové běloby a pásů z vlněných pokrývek obalil a utěsnil ty děravé trubky na páru. Musel jsem dozírat na kormidlo, vyhýbat se

60$

kmenům a snažit se, aby ten plecháč plul dál, ať se děje co se děje. V těchto věcech bylo dost všedních pravd, aby zachránily i moudřejšího člověka. A občas jsem se musel starat i o toho divocha, který pracoval jako topič. Něco už se naučil: byl schopen topit pod vertikálním kotlem. Zdržoval se pode mnou a, čestné slovo, pohled na něj byl tak povznášející jako pohled na psa, který chodí na zadních, oblečený v jakýchsi kalhotách a v klobouku s péry. Za pouhých několik měsíců se tento opravdu milý člověk zacvičil. Šilhal na měřič páry a na měřič vody se zřejmou snahou nedat najevo žádný strach - měl, ubožák, opilované zuby a vlasy na hlavě vyholené do podivných obrazců a na každé tváři měl tři ozdobné jizvy. Byl by měl tleskat rukama a dupat nohama na břehu, místo toho však tvrdě pracoval jako otrok podivných kouzel a rozšiřoval si své znalosti. Byl užitečný, protože byl vycvičen: a věděl toto - když by zmizela v té průhledné věci voda, zlý duch v kotli by se rozhněval, neboť by měl velkou žízeň a strašně by se pomstil. Tak se potil a přikládal a sledoval s obavami to sklíčko s improvizovaným amuletem z hadříků, který měl přivázaný na paži, a s vyleštěnou kostí, velkou asi jako kapesní hodinky, kterou měl na plocho prostrčenou dolním rtem, zatímco jsme pomalu míjeli zalesněné břehy, zanechávajíce za sebou trochu hluku a pak nekonečné míle ticha - a posunovali jsme se dále, směrem ke Kurtzovi. Kmeny stromů však byly mohutné, voda zrádná a plná mělčin, kotel jako by měl v sobě opravdu nějakého rozmrzelého ďábla a tak ani tenhle topič, ani já jsme naprosto neměli čas na to, abychom se zabývali svými husí kůži vzbuzujícími myšlenkami.

Nějakých padesát mil před Vnitřní stanicí jsme narazili na chatrč z rákosí, s nakloněným a melancholickým stožárem, na němž vlály neidentifiko—

61$

vatelné cáry toho, co kdysi byla nějaká vlajka. Vedle stálo pěkně naskládané dřevo. Působilo to překvapivě. Vyšli jsme na břeh a na hromadě dřeva k pálení jsme našli ploché prkno, na němž bylo tužkou napsáno něco, co už dost vybledlo. Po rozluštění to znělo: Dřevo pro vás, pospěšte si. Opatrně se přibližujte. Byl na tom nečitelný podpis - ne však Kurtzův - nějaké mnohem delší slovo. Pospěšte si. Kam? Vzhůru po řece? .Opatrně se přibližujte.’ To jsme neudělali. To varování však nemohlo být určeno pro místo, kde je bylo možno najít až po přiblížení. Nahoře nebylo něco v pořádku. Avšak co a do jaké míry? To byla otázka. Nadával jsme na ten hloupý telegrafický styl. Křoví okolo nás nám neřeklo nic a ani by nás bylo nenechalo pátrat někde dále. Ve vchodu do chatrče visela roztržená záclona z červeného krepu a pleskala nám do tváří. Obydlí bylo ve špatném stavu, ale bylo patrné, že v něm žil nějaký běloch ještě před nepříliš dávnou dobou. Byl tam prostý stůl - prkno na dvou kůlech; hromada krámů ležela v temném koutě a u dveří jsem našel nějakou knihu. Byla bez desek a stránky byly častým listováním rozedřené a značně špinavé. Na hřbetu však byla hezky znovu sešita bílou bavlněnou nití, která dosud nebyla zašpiněna. Byl to mimořádný nález. Její název byl ,Úvaha o některých problémech mořeplavby’ od někoho, kdo se jmenoval Tower Towson či tak nějak, kapitán v loďstvu Jeho Veličenstva. Zdálo se, že to zrovna není příliš zábavné čtení, s názornými diagramy a odpudivými číselnými tabulkami, a ten výtisk byl šedesát roků starý. Zacházel jsem s touto neočekávanou starožitností co nejopatrněji, jak to jen šlo, aby se mi nerozpadla v ruce. Towson či Tower v ní vážně probíral pevnost v tahu lodních řetězů a lan a jiné podobné věci. Nebyla to příliš vzrušující kniha. Na první pohled však ukazovala

62$

vyhraněný záměr, poctivý zájem o to, jak správně přistupovat ke své práci, a proto z těchto nepatrných stránek, sepsaných před tolika lety, vyzařovalo něco jiného než jen odborný zájem. Ten prostý starý námořník se svými výklady o řetězech a o zvedání břemen způsobil, že jsem zapomněl na džungli a na poutníky, z radosti nad tím, že jsem narazil na něco zcela jistě skutečného. Už to, že se tam takováto kniha vyskytla, bylo dost nečekané. Ještě větším překvapením však byly poznámky, napsané tužkou na okrajích a zřejmě se vztahující k textu. Ani jsem nevěřil svým očím! Byly napsané tajným písmem! Ano, vypadalo to jako tajné písmo. Představte si člověka, který si právě vylíčenou knihu bere do této divočiny a studuje ji - a dělá si poznámky - a k tomu ještě tajným písmem. Byla to neobvyklá záhada.

Už nějakou dobu jsem vnímal jakýsi rušivý hluk, a když jsem pozvedl oči, byla hromada dříví už pryč a správce, obklopený všemi poutníky, na mě volal od řeky. Vsunul jsem si knihu do kapsy. Ujišťuji vás, že přerušit čtení pro mne bylo něčím podobným, jako kdybych byl musel opustit útočiště starého a pevného přátelství.

Uvedl jsem ten náš porouchaný motor znovu do chodu.

„To je určitě ten zpropadený obchodník - ten vetřelec,“ vykřikl správce a díval se zlověstně k místu, jež jsme právě opustili.

„Určitě je to Angličan,“ řekl jsem.

„To ho však neochrání před obtížemi, nebude-li se mít na pozoru,“ mumlal temně správce. S předstíranou naivitou jsem poznamenal, že se na tomto světě obtížím nevyhne nikdo.

Proud byl nyní silnější, parníku jako by docházel dech, hnací kolo se otáčelo pomaloučku a já jsem se přistihl, jak na špičkách naslouchám každému

63$

dalšímu zvuku motoru, neboť jsem střízlivě předpokládal, že by mohl každou chvíli vypovědět. Bylo to jako sledování posledních známek života. Přesto však jsme se stále sunuli kupředu. Občas jsem si vybral nějaký strom před námi, abych podle něj určil, jak se ke Kurtzovi přibližujeme, ale vždycky jsem jej ztratil z dohledu dřív, než jsme se k němu dostali. Setrvávat zrakem na jednom předmětu tak dlouho bylo pro lidskou trpělivost příliš. Správce dával najevo jedinečnou rezignaci. Staral jsem se a rozčiloval a začal jsem si klást otázku, zda budu s Kurtzem mluvit otevřeně či ne. Dříve však, než jsem dospěl k nějakému závěru, mi napadlo, že mé mluvení i mé mlčení, vlastně všechno, co dělám, je pouhá marnost. Co záleží na tom, co kdo ví či neví? Co záleží na tom, kdo je správcem? Člověku se občas dostane takového náhlého vnitřního osvícení. Podstata této záležitosti byla hluboko pod povrchem, mimo můj dosah a mimo oblast, do níž bych mohl zasahovat.

K večeru následujícího dne jsme usuzovali, že budeme asi osm mil od Kurtzovy stanice. Chtěl jsem pokračovat v plavbě, ale správce se tvářil vážně a řekl mi, že vydávat se tam nahoru je tak nebezpečné, že by bylo žádoucí počkat do příštího rána, jelikož se slunce už chýlí k západu. Navíc podotkl, že máme-li se řídit varováním, abychom se opatrně přibližovali, musíme se přibližovat za denního světla, ne za soumraku či potmě. Bylo to dosti rozumné. Osm mil pro nás znamenalo téměř tříhodinovou plavbu a na úseku řeky před námi jsem také pozoroval nějaké podezřelé vlnky na vodě. Nicméně mě to zdržení neobyčejně znechutilo, k čemuž ani nebyl důvod, vždyť po tolika měsících ta jedna noc nemohla hrát žádnou roli. Protože jsme měli dřeva dost a opatrnost byla heslem dne, zakotvil jsem

64$

uprostřed řeky. Řeka zde byla úzká, přímá, jako zářez pro železnici. Soumrak se sem vplížil dávno předtím, než slunce zapadlo. Proud řeky rychle a hladce plynul, avšak na březích zavládla němá nehybnost. Živé stromy, spojené navzájem popínavými rostlinami a všemi druhy keřů, které tvořily podrost - vše vypadalo jako proměněné v kámen, i ta nejútlejší větvička, i ten nejmenší lísteček. To nebyl spánek - vypadalo to nepřirozeně, jako stav vytržení. Nebylo slyšet ani ten nejtišší zvuk. Člověk se jen překvapeně díval a začínal mít sám podezření, není-li hluchý - pak nadešla náhle noc a navíc vás oslepila. Okolo tří hodin k ránu se vymrštila nějaká velká ryba a to hlasité žbluňknutí mě přimělo k tomu, abych vyskočil, jako kdyby někdo vystřelil z děla. Při východu slunce byla bílá mlha, udělalo se velmi horko a vlhko a oslepovalo to víc než noc. Mlha se nerozptylovala ani se nepohybovala jinam. Obklopovala nás jako něco pevného a neměnného.

V osm nebo možná v devět se zvedla jako se zvedá roleta. Spatřili jsme do výše se tyčící množství stromů, obrovskou neprostupnou džungli, s hořícím míčem slunce, visícím nad ní - vše v naprostém tichu - a pak se znovu snesly bílé rolety, hladce, jako kdyby klouzaly namazanými drážkami. Nařídil jsem znovu spustit kotevní řetěz, který jsme už začali zdvíhat. Než se tlumeně chřestivý pohyb řetězu zastavil, vznesl se do neprůsvitného ovzduší pomalu výkřik, velmi hlasitý výkřik, jakoby výraz nekonečné bezútěšnosti. Umlkl. Uši nám naplnilo naříkavé volání, modulované v hrozných disonancích. Bylo to tak naprosto neočekávané, že mi vlasy pod čapkou začaly vstávat. Nevím, jak to zapůsobilo na ostatní. Mně se zdálo, jako by ta mlha sama vykřikla, tak náhle a zřejmě na všech stranách současně povstala ta prudká a smutná vřava.

65$

Vyvrcholila náhlým výbuchem téměř nesnesitelného strašlivého ječení, které zakrátko ustalo a zanechalo nás ztuhlé v různých hloupých postojích úporně jsme naslouchali téměř stejně tak hrůznému a výjimečnému tichu.

„Bože můj! Co to znamená,“ koktal po mém boku jeden z poutníků, malý tlouštík narezlých vlasů a s ryšavými kníry, který měl na sobě vysoké boty se zapínáním po straně a růžové pyžama, zastrčené do ponožek. Další dva zůstali dost dlouho s otevřenými ústy, pak vyrazili do malé kabiny, v okamžiku byli nazpět a stáli s odjištěnými winchestrovkami v rukou a vrhali okolo sebe ustrašené pohledy. Vidět bylo právě jen náš parník, jehož obrys byl nejasný, jako by se měl rozpustit, a pruh vody v mlze, asi dvě stopy široký, okolo něj - a to bylo vše. Ostatní svět pro naše oči a uši neexistoval. Skutečně neexistoval. Byl pryč, zmizel, byl smeten a nebylo po něm ani vidu ani slechu.

Šel jsem dopředu a dal jsem rozkaz zkrátit kotevní řetěz, abychom mohli v případě nutnosti okamžitě zvednout kotvu a vyrazit.

„Zaútočí?“ zašeptal nějaký vystrašený hlas.

„V téhle mlze nás pobijí,“ mumlal druhý.

Z toho napětí sebou škubaly tváře, ruce se trochu třásly, oči zapomněly mrkat. Zajímavé bylo pozorovat rozdíl, jak se tvářili běloši a jak černoši naší posádky, kteří na tomto úseku řeky byli stejně tak cizinci jako my, ač se jejich domovy nacházely pouze osm set mil odtud. Běloši, samozřejmě velmi rozrušení, měli krom toho zvláštní výraz bolestného otřesu z takového divokého randálu. Ti druzí vypadali bděle a dávali najevo přirozený zájem. Tvářili se však v podstatě klidně, i včetně těch dvou, kteří se šklebili, když vytahovali řetěz. Někteří mezi sebou vyměnili krátké bručivé věty, čímž jako by věc pro ně

66$

byla vyřízena k jejich spokojenosti. Jejich předák, mladý černoch s mohutnou hrudí a s výrazně klenutými nozdrami, prostě zahalený do tmavomodré látky s třásněmi, vlasy důmyslně upravené do naolejovaných kudrn, stál vedle mne.

„Aha!“ řekl jsem, jen tak aby řeč nestála.

„Chyťte je,“ vyrazil ze sebe a přitom vycenil zuby a krvi podlité oči se mu rozšířily - „Chyťte je. Dejte nám je.“

„Vám, ale zeptal jsem se, „co byste s nimi dělali?“

„Sníst je!“ řekl úsečně, opřel se loktem o zábradlí a v důstojném a hluboce přemýšlivém postoji pohlížel do mlhy. Byl bych se býval jaksepatří zhrozil, kdyby mi bylo nenapadlo, že on i jeho muži jsou asi velmi hladoví: že se jejich hlad musel stupňovat přinejmenším během posledního měsíce. Byli zjednáni na šest měsíců (myslím, že ani jeden z nich neměl jasnou představu o čase, tak jako ji máme my na konci četných věků. Patřili ještě do počátků času chyběla jim zděděná zkušenost, která by je byla o čase poučila) a samozřejmě, pokud existoval nějaký kus papíru, sepsaný na dolním toku řeky v souladu s tím či oním směšným zákonem, nenapadlo nikoho starat se o to, čím se budou živit. Jistě, přinesli si s sebou nějaké to poloshnilé hroší maso, to by jim však nebylo vystačilo příliš dlouho, i kdyby ho nebyli poutníci, kteří při tom udělali hrozný povyk, vyhodili značné množství přes palubu. Vypadá to, jako by se při tom nechali unést zvůlí, byl to však skutečně oprávněný akt sebeobrany. Nemůžete vdechovat mrtvého hrocha v bdění, ve spaní a při jídle a současně si při tom zachovat svou nejistou existenci. Krom toho dostal každý z nich týdně tři kusy mosazného drátu, každý byl asi devět palců dlouhý: a teoreticky si za tuto měnu měli nakupovat

67$

zásoby jídla ve vesnicích, které ležely na řece. Vidíte však, jak se to osvědčilo. Buď tam žádné vesnice nebyly, či se obyvatelé projevovali nepřátelsky nebo správce, který se stejně jako my ostatní živil konzervami - tu a tam k tomu přistoupil nějaký starý kozel

- nechtěl parník zastavovat z více či méně záhadných důvodů. Takže nevím, k čemu jim tento neobvyklý plat mohl být, pokud nespolykali samotný drát či si z něj neudělali očka na chytání ryb. Musím říci, že byli vypláceni pravidelně, jak se to u velké a poctivé obchodní společnosti sluší. Jedinou věcí k jídlu - ač nevypadala ani v nejmenším jako jedlá - kterou jsem u nich jinak viděl, bylo několik kusů jakési hmoty špinavě levandulové barvy, připomínající polouvařené těsto, a to měli zabalené v listech. Tu a tam kousek spolkli, ale tak malý, že se zdálo, jakoby jedli jen naoko a těžko by se to dalo označit jako skutečné jídlo. Proč se ve jménu všech trýznivých démonů hladu na nás nevrhli - bylo jich třicet na pět - a nedali si jednou řádný pamlsek - to mě teď udivuje, když o tom přemýšlím. Byli to velcí, zdatní muži, nepříliš schopní rozvážit si důsledky, odvážní, silní, i tehdy ještě, ač už neměli lesklou hladkou pleť a jejich svaly už ztratily svou tvrdost. A poznal jsem, že je ve hře něco, co je zadržuje, jedno z těch lidských tajemství, která narušují pravděpodobnost. Pohlížel jsem na ně s rychle rostoucím zájmem - ne proto, že mi napadlo, že by mě mohli zanedlouho sníst, ač vám přiznám, že jsem si právě tehdy všiml - jakoby v novém světle, jak poutníci nezdravě vypadají, a doufal jsem, ano, s jistotou jsem doufal, že pohled na mne není tak - jak bych to řekl? - tak odpudivý. Bylo v tom trochu zvláštní marnivosti, která se dobře hodila k tomu snovému pocitu, jenž mnou tenkrát stále pronikal. Možná, že jsem měl také trochu horečku. Člověk si nemůže

68$

držet neustále prst na pulsu. Často jsem míval „trochu horečku“ či nějakou jinou slabou poruchu - to byly ty hravé údery prackami, kterými mě divočina častovala, to předběžné laškování před vážnějším útokem, který následoval, až když na něj přišla řada. Ano, pohlížel jsem na ně tak, jako se člověk dívá na každou lidskou bytost, zajímá-li se o její podněty, pohnutky, schopnosti, slabosti v situaci, kdy ji neúprosné tělesné utrpení vystavuje zkoušce. Zdrženlivost! O jakou možnou zdrženlivost se mohlo jednat? Byla to pověra, odpor trpělivost, strach - či jakási primitivní čest? Žádný strach se nemůže měřit s hladem, žádná trpělivost jej nemůže přemoci, odpor prostě neexistuje tam, kde je hlad. A pokud jde o pověru, různé víry a to, čemu se říká zásady - ty znamenají méně než plevy ve větru. Vy neznáte ta pekelná muka vleklého hladovění, to strašlivé utrpení, ty černé myšlenky, tu temnou chorobnou zuřivost? Já tedy ano. Má-li se člověk náležitě vyrovnat s hladem, vezme mu to všechnu vrozenou sílu. Opravdu je snazší snášet oloupení, zneuctění a zatracení vlastní duše - než tento typ zdlouhavého hladovění. Je to smutné, ale je tomu tak. A tito muži navíc neměli pražádný důvod k nějakým ohledům. Stejně tak bych byl mohl očekávat zdrženlivost od hyeny, potulující se mezi mrtvolami na bitevním poli. Byl jsem však postaven před tuto skutečnost - ohromující skutečnost; jako pěna nad mořskou hlubinou, jako drobná vlnka nad nevyzpytatelnou hádankou, byla to záhada ještě větší - když jsem o tom uvažoval - než ten zvláštní nevysvětlitelný tón zoufalého zármutku v tom divokém nářku, který k nám doléhal z břehu řeky, skrytého v neprostupné bělosti mlhy.

Dva poutníci se rychlým šepotem přeli o to, z kterého břehu to bylo.

69$

„Z levého.“

„Ne, ne, to přece ne. Z pravého, samozřejmě že z pravého.“

„Situace je velmi vážná,“ ozval se za mnou správcův hlas. „Byla by to pro mne strašná rána, kdyby se s panem Kurtzem něco stalo dřív, než tam dorazíme.“

Pohlédl jsem na něj a ani trochu jsem nepochyboval o tom, že to myslí upřímně. Byl jedním z těch lidí, kteří vždy chtějí zachovat dekorum. To byl jeho způsob zdrženlivosti. Když však zamumlal něco o tom, že bychom měli okamžitě vyrazit vpřed, neobtěžoval jsem se ani s odpovědí. Věděl jsem a on to také věděl, že je to nemožné. Kdybychom se odpoutali od dna řeky, octli bychom se naprosto ve vzduchu - v prázdném prostoru. Nebyli bychom mohli říci, kam směřujeme - zda proti proudu či po proudu či napříč přes řeku, dokud bychom se nedostali k tomu či onomu břehu - a to bychom zpočátku ani nevěděli, o který břeh se jedná. Ovšemže jsem nic nepodnikl. Neměl jsem chuť zažít nějakou katastrofu. Neumíte si představit strašlivější místo pro ztroskotání. Ať bychom byli utonuli okamžitě či ne, určitě bychom byli brzy tak či onak zahynuli.

„Zmocňuji vás, abyste riskoval vše,“ řekl po krátkém odmlčení.

„Odmítám cokoliv riskovat,“ řekl jsem krátce. Právě tuto odpověď očekával, ač ho možná její tón překvapil.

„Dobrá, musím se vám podrobit. Vy jste kapitánem,“ řekl s na odiv stavěnou zdvořilostí. Obrátil jsem se k němu zády, abych naznačil, jak si ho cením, a díval jsem se do mlhy. Jak dlouho to bude trvat? Vše vypadalo zcela beznadějně. Přístup ke Kurtzovi, slídícímu v tom prokletém buši po slonovině, v sobě skrýval tolik nebezpečí, jako by byl začarovanou princeznou, spící v pohádkovém zámku.

70$

„Myslíte, že zaútočí?“ ptal se správce důvěrným tónem.

Nemyslel jsem si, že zaútočí, z několika zřejmých důvodů. Jedním z nich byla ta hustá mlha. Kdyby se vydali na svých kánoích od břehu, ztratili by se v ní, stejně tak jako by se to stalo nám, kdybychom se pokusili vyrazit. Pokládal jsem sice džungli na obou březích za zcela neproniknutelnou a přece v ní byly oči, oči, které nás uviděly. Křoví na březích řeky bylo určitě velice husté, ale podrostem za ním se zřejmě dalo proniknout. Avšak za tu chvilku, kdy se mlha zvedla, jsem neviděl nikde na dosah žádné kánoe zcela jistě ne poblíž parníku. Myšlenku na útok však podle mne vylučovala sama povaha toho hluku těch výkřiků, které jsme předtím slyšeli. Neměly ten zuřivý ráz, který by byl předzvěstí bezprostředních nepřátelských záměrů. Ač byly neočekávané, divoké a drsné, vyvolávaly ve mně neodolatelný dojem smutku. Pohled na parník z nějakého důvodu ty divochy naplnil bezmezným žalem. Nebezpečí, pokud hrozilo vůbec, usuzoval jsem, bylo v tom, že jsme byli velice blízko velké rozpoutané lidské vášni. I veliký žal se může konec konců projevit násilím - častěji však vyústí v lhostejnost…

Byli byste měli vidět, jak poutníci zírali! Neměli odvahu se zašklebit, či dokonce mi nadávat. Mysleli si však - asi s obavami - jak předpokládám, že jsem zešílel. Pořádně jsem jim vynadal. Moji drazí, nemá smysl dělat si starosti. Vyhlížet? Můžete si přece myslet, že sleduji mlhu, kdy se objeví známky, že se zdvíhá, jako kočka hlídá myš. K čemukoliv jinému jsou nám však naše oči asi stejně tak platné, jako kdybychom byli na míle hluboko pohřbeni v hromadě bavlny. Takový pocit jsme také měli - dusivý teplý, tísnivý. Krom toho všechno, co jsem řekl, odpovídalo naprosto přesně skutečnosti, ač to znělo

71$

přemrštěně. To, co jsme později označovali jako útok, byl ve skutečnosti pokus o obranu. Ta akce neměla ani zdaleka útočný ráz - nebyla ani obranná v běžném smyslu: vyvolal ji tlak zoufalství a v podstatě se jednalo o pouhé preventivní opatření.

Došlo k tomu, myslím, za dvě hodiny po tom, co se mlha zvedla, a začalo to na místě zhruba řečeno asi jednu a půl míle pod Kurtzovou stanicí. Právě jsme se s námahou dostali za ohyb řeky a uprostřed proudu jsem spatřil ostrůvek, pouhý travou porostlý výstupek jasné zeleně. Byl jediný široko daleko. Když se nám však otevřel další výhled, poznal jsem, že to je výběžek dlouhé písčité mělčiny či spíše řady mělčin, které se táhly prostředkem řeky. Měly neurčitou barvu, trochu byly ponořené pod hladinou a všechny bylo možno vidět těsně pod vodou, tak jako je možno pozorovat lidskou páteř, jak pod kůží probíhá středem zad. Teď jsem se tedy, pokud jsem viděl, mohl pustit do mělčiny doprava nebo doleva. Neznal jsem, samozřejmě, ani jedno z obou řečišť. Břehy vypadaly velice podobně, hloubka se zdála být stejná. Jelikož mě ale už dříve informovali, že stanice je na západní straně rozhodl jsem přirozeně pro západní průjezd.

Sotva jsme do něj vpluli, všiml jsem si hned, že je mnohem užší, než jsem předpokládal. Nalevo od nás byla ta dlouhá souvislá mělčina a napravo vysoký příkrý břeh, porostlý neprostupným křovím. Nad křovím stály sevřené řady stromů. Jejich husté větve visely nad řekou a tu a tam vyčnívaly objemné kmeny stromů přímo nad vodu. Odpoledne už dost pokročilo, les měl zachmuřenou tvář a na vodu už padl široký pás stínu. V tomto stínu jsme pluli dále -velice pomalu, to si asi umíte představit. Vedl jsem loď blízko břehu - jak mi ukazovala měřicí tyč, bylo tam řečiště nejhlubší.

72$

Jeden z mých hladových a trpělivých přátel měřil hloubku na přídi, právě pode mnou. Náš parník přesně připomínal nějaký palubou opatřený říční člun. Na palubě měl dva domky z týkového dřeva, které měly dveře a okna. Kotel byl v přední části lodi a strojovna až úplně vzadu. Nad tím vším byla lehká střecha na kůlech. Komín procházel střechou a vyčníval nad ní a před komínem byla malá budka z tenkých prken, určená pro kapitána. Byla v ní pohovka, dvě polní sedačky, nabitá puška martini-henryovka, stojící opřená v rohu, malý stoleček a kormidlo. Vpředu byly široké dveře a po obou stranách velké okenice. Dveře i okenice byly ovšem stále otevřené. Tady nahoře přede dveřmi, na předním okraji střechy, jsem trávil celé dny. V noci jsem spal, nebo jsem se snažil spát, na pohovce. Kormidelníkem byl černoch atletického vzezření, vycvičený mým nebohým předchůdcem, příslušník jednoho z kmenů na mořském pobřeží. V uších měl dvě mosazné náušnice, od pasu po kotníky byl zahalen do oděvu z modré látky a příliš moc si o sobě myslel. Byl to ten nejnesnesitelnější hlupák, jakého jsem kdy poznal. Když jste u něho byli, kormidloval s velkou elegancí. Jakmile však člověk zmizel z dohledu, zmocnil se ho ihned strašlivý strach a dovoloval tomu ubohému parníku, aby nad ním získal nadvládu.

Díval jsem se dolů na měřicí tyč a velmi mě zneklidňovalo, když jsem si všiml, že jí po každém dalším pokusu z řeky vyčnívá větší kus, když jsem viděl, jak měřič naráz nechal své práce, lehl si na palubu, aniž by se obtěžoval a vytáhl svou hůl z vody i nadále ji však držel tak, že plavala po vodě za námi.

V témž okamžiku se topič, kterého jsem také mohl dole pozorovat, náhle z ničeho nic posadil před svou pecí a zakryl si hlavu. To mě udivilo. Pak jsem musel

73$

ihned dávat pozor na řeku, protože před námi byl v cestě kmen stromu. Vzduchem okolo lítaly klacíky, malé klacíky - hustě: hvízdaly mi před nosem, padaly pode mnou, za mnou narážely do kapitánské budky. Po celou tu dobu bylo na řece, na březích, v lesích velice ticho absolutní ticho. Bylo slyšet pouze pleskavé otáčky kola na zádi a klapot těchhle věcí Kmenu v cestě jsme se těžkopádně vyhnuli. Šípy, proboha. Střílejí na nás! Vešel jsem rychle do budky, abych zavřel okenici ve stěně proti břehu. Bláznivý kormidelník měl ruce na rukojeti kormidla, kolena zvedal do výšky, dupal nohama a přežvykoval ústy jako kůň, který cítí uzdu. Čert aby ho vzal! A my jsme se potáceli ve vzdálenosti deseti stop od břehu. Když jsem zavíral tu těžkou okenici, musel jsem se hodně vyklonit a v listí na břehu jsem spatřil nějakou tvář, ve stejné výši jako jsem byl já sám, tvář, která na mne upřeně pohlížela s rozzuřeným výrazem: a pak náhle, jakoby mi rouška spadla s očí, jsem počal v hloubi a spleti lesního šera rozeznávat nahé hrudníky, paže, nohy, planoucí oči - v křoví se to hemžilo pohybujícími se lidskými údy, bronzově se lesknoucími. Větve se otřásaly, kývaly a šustěly, z nich vylétaly šípy a pak okenice zapadla.

„Veď loď přímo vpřed,“ řekl jsem kormidelníkovi. Držel hlavu strnule, tváří dopředu; koulel očima, i nadále lehce podupával, u úst měl trochu pěny. „Zachovej klid!“ řekl jsem zuřivě. Stejně tak bych byl mohl přikazovat stromu, aby se nekymácel ve větru. Vyrazil jsem. Pode mnou bylo slyšet dupání četných nohou po kovové palubě; zmatené výkřiky; nějaký hlas vykřikl:

„Můžete obrátit nazpět?“

Všiml jsem si vln ve tvaru V na hladině před námi. Cože? Zase nějaký kmen! Pod mýma nohama zarachotily výstřely z pušek. Poutníci vypálili své win—

74$

chestrovky a jednoduše rozsévali olovo do křoví. Vyvalilo se proklatě mnoho kouře, který se pomalu pohyboval vpřed. Proklínal jsem ho. Teď jsem před sebou neviděl ani vlny, ani kmen sám. Stál jsem ve dveřích a díval se a šípy přilétaly v mračnech. Možná, že byly otrávené, ale vypadaly tak, jako by nemohly ublížit ani kuřeti. Křovím se rozlehlo vytí. Naši černí dřevorubci, měli na starost shánění dřeva, spustili válečný pokřik. Výstřel z pušky za mými zády mě ohlušil. Ohlédl jsem se a kapitánova budka byla ještě plná hluku a kouře a okamžitě jsem se vrhl ke kormidlu. Bláznivý černoch všeho nechal, otevřel okenici a vypálil z martini-hernyovky. Stál u toho velkého otvoru a díval se ven a já jsem na něj zařval, aby ustoupil, zatímco jsem vyrovnával náhlé vybočení parníku. Nebylo místo na to, abych se otočil, i kdybych byl chtěl, onen kmen byl někde těsně před námi v tom proklatém kouři, nemohli jsme ztrácet čas, tak jsem alespoň zamířil ke břehu - přímo ke břehu, kde byla hloubka, jak jsem věděl.

Pomalu jsme se sunuli podél převislých keřů ve víru polámaných větví a padajícího listí. Střelba pode mnou přestala, když jim došly střely, jak jsem předvídal. Okolo hlavy mi něco zasvištělo jako blesk, uhnul jsem, něco prolétlo velitelskou budkou, jedním oknem dovnitř a druhým ven. Když jsem pohlížel na tělo šíleného kormidelníka, který mával prázdnou puškou a řval směrem na břeh, viděl jsem neurčitě se rýsující lidské postavy, které běžely přikrčené, kličkovaly, vyskakovaly a plazily se, tu zřetelné, tu jen trochu viditelné, tu se ztrácející. Něco velkého se objevilo ve vzduchu před okenicí, puška přelítla přes palubu a ten člověk ustoupil rychle dozadu, podíval se na mne přes rameno podivným, hlubokým, důvěrným pohledem a padl mi na nohy. Narazil dvakrát spánkem na kormidlo a konec toho,

75$

co vypadalo jako nějaká dlouhá hůl, šramotil po zemi okolo a převrátil malou polní sedačku. Vypadalo to tak, jakoby byl tu hůl vytrhl někomu na břehu a přitom ztratil rovnováhu. Lehký kouř už se ztratil, kmen stromu už nás neohrožoval a vpředu jsem viděl, že asi za sto yardů bude možno odrazit od břehu, zdálo se mi však, že cítím na nohách velké horko a vlhko. Pohlédl jsem dolů: ten muž se převrátil na záda a zíral přímo na mne; oběma rukama svíral tu hůl. Byl to oštěp, který někdo hodil či prostrčil otvorem dovnitř a který ho zasáhl do boku, přímo pod žebra; hrot oštěpu nebylo vidět, vnikl do těla a zbyla po něm strašlivá sečná rána, boty jsem měl plné krve, pod kormidlem byla nehybná tmavočerveně zářící kaluž krve; jeho oči svítily podivuhodným leskem. Znovu zazněla střelba z pušek. Pln úzkosti se na mne díval a přitom držel oštěp jako něco cenného, s výrazem obav, že se pokusím mu jej vzít. S námahou jsem odtrhl oči od jeho pohledu a věnoval se řízení. Jednou rukou jsem nad hlavou nahmatal šňůru parní píšťaly a rychle jsem několikrát za sebou zapískal. Zmatený, hněvivý a bojovný ryk a jekot okamžitě utichly a z hlubin lesů se pak začal ozývat třaslavý a zdlouhavý nářek, vyjadřující smutek a krajní zoufalství - něco takového by si asi člověk představoval jako následek ztráty poslední naděje na zemi. V křoví zavládl velký rozruch; záplava šípů ustala, několik opožděných výstřelů zřetelně doznělo - pak ticho, v němž k mým uším doléhalo pomalé klapání hnacího kola. V tom okamžiku, když jsem zaměřil kormidlo prudce doprava, se ve dveřích objevil jeden z poutníků v růžovém pyžamu, rozezlený a rozčilený.

„Správce mě posílá začal úředním tónem a náhle se zarazil. „Dobrý bože!“ zvolal, pohled upřený na zraněného.

76$

My dva běloši jsme nad ním stáli a jeho lesklý a temný pohled objímal nás oba. Musím říci, že to vypadalo tak, jako by se nás chtěl v té chvíli nějakým srozumitelným jazykem na něco zeptat. Zemřel však bez hlesu, bez hnutí, bez pohybu svalů. Až v tom nejposlednějším okamžiku, jako by odpovídal na nějaké znamení nám neviditelné, na nějaký šepot, pro nás neslyšitelný, se zachmuřil a tato chmura dodala jeho černé posmrtné masce výraz neuvěřitelně temný, chorobný a hrozivý. Lesk tázavého pohledu se rychle rozplynul a přešel ve skelnou prázdnotu.

„Umíte kormidlovat?“ zeptal jsem se ostře vedle mne stojícího agenta. Díval se velmi nejistě. Chytil jsem ho za paži a okamžitě pochopil, že kormidlovat musí, ať chce či nechce. Abych řekl pravdu, jediným mým přáním bylo vzít si čisté boty a čisté ponožky.

„Je mrtev,“ mumlal agent, na kterého to strašně zapůsobilo.

„O tom není pochyb,“ řekl jsem a jako posedlý jsem si rozvazoval tkaničky u bot.

„A mimochodem se domnívám, že pan Kurtz bude už teď asi také mrtev.“

To pro mne v tom okamžiku bylo nejdůležitější. Pociťoval jsem neobyčejné zklamání, jako kdybych si byl uvědomil, že něco, oč jsem usiloval, je celkem vzato nepodstatné. Nemohl bych být více znechucen, kdybych byl býval jel až sem jen kvůli tomu, abych si promluvil s panem Kurtzem. Promluvil … Hodil jsem jednu botu přes palubu a uvědomil jsem si, že právě na to jsem se těšil - na rozhovor s Kurtzem. Udělal jsem ten zvláštní objev, že jsem si ho nikdy nepředstavoval, jak něco dělá, víte, ale jak rozmlouvá. Neříkal jsem si v duchu „Teď ho tedy nikdy neuvidím“ nebo „Teď si s ním tedy nikdy nepotřesu pravicí“, ale „Teď ho už nikdy neusly-77$

ším“. Ten člověk pro mne existoval jako hlas. Ne že bych ho, samozřejmě, nespojoval s nějakou činností. Což mi neřekli, se všemi odstíny žárlivosti a obdivu, že nasbíral, povyměňoval, podvodně získal či nakradl víc slonoviny, než všichni ostatní agenti dohromady? O to nešlo. Šlo o to, že to byl nadaný tvor a že ze všech jeho schopností nejzřetelněji vystupovala do popředí ta, která s sebou nesla pocit jeho skutečné přítomnosti; jeho schopnost mluvit, jeho slova - dar výrazu totiž, zarážejícího, osvětlujícího, velice vznešeného i velice opovrženíhodného, dar chvějivého proudu světla či klamného proudu ze srdce neproniknutelné temnoty.

K ďábelskému bohu té řeky odlétla druhá bota. Myslel jsem si: Proboha! Je po všem. Přicházíme příliš pozdě. Zmizel - jeho dar zmizel s pomocí nějakého oštěpu, šípu nebo klacku. Přece jen toho člověka nikdy neuslyším hovořit - a v mém smutku bylo něco prudce a výstředně citového, podobný cit, jaký jsem postřehl ve smutném vytí těch divochů v křoví. Kdyby mi byl někdo vzal víru nebo kdybych se byl minul svým životním cílem, nebyl bych se cítil opuštěnější a bezútěšněji… Proč tam kdosi tak nelidsky vzdychá? Absurdní? Tedy absurdní! Propána! Nesmí člověk, nikdy - Tak, podejte mi nějaký tabák.“

V hlubokém tichu následovala přestávka, pak se rozhořela sirka a objevila se Marlowova hubená tvář, strhaná, propadlá, se svislými vráskami a s pokleslými víčky, s výrazem soustředěné pozornosti. A jak tak mocně potahoval z dýmky, jeho tvář jako by se ztrácela do noci a opět z ní vystupovala, tak jak drobný plamínek pravidelně blikal. Pak sirka zhasla.

„Absurdní!“ zvolal. „Podobné věci se vůbec vypráví nejhůř. Všichni si tu sedíte, každý z vás zajištěn dvěma dobrými adresami, jako stará loď s dvěma kotvami, za rohem máte řezníka, za druhým rohem

78$

strážníka, chuť k jídlu máte výbornou a teplotu normální - slyšíte - normální od začátku roku do konce. A vy říkáte absurdní! Absurdní - to slovo už dnes neplatí! Absurdní! Moji drazí, co můžete čekat od člověka, který z pouhého rozrušení právě hodil pár nových bot přes palubu! Když na to teď myslím, překvapuje mě, že jsem neplakal. Vcelku vzato jsem hrdý na svou pevnost. Do živého mě ťala představa, že jsem přišel o tu neocenitelnou výsadu: moci naslouchat nadanému Kurtzovi. Ovšemže jsem se mýlil. Ta výsada na mne čekala. Ano, ano, uslyšel jsem víc než dost. A pravdu jsem měl také. Hlas. Byl jen o málo víc než jeho hlas. A já jsem ho slyšel - jeho - to - ten hlas - jiné hlasy - u všech nešlo o mnoho víc než o hlasy - a vzpomínka na tu dobu ve mně stále žije - nehmatatelná, jako ztrácející se chvění strašlivého žvanění, hloupého, krutého, nízkého, nekultivovaného či jednoduše sprostého, aniž by dávalo nějaký smysl. Hlasy, hlasy - i ta dívka sama - teď…“

Na chvilku se odmlčel.

„Přízrak jeho nesmírných schopností jsem nakonec zažehnal pomocí lži,“ začal náhle. „Dívka! Cože? Zmiňoval jsem se o nějaké dívce? Ona tedy do toho nepatří - naprosto ne. Je - myslím ženy - do toho nesmíme zatahovat - nepatří do toho. Musíme jim pomoci, aby mohly zůstat v tom svém krásném vlastním světě, aby se ten náš nestal horším. Ano, ona s tím nemohla mít nic společného. Byli byste museli slyšet, jak ze spárů smrti vytažené tělo pana Kurtze pravilo: „Má nastávající.“ Byli byste při tom hned postřehli, jak zcela mimo ona je. A ta vysoká čelní kost pana Kurtze! Říká se, že vlasy někdy dorostou i potom, ale tenhle - abych tak řekl

- exemplář byl pozoruhodně lysý. Divočina jej hladila po hlavě, a hle, podívejte se, vypadala teď jako

79$

koule, vypadala teď jako koule ze slonoviny; divočina jej laskala a hle - on zvadl. Zmocnila se ho, milovala ho, objímala ho, pronikala mu do žil, strávila jeho tělo a pomocí nepředstavitelných obřadů, jakéhosi ďábelského zasvěcování, spojila jeho duši se svou. Byl jejím laskaným a hýčkaným miláčkem. Slonovina? Myslím, že ano. Hromady slonoviny, kupy. Do té staré hliněné chýše se ani nemohla vejít. Málem byste si byli mysleli, že v celé oblasti nezbyl ani jeden kel, nad zemí či pod zemí.

„Většinou jsou to fosilie,“ poznamenal správce snižujícím způsobem.

Nebyla o nic víc fosilní než jsem já, říkají však fosilní, když se jedná o slonovinu, která ležela v zemi. Zdá se, že černoši kly pohřbívají - zřejmě však tyhlety nepohřbili natolik hluboko, aby nadaného pana Kurtze uchránili před jeho osudem. Naplnili jsme slonovinou celý parník a ještě jsme museli udělat velkou hromadu na palubě. Teď ji mohl pozorovat a těšit se z ní tak dlouho, dokud mu sloužil zrak, protože radost z této milosti mu zůstala až do konce. Měli jste slyšet, jak říkal: „Má slonovina.“ Ano, ano, já jsem to slyšel. „Má nastávající, má slonovina, má stanice, má řeka, má patřilo mu všechno. Musel jsem zadržet dech, protože jsem čekal, že uslyším, jak divočina vypuká v tak ohromný chechtot, že se hvězdy stálice počnou otřásat na svých místech. Všechno mu patřilo - to však byla maličkost. Důležité bylo vědět, čemu patřil on, které mocnosti temnoty si na něj dělaly nárok. To byla úvaha, při níž vám přecházel mráz po zádech. Člověk si je nemohl představit - a ani to pro něj nebylo dobré - pokoušet se o to. Zaujal vysoké postavení mezi démony té země - to myslím doslova. Nemůžete to pochopit. Jak byste také mohli? - pod nohama máte pevnou dlažbu, jste obklopeni laskavými

80$

sousedy, kteří vás jsou kdykoliv schopni rozveselit nebo se na vás s něčím obrátit, chodíte si vyběravě mezi řezníkem a strážníkem, máte posvátný strach ze skandálu a šibenice a z ústavů pro choromyslné jak si jen můžete představit, do jakých neobvyklých oblastí pravěké doby mohou člověka zanést jeho nespoutané nohy cestou, která vede přes samotu tu nejstrašnější samotu bez ochránce - přes ticho naprosté ticho, kde neslyšíte žádný varovný hlas laskavého souseda, který vám šeptá, co se na veřejnosti mluví? V těchto maličkostech spočívá ten velký rozdíl. Když je nemáte, musíte se vrátit ke své vlastní vrozené síle, ke své vlastní schopnosti být věrný. Ovšemže, kdo je příliš pošetilý, ten z pravé cesty nesejde - kdo je příliš hloupý na to, aby si uvědomil, že právě on je cílem útoků mocností temnoty. Myslím, že ještě nikdy neprodal svou duši ďáblu žádný hlupák. Buď je hlupák příliš hloupý, nebo ďábel příliš ďábelský - nevím, co z toho. Nebo může být člověk tak hromsky ušlechtilý, že je naprosto slepý a hluchý ke všemu kromě nebeských vzdechů a zvuků. Země je pak pro něj pouze zastávkou - zda je to ku prospěchu či ke škodě, je-li člověk takový to si netroufám říci. Většina z nás však nepatří k žádnému z těchto typů. Země je pro nás místem k životu, kde se člověk musí vyrovnávat s vidinami, zvuky a také zápachy, věru - musí vdechovat mrtvého hrocha, abych tak řekl, a nenakazit se. A tu, chápete mě, přichází na řadu vaše síla, víra ve vaši schopnost vykopávat nenápadné jámy, do nichž by bylo možno pohřbívat to všechno - vaši silnou oddanost, ne vám samotným, ale oddanost nějakému záhadnému namáhavému podnikání. A to je dost obtížné. Uvědomte si, nejde ani o to omlouvat, či dokonce vysvětlovat - snažím se objasnit si sám pro sebe - pana Kurtze - stín pana Kurtze. Tento zasvě-

81$

cenec, toto zjevení, přicházející odnikud, mě poctilo svou úžasnou důvěrou, než zcela zmizelo. To proto, že se mnou mohlo mluvit anglicky. Vlastnímu Kurtzovi se dostalo vychování zčásti v Anglii a - sám byl tak dobrý, že to řekl - vždy sympatizoval s tím, co bylo správné. Jeho matka byla napůl Angličanka, jeho otec napůl Francouz. Kurtz byl produktem celé Evropy. A mimochodem jsem se dozvěděl, že ho Mezinárodní společnost pro potlačování necivilizovaných mravů pověřila, a to velmi příhodně, sepsáním zprávy, která měla sloužit jako vodítko pro její budoucí činnost. A tu zprávu také napsal. Viděl jsem ji a četl. Byla velmi mnohomluvná, proniknutá mnohomluvností, ale příliš přepjatá, podle mého. Našel si čas na sedmnáct stránek, hustě popsaných. K tomu však zřejmě došlo dříve, než jeho nazvěme to nervy, selhaly a způsobily, že pak předsedal při jistých půlnočních tancích, končících nepopsatelnými obřady, které - jak jsem váhavě zjistil z toho, co jsem několikrát různě zaslechl - byly obětmi, přinášenými jemu - rozumíte, jemu - panu Kurtzovi samotnému. Bylo to ale velmi hezky napsáno. Ve světle pozdějších informací se mi však zdá, že úvodní odstavec obsahuje jakousi předtuchu. Začíná tvrzením, že my bílí, jsouce na tom stupni vývoje, k němuž jsme dospěli, „se jim, divochům, nutně musíme jevit jako nadpřirozené bytosti - přibližujeme se k nim s mocí jakoby božskou“, a tak dále, a tak dále. „Pouhým působením naší vůle můžeme prakticky neomezeně působit k dobrému“, atd. atd. Od tohoto bodu pak se vznesl do výšin a vzal mě s sebou. Byly to velkolepé rétorické výklady, ač obtížné k zapamatování. Působilo to na mne dojmem jakési exotické Velikosti, ovládané vznešenou Dobrotou. Hořel jsem nadšením. Byla to nespoutaná moc výřečnosti - slov - vroucných,

82$

vznešených slov. Nebyly tam žádné praktické pokyny, které by přerušovaly ten magický proud frází, pokud bychom za metodický pokyn nepokládali poznámku na konci poslední stránky připsanou zřejmě mnohem později nejistou rukou. Byla velmi prostá a na závěr té dojemné výzvy ke všem nesobeckým citům vás oslnila, zářící a ohromující jako zásvit blesku na jasné obloze: „Vyhlaďte všechna ta hovada!“ Podivné bylo, že na toto cenné postscriptum naprosto zapomněl, protože mě později, když v jistém smyslu přišel k sobě, opakovaně žádal, abych dával dobrý pozor na „jeho spisek“ (jak to nazýval), jelikož v budoucnosti určitě příznivě ovlivní jeho kariéru. O tom všem jsem byl plně informován a krom toho, jak se ukázalo, jsem měl pečovat o jeho památku. Udělal jsem pro něj dost a získal jsem nepopiratelné právo na to, abych spisek, kdybych se tak rozhodl, uložil k věčnému odpočinku do popelnice pokroku, mezi všechno to smetí a obrazně řečeno všechny ty kočičí mršiny civilizace. Jak tedy vidíte, nemám možnost rozhodování. Na něj se nezapomene. Ať byl jakýkoliv, nebyl obyčejný. Měl schopnost okouzlit nebo zastrašit primitivní duše, aby na jeho počest pořádaly vášnivé kultovní tance; také uměl naplňovat malé dušičky poutníků hořkou nedůvěrou. Měl přinejmenším jednoho oddaného přítele a získal si na světě jednu duši, která nebyla ani primitivní, ani nebyla zkažena podnikavostí. Ne, nemohu na něj zapomenout, ač nejsem ochoten tvrdit, že skutečně stál za ten lidský život, který jsme ztratili, abychom se k němu dostali. Svého mrtvého kormidelníka jsem strašně postrádal postrádal jsem ho už tehdy, když jeho tělo ještě leželo v mé kabině. Možná, že se vám bude zdát zvláštní tak litovat divocha, který neznamenal víc než zrnko písku na nějaké černé poušti. Víte, musíte si

83$

uvědomit, že něco dělal - on kormidloval; po celé měsíce jsem ho míval za zády - pomocník - nástroj. Bylo to jakési společenství. On pro mne kormidloval -já jsem se o něho musel starat, mrzely mě jeho nedostatky a tak se mezi námi vytvořilo neviditelné pouto, které jsem si uvědomil, až když se náhle přerušilo. A ta důvěrná hloubka pohledu, který na mě upřel po svém zranění, mi až dodnes zůstává v paměti - jako nárok na jakési vzdálené příbuzenství, utvrzený v posledním okamžiku.

Ubohý pošetilec! Kdyby jen byl nechal tu okenici na pokoji. Neuměl se vůbec ovládat, vůbec ne přesně jako Kurtz - byl jako větrem zmítaný strom. Jak jsem si jen obul suché pantofle, odvlekl jsem ho ven, když jsem mu předtím vytáhl oštěp z boku, což jsem provedl, jak přiznávám, s pevně zavřenýma očima. Paty mu nadskočily nad nízkým prahem, rameny se mi opíral o prsa - zoufale jsem ho objal zezadu. Ach, jak ten byl těžký, neuvěřitelně těžký. Nikoho těžšího na zemi jsem si neuměl představit. Pak jsem ho bez okolků přehodil přes palubu. Proud ho uchopil, jako by to byl jen trs trávy, a viděl jsem, jak se jeho tělo dvakrát otočilo, než jsem je navždy ztratil z dohledu. Všichni poutníci i správce byli v tu chvíli pohromadě na vrchní palubě okolo mé kabiny a tlachali spolu jako hejno vzrušených strak a pohoršeně reptali nad mým bezohledným spěchem. Nevím, proč tam to tělo chtěli ještě nechávat. Možná, že je chtěli nabalzamovat. Slyšel jsem však ještě jiné, a to velmi zlověstné reptání na dolní palubě. Mí přátelé dřevorubci se také pohoršovali, ale ti k tomu měli spíše důvod - ač připouštím, že to byl důvod zcela nepatřičný. Naprosto! Rozhodl jsem se, že to budou pouze ryby, které sní mého kormidelníka, bude-li sloužit někomu za pokrm. Za života to byl jen velice podprůměrný kormidelník, když však

84$

byl nyní mrtev, byl by se mohl stát jedinečným pokušením a možná i způsobit hrozné nepříjemnosti. Krom toho jsem už chtěl převzít kormidlo, protože ten člověk v růžovém pyžamu se pro ten úkol ukázal jako beznadějně neschopný.

Kormidlo jsem také převzal, hned jak byl ten primitivní pohřeb za námi. Pluli jsme poloviční rychlostí, přímo středem řeky a já jsem poslouchal, co se okolo mne mluví. Kurtze už odepsali, jeho stanici odepsali také. Soudili, že Kurtz je mrtev, stanice vypálená - a tak dále - a tak dále. Ten zrzavý poutník byl ve vytržení, když si pomyslel, že chudáka Kurtze alespoň náležitě pomstili.

„Poslyšte! Tam v té džungli jsme jich určitě hodně zmasakrovali, ne? Co myslíte? Že?“ Přímo tančil, ten krvežíznivý zrzavý všivák. To on málem omdlel, když spatřil zraněného!

Nezdržel jsem se poznámky: „Určitě jste udělali spoustu kouře.“

Podle toho, jak šustěly a hýbaly se vrcholky keřů, jsem věděl, že téměř všechny výstřely šly příliš vysoko. Když nemíříte a nepřiložíte pušku k rameni, nezasáhnete nic. Tito chlapi však stříleli od boku, se zavřenýma očima. Tvrdil jsem - a v tom jsem měl pravdu - že k ústupu je pohnulo ječení parní píšťaly. Když jsem to vyřkl, zapomněli hned na Kurtze a začali na mne rozhořčeně křičet a protestovali.

Správce stál vedle kormidla a tiše mi šeptal, že se za každou cenu musíme před setměním dostat co nejdále po řece nazpět, když jsem v dálce spatřil na břehu mýtinu a obrys jakéhosi stavení.

„Co to je?“ optal jsem se. Údivem zatleskal rukama.

„Stanice!“ zvolal. Ihned jsem k ní, stále poloviční rychlostí, zamířil.

85$

Dalekohledem jsem pozoroval svah kopce, na němž tu a tam rostly stromy, nebyl tam však naprosto žádný podrost. Rozpadávající se protáhlá budova na vrcholku byla asi do poloviny zakryta vysokou trávou. Velké otvory ve strmé střeše černě zíraly do dálky. Džungle a les tvořily pozadí. Žádná ohrada či plot tam nestály. Zřejmě tam však dříve něco takového bylo, protože poblíž domu zbylo asi půl tuctu tenkých kůlů v řadě, hrubě osekaných, na vršcích ozdobených okrouhlými vyřezávanými ozdobami ve tvaru koulí. Příčné tyče, či co tam dříve bývalo, byly pryč. To všechno samozřejmě obklopoval les. Břeh řeky byl holý a těsně u vody jsem spatřil nějakého bělocha, který měl na hlavě klobouk velký jako kolo od vozu a vytrvale na nás mával rukou. Když jsem chvíli pozoroval okraj lesa nahoře i dole, byl jsem si téměř jist, že vidím pohyby - míhající se lidské postavy. Z opatrnosti jsem doplul až za mýtinu, pak jsem zastavil stroje a nechal jsem loď unášet proudem. Ten člověk na břehu začal křičet a naléhal, abychom přistáli.

„Napadli nás,“ křičel správce.

„Já vím - já vím. To už je v pořádku,“ ječel nazpět ten druhý, dávaje najevo radost. „Jen pojďte. Vše je v pořádku. Jsem rád, že jste tu.“

Pohled na něj mi připomínal něco, co už jsem kdysi viděl - něco směšného, s čím jsem se někde setkal. Když jsem s lodí manévroval, abych mohl přistát, tázal jsem se v duchu: Komu se ten člověk jen podobá? Náhle jsem na to přišel. Vypadal jako harlekýn. Jeho šaty byly pravděpodobně z nějakého hrubého nebíleného plátna, na němž však byly samé záplaty, pestré záplaty, modré, červené a žluté - záplaty na zádech, záplaty vpředu, záplaty na loktech, na kolenou. U saka měl barevné lemování, na kalhotech měl dole nachové okraje. Ve slunečním svitu pak vypadal

86$

neobyčejně vesele a přitom obdivuhodně úpravně, protože bylo patrné, jak pěkně bylo všechno to záplatování provedeno. Měl bezvousou chlapeckou tvář, poměrně málo opálenou, nepříliš výrazných rysů, nos se mu loupal, oči měl malé a modré, úsměvy a chmury se na jeho otevřené tváři střídaly jako slunce a stín na větrem ošlehané rovině.

„Pohleďte kapitáne!“ volal, „minulé noci tu uvízl nějaký kmen.“

Cože! Nějaký kmen? Přiznávám, že jsem hanebně zaklel. Málem jsem na zakončení toho kouzelného výletu svůj zmrzačený parník proděravěl. Harlekýn na břehu obrátil svůj malý zploštělý nos ke mně.

„Jste Angličan?“ ptal se s širokým úsměvem.

„A vy jste Angličan?“ zařval jsem od kormidla. Úsměv mu zmizel z tváře a potřásl hlavou, jako by mu bylo líto mého zklamání. Pak se opět rozzářil.

„Nevadí!“ křičel povzbudivě.

„Přijeli jsme včas?“ zeptal jsem se.

„Je tam nahoře,“ odpověděl, hlavou ukázal na vrcholek kopce a náhle se zachmuřil. Jeho tvář připomínala podzimní oblohu, která je chvíli zatažená a chvíli jasná.

Když správce, doprovázený poutníky, kteří byli všichni po zuby vyzbrojeni, odešel k domku, přišel ten chlapík na palubu.

„Říkám vám, že se mi to nelíbí. Tam v křoví jsou domorodci,“ řekl jsem. Vážně mě ujistil, že je vše v pořádku.

„Jsou to prostí lidé,“ dodal, „ale jsem rád, že jste tady.“ Dalo mi to hodně práce, udržet je stranou.

„Říkal jste však, že je všechno v pořádku,“ zvolal jsem.

„Ach, oni nezamýšleli nic zlého,“ řekl. A když jsem na něho upřeně pohlédl, opravil se: „Vcelku ne.“ Pak živě: „Na mou věru, vaše kabina by potřebovala

87$

i

vyčistit.“ A jedním dechem mi radil, abych udržoval dost páry v kotli, aby v případě nějakých potíží bylo možno zapnout píšťalu.

„Jedno dobré zapískání vám pomůže víc než všechny vaše pušky. Jsou to prostí lidé,“ opakoval. Drmolil ostošest, až mě úplně ohromil.

Zdálo se, že si chce vynahradit dlouhé mlčení a s úsměvem naznačil, že tomu tak je.

„S panem Kurtzem nemluvíte?“ řekl jsem.

„S ním člověk nehovoří - jemu se naslouchá,“ zvolal s vážným nadšením. „Ale teď -“ Mávl rukou a ve vteřině se octl v hlubinách zoufalství. Za okamžik se znovu vzchopil, chytil mě za obě ruce, neustále jimi potřásal a při tom nesouvisle hovořil. „Bratr námořník … čest… potěšení … radost … představuji se… Rus… syn arcikněze … Tambovská gubernie… Cože? Tabák! Anglický tabák; znamenitý anglický! To tedy je bratrské. Zda kouřím? Kterýpak námořník by nekouřil?“

Dýmka ho uklidnila a postupně jsem zjistil, že utekl ze školy a šel na moře s ruskou lodí. Znovu utekl, nějakou dobu sloužil na anglických lodích. S arciknězem se už smířili. To zdůraznil.

„Když je ale člověk mladý, potřebuje hodně věcí vidět, získat zkušenosti, myšlenky, rozšiřovat si obzor.“

„Tady!“ přerušil jsem ho.

„Člověk nikdy neví! Tady jsem se seznámil s panem Kurtzem,“ řekl s mladistvou slavností a s výčitkou. Na to jsem držel jazyk za zuby. Zdá se, že přemluvil holandskou obchodní stanici na pobřeží, aby ho vybavila zásobami a zbožím, a pak se vydal s lehkým srdcem do vnitrozemí a o tom, co ho čeká, neměl víc představ než nemluvně. Toulal se sám v okolí této řeky téměř dva roky, odříznutý ode všech a od všeho.$

„Nejsem tak mladý, jak vypadám. Je mi pětadvacet,“ řekl. „Nejprve mi starý Van Shuyten říkal, abych šel k čertu,“ vyprávěl nadšeně a dychtivě. „Ale já jsem se nedal odbýt a mluvil jsem a mluvil, až nakonec dostal strach, že z toho mluvení přijde jeho oblíbený pes o zadní nohu, a tak mi dal nějaké levné věci a několik pušek a vyjádřil naději, že mou tvář už nikdy nespatří. Starý dobrý Holanďan Van Shuyten. Před rokem jsem mu poslal něco slonoviny, takže mě nebude moci označovat za zlodějíčka, až se vrátím nazpět. Doufám, že ji dostal. A o ostatní se nestarám. Nanosil jsem pro vás trochu dřeva. To byl můj starý domek. Viděl jste jej?“

Dal jsem mu Towsonovu knihu. Dělal, jako by mě chtěl políbit, ale ovládl se.

„Jediná kniha, která mi zůstala, a už jsem myslel, že jsem o ni přišel,“ řekl a s nadšením se na ni díval. „Tomu, kdo chodí sám, se stane všechno možné. Často se převrátí kánoe - a někdy musíte rychle zmizet, když se ti lidé rozzlobí.“ Prolistoval pár stránek.

„Vy si děláte poznámky ruský?“ zeptal jsem se. Přikývl. „Myslel jsem, že jsou psány nějakým tajným písmem.“ Zasmál se, pak zvážněl.

„Dalo mi spoustu práce, abych ty lidi zadržel,“ řekl.

„Chtěli vás zabít?“ zeptal jsem se.

„To ne!“ zvolal a pak se zarazil.

„Proč nás napadli?“ vyptával jsem se dále. Chvilku váhal a pak řekl rozpačitě:

„Nechtějí, aby odešel.“

„Nechtějí?“ zeptal jsem se zvědavě. Přikývl tajemně a vědoucně.

„Říkám vám,“ zvolal, „ten člověk rozšířil můj obzor.“

Doširoka rozepjal ruce a pohlížel na mne svýma zcela kulatýma modrýma očima.

89$

III

Pohlédl jsem na něho nesmírně udiven. Stál přede mnou ve svém pestrém oblečení, jako by utekl od nějaké komediantské tlupy, zářící nadšením, neskutečný. Už sama jeho existence byla nepravděpodobná, nevysvětlitelná a přímo matoucí. Byl neřešitelným problémem. Nepochopitelné bylo, jak mohl vůbec existovat, jak se mu podařilo dostat tak daleko, jak to, že zde přežil - proč ihned nezahynul.

„Šel jsem o kus dál,“ řekl, „pak ještě o kus dál - až jsem se dostal tak daleko, že nevím, jak se kdy dostanu nazpět. Nevadí. Času dost. Nějak to zvládnu. Vezměte jen rychle Kurtze pryč - rychle - jak vám říkám.“

Záře mládí obklopovala jeho pestrobarevné hadříky, jeho opuštěnost, jeho osamělost, naprostou bezútěšnost jeho bezcílného putování. Po měsíce - po léta - visel jeho život stále na vlásku. A tady stál, galantně a bezstarostně žijící, podle všeho nezničitelný jen díky tomu, že byl mladý a nerozumně odvážný. Zmocnilo se mě něco jako obdiv - jako závist. Jakési kouzlo ho vedlo, kouzlo jej ochraňovalo. Od divočiny určitě neočekával nic jiného než prostor, v němž lze dýchat a dále putovat. Šlo mu jen o to, aby existoval a pohyboval se vpřed s tím největším možným rizikem a s obrovskými útrapami. Byla-li někdy lidská bytost ovládána absolutně čistým, nevypočítavým a nepraktickým dobrodružným duchem, byl to případ tohoto pozáplatovaného mladíka. Téměř jsem mu záviděl ten skromný a jas-90$

ný plamen, který měl v sobě. Ten jako by byl sežehl všechny myšlenky na vlastní já tak dokonale, že jste zapomínali, když vám vyprávěl o sobě, že to je on ten, koho máte před sebou - kdo prodělal všechny tyto věci. Nezáviděl jsem mu však jeho oddanost Kurtzovi. O ní neuvažoval. Přišla k němu a on ji přijal s jakýmsi dychtivým fatalismem. Musím přiznat, že to podle mého soudu bylo ve všech směrech to nejnebezpečnější, co ho mohlo potkat.

Sblížili se nevyhnutelně, jako dvě lodi, které se octnou těsně vedle sebe v bezvětří a které se nakonec navzájem dotýkají svými boky. Soudím, že Kurtz potřeboval posluchače, protože při jistých příležitostech, když tábořili v lese, prohovořili celou noc, nebo, a to je pravděpodobnější, že mluvil Kurtz.

„Mluvili jsme o všem,“ řekl, zcela unesen tou vzpomínkou. „Zapomněl jsem, že existuje něco jako spánek. Noc jako by netrvala ani hodinu. O všem! O všem!… O lásce také“

„Á, vyprávěl vám o lásce!“ řekl jsem velmi pobaveně.

„Ne tak, jak si myslíte,“ volal téměř vášnivě. „To bylo míněno obecně. Ukázal mi, jak se na věci dívat - jak věci chápat.“

Rozhodil ruce a zvedl je do výšky. V tom okamžiku jsme byli na palubě a předák mých dřevorubců, který se potloukal poblíž, na něj upřel své zářící hluboké oči. Rozhlédl jsem se a nevím proč, ale ujišťuji vás, že na mě ještě nikdy, nikdy předtím nezapůsobila tato země, tato řeka, tato džungle, ba i sama klenba zářící oblohy tak beznadějně a tak temně, tak nepřístupně vůči lidskému myšlení, tak nelítostně vůči lidské slabosti.

„A od té doby jste byl samozřejmě stále s ním?“ zeptal jsem se.

91$

Naopak. Zdá se, že jejich styk často narušily různé příčiny. Hrdě mě informoval, že s úspěchem ošetřoval Kurtze, když byl dvakrát nemocen (narážel na to tak, jako by se jednalo o nějaký riskantní kousek), ale zpravidla se Kurtz vydával na cesty sám, daleko do hlubin lesa.

„Často jsem přišel na tuto stanici a musel jsem celé dny čekat, než se objevil,“ řekl. „To čekání se však vyplatilo! - někdy.“

„A co vlastně dělal? Chodil na výzkumné výpravy či co?“ tázal jsem se.

„Ano, samozřejmě, objevil spoustu vesnic a také jezero - nevěděl však přesně, kterým směrem. Bylo nebezpečné příliš se vyptávat - většinou však jeho výpravy vedly za slonovinou.“

„V té době však neměl žádné zboží, s nímž by mohl obchodovat,“ namítl jsem.

„I teď mu ještě zbývá dost patron,“ odpověděl a díval se při tom stranou.

„Abych mluvil jasně - podnikal loupežné nájezdy do okolí,“ řekl jsem. Přikývl.

„Určitě ne sám!“ Něco mumlal o vesnicích okolo onoho jezera.

„Kurtz tedy přiměl nějaký kmen, aby ho následoval, ne?“ naznačil jsem. Chvilku rozpačitě váhal.

„Oni ho uctívali řekl. Vyslovil to s takovým neobyčejným tónem, že jsem na něj zkoumavě pohlédl. Bylo zajímavé pozorovat, jak rád a dychtivě o Kurtzovi mluvil a současně zachovával jakousi zdrženlivost. Ten člověk naplňoval jeho život, zaujímal jeho myšlenky, ovládal jeho city. ,

„Co můžete čekat?“ vybuchl, „přišel k nim s hromy a blesky že - a oni nic takového nikdy předtím neviděli - a byl hrozný. On uměl být hrozný. Pana Kurtze nemůžete posuzovat jako nějakého obyčejného člověka. Ne, ne, ne! Tedy - jen pro názornost -

92$

neostýchám se vám říci, že také mne chtěl jednoho dne zastřelit - já ho však neodsuzuji.“

„Vás zastřelit!“ zvolal jsem.

„Proč?“

„No, měl jsem malý kousek slonoviny, který mi dal náčelník vesnice v sousedství mého obydlí. Víte já jsem pro ně občas střílel zvěř. No a on jej chtěl a vůbec se s ním nedalo mluvit. Prohlásil, že mě zastřelí, nedám-li mu ten kus slonoviny a nezmizím-li hned odsud; udělá to, a s chutí, a nic na zemi mu nemůže zabránit zabít toho, koho chce. A to také byla pravda! Slonovinu jsem mu dal. Co mi na ní záleželo! Ale nezmizel jsem. Ne, ne. Nemohl jsem ho opustit. Musel jsem si ovšem dával pozor, dokud jsme se zase nakrátko nespřátelili. Tehdy byl podruhé nemocný. Potom jsem se mu musel vyhýbat, ale to mi nevadilo. Většinou se zdržoval v těch vesnicích u jezera. Když přišel k řece, tvářil se na mne někdy přívětivě a jindy zas pro mne bylo lepší mít se na pozoru. Ten člověk příliš mnoho trpěl. Nenáviděl to všechno a nějak nemohl uniknout. Když k tomu byla příležitost, prosil jsem ho, aby si to rozmyslel a odjel, dokud je čas; nabídl jsem mu, že se vrátím s ním. A říkával ano, a pak vždy zůstal; a šel na další výpravu za slonovinou; zmizel na týdny; zapomněl se mezi těmi lidmi - zapomněl se - rozumíte.“

„To víte! Je šílený,“ řekl jsem.

Rozhořčeně protestoval. Pan Kurtz nemůže být šílený. Kdybych ho byl slyšel mluvit před pouhými dvěma dny, neodvážil bych se na něco takového narážet… Při hovoru jsem si nasadil k očím dalekohled a díval jsem se na břeh; sledoval jsem okraj lesa po obou stranách domku a za domkem. Vědomí že tam v tom křoví jsou lidé, tiší, mlčící - tak tiší a tak mlčící jako polorozbořený dům na svahu - mi bylo nepříjemné. V tváři přírody nebylo ani stopy po tomto

93$

úžasném příběhu, který mi nikdo nevyprávěl, ale spíše mi jej naznačovaly bezútěšné výkřiky, spojené s pokrčením ramen, přerušované věty náznaky, končící hlubokými vzdechy. Lesy byly nehybné jako nějaká maska - těžká jako uzavřené dveře vězení hleděly s výrazem skrytých vědomostí, trpělivého očekávání, nepřístupného ticha. Rus mi vysvětloval, že to není příliš dávno, co pan Kurtz přišel k řece a s sebou přivedl všechny bojovníky toho jezerního kmene. Byl pryč několik měsíců - myslím, že se nechával uctívat a přišel k řece nečekaně, podle všeho s úmyslem uspořádat nájezd buď na druhý břeh, či dolů po proudu řeky. Touha po další slonovině zřejmě zvítězila nad - jak bych to jen řekl? - jeho méně hmotařskými tužbami. Náhle se však jeho stav velice zhoršil.

„Doslechl jsem se, že leží bez pomoci, a tak jsem k němu přišel - využil jsem příležitosti,“ řekl Rus. „Je na tom špatně, velice špatně.“

Namířil jsem svůj dalekohled na domek. Neviděl jsem žádné stopy života, byla tam však zřícená střecha, dlouhá hliněná zeď, vyčnívající nad stébla trávy, s třemi malými čtvercovými okenními otvory, z nichž ani dva nebyly stejně velké; to všechno jako bych měl na dosah ruky. Pak jsem se náhle pohnul a jeden ze zbylých kůlů toho bývalého plotu se octl v zorném poli mého dalekohledu. Vzpomínáte si, že jsem říkal, jak mě na tu vzdálenost překvapily jakési náznaky ozdob, dosti pozoruhodné při pohledu na to polorozpadlé místo. Teď jsem je náhle pozoroval z větší blízkosti a prvním výsledkem bylo že jsem trhl hlavou dozadu, jako bych byl dostal ránu. Pak jsem přecházel dalekohledem od kůlu ke kůlu a viděl jak jsem se zmýlil. Ty okrouhlé hlavice nebyly ozdoby, ale symboly; byly výrazné a záhadné, překvapivé a vzrušující - potrava pro přemýšlení

94$

a také pro supy, pokud by se byl nějaký z výšky díval; v každém případě však pro ty mravence, kteří by byli natolik přičinliví a vylezli na kůly. Ty hlavy na kůlech by byly bývaly ještě působivější, kdyby nebyly otočeny obličejem směrem k domku. Pouze jedna z nich, a to ta první, které jsem si všiml, se dívala na mne. Ani to mnou neotřáslo tak, jak byste si snad mohli myslet. To, jak jsem trhnul hlavou nazpět, nebylo nic jiného než výraz překvapení. Čekal jsem totiž, že tam uvidím dřevěnou kouli. Úmyslně jsem se vrátil k první z nich, kterou jsem spatřil - a tam byla, černá, vyschlá, propadlá, se zavřenými víčky - hlava, která jakoby na vrcholu kůlu spala a současně se usmívala scvrklými, seschlými rty, které odhalovaly úzkou bílou řadu zubů, usmívala se bez ustání nějakému nekonečnému a veselému snu té věčné dřímoty.

Neodhaluji žádné obchodní tajemství. Správce ve skutečnosti později řekl, že metody pana Kurtze zničily celou oblast. Sám si o tom nedělám žádný názor, chtěl bych však, abyste jasně pochopili, že z těch hlav tam neplynul přímo nějaký zisk. Pouze ukazovaly na to, že se pan Kurtz neuměl omezovat v uspokojování svých různých vášní, že se mu něčeho nedostávalo - nějaké maličkosti, kterou nebylo možno najít pod rouškou jeho mohutné výřečnosti, když to nutně bylo zapotřebí. Nemohu říci, zda sám o tomto svém nedostatku věděl. Myslím, že si jej nakonec uvědomil - ale už příliš pozdě. Divočina ho brzy poznala a strašlivě se mu pomstila za to, že do ní tak fantasticky vnikl. Myslím, že mu našeptávala věci o něm samém, které neznal, věci, o nichž neměl žádné tušení, dokud se neporadil s touto velkou samotou - a ukázalo se, že ten šepot v sobě měl něco neodolatelně uchvacujícího. Hlasitě se v něm ozýval, protože byl v jádře prázdný… Odložil jsem

95$

dalekohled a hlava, která se zdála být tak blízko, že bych ji byl mohl oslovit, se ode mne naráz vzdálila do nedosažitelné vzdálenosti.

Obdivovatel pana Kurtze byl trochu schlíplý. Rychle a nezřetelným hlasem mě počal ujišťovat, že se neodvážil tyto nu, řekněme, symboly sundat. Nebál se domorodců; ti by nic neudělali bez pokynu pana Kurtze. Jeho vliv byl obrovský. Místo bylo obklopeno tábory těchto lidí a jejich náčelníci ho denně přicházeli navštívit. Plazili se před ním…

„Nechci vědět nic o tom, jaké obřady vykonávali, když se přibližovali k panu Kurtzovi,“ zařval jsem. Je to zvláštní - zmocnil se mě pocit, že takové podrobnosti by byly nesnesitelnější než ony hlavy, usychající na kůlech pod okny pana Kurtze. Konec konců to byl jen barbarský pohled, zatímco teď se mi zdálo, že bych se měl naráz přenést do nějaké temné oblasti rafinovaných hrůz, kde čistá a nekomplikovaná brutalita je něčím kladným, ulehčením, co má - zřejmě - právo na existenci v jasu slunce. Ten mladý muž na mě pohlížel překvapeně. Podle všeho si neuvědomoval, že mým idolem pan Kurtz nebyl. Zapomněl, že jsem neslyšel žádný z těch skvělých monologů o - o čem vlastně? - o lásce, spravedlnosti, způsobu života - či o čem ještě. Došlo-li k tomu, že se před panem Kurtzem plazili, plazil se on stejně tak jako ten nejtypičtější divoch z nich ze všech. Nemám představu o situaci, řekl; ty hlavy jsou hlavy rebelů. Pohoršil jsem ho velice, když jsem se dal do smíchu. Rebelů! Jakou definici uslyším dále? Slyšel jsem už o nepřátelích, zločincích, dělnících a tito byli rebelové. Ty rebelantské hlavy vypadaly na kůlech velice krotce.

„Vy nevíte, jakým zkouškám takový život vystavuje lidi jako je Kurtz,“ zvolal Kurtzův poslední učedník.

96$

„No a co vy?“ řekl jsem.

„Já! Já! Já jsem prostý člověk. Nemám žádné velké ideje. Nechci od nikoho nic. Jak mě můžete srovnávat s jeho…“ city ho zbavily řeči a náhle se odmlčel.

„Já nechápu,“ zavzdychal. „Dělal jsem, co jsem mohl, abych ho udržel při životě, a to stačí. S tím vším nemám nic společného. Chybí mi schopnosti. Už po celé měsíce tu není ani kapka léku, ani sousto nějaké potravy pro nemocné. Byl hanebně opuštěn. Takový člověk, s takovými myšlenkami. To je hanba! Hanba! Já já jsem posledních deset nocí nezamhouřil oko…“

Jeho hlas se ztrácel v klidu večera. Protáhlé stíny lesa se posunuly dolů po svahu kopce; zatímco jsme hovořili, dostaly se daleko za pobořenou chatrč, za onu symbolickou řadu kůlů. To vše se nořilo do šera, zatímco na nás u řeky ještě svítilo slunce a úsek řeky podél mýtiny zářil tichou a oslňující nádherou, s temnými a stinnými zákruty směrem k hornímu i dolnímu toku. Na břehu nebylo vidět živou duši. Křoví bylo nehybné.

Náhle se zpoza domku vynořila skupinka mužů, jako by vyrostli ze země. Prodírali se až po kolena vysokou trávou, šli v těsném hloučku a uprostřed nesli improvizovaná nosítka. Náhle se pustou krajinou rozlehl výkřik, jehož ječivý tón pronikal tichým vzduchem jako ostrý šíp, letící do samého nitra země; a jakoby nějakým kouzlem se na mýtinu v sousedství zachmuřeného a zadumaného lesa počaly vlévat proudy lidských bytostí - nahých lidských bytostí s oštěpy v rukou, s luky, štíty, s divokými pohledy a hrubými pohyby.

„Pokud jim teď neřekne něco náležitého, jsme všichni ztraceni,“ řekl Rus po mém boku. Klubko mužů s nosítky se také zastavilo, na půl cestě

97$

k parníku, jako by zkameněli. Viděl jsem, jak si muž na nosítkách, která nesli na ramenou, sedl, vyhublý, a vztyčil paži.

„Doufejme, že ten, kdo umí tak dobře mluvit o lásce obecně, najde nějaký speciální důvod, aby nás tentokrát zachránil,“ řekl jsem.

Trpce jsem litoval, že se nacházíme v tak absurdně nebezpečném postavení, jako by skutečnost, že jsme byli vydáni na milost a nemilost tomu krutému přízraku, byla ponižující. Neslyšel jsem ani hlásku, ale dalekohledem jsem viděl hubenou paži, zdviženou k rozkazu, pohybující se dolní čelist a v kostnaté hlavě toho přízraku, která groteskně pokyvovala, zářily v hloubce temné oči. Kurtz Kurtz to znamená německy krátký - ne? Tedy to jméno bylo asi tak pravdivé, jako všechno ostatní v jeho životě - a smrti. Vypadal, jako by byl alespoň sedm stop vysoký. Přikrývka z něho sklouzla a jeho tělo z ní vyčnívalo, ubohé a hrozné, jako zpod rubáše. Viděl jsem, jak se mu zvedá a klesá celý hrudník, jak se pohybují kosti jeho paže. Jako by to byla nějaká oživlá podoba smrti, vyřezaná ze staré slonoviny, potřásající hrozivě rukou proti nehybnému zástupu lidí temné a zářivě bronzové barvy. Viděl jsem, jak otvírá doširoka ústa - dodávalo mu to nepříjemně žravý výraz, jako by chtěl spolknout všechen vzduch, všechnu zemi, všechny lidi před sebou. Slabě ke mně doléhal hluboký hlas. Určitě křičel. Náhle padl dozadu. Nosítka se zachvěla, jak nosiči opět potácivě vykročili kupředu, a téměř v témž okamžiku jsem si všiml, že dav divochů mizí bez nějakého zřejmého pohybu, naznačujícího ústup, jako by les, který tyto bytosti tak náhle vychrlil, je opět vtáhl zpět do sebe, jako se vdechuje vzduch při dlouhém nadýchnutí.

98$

Někteří z poutníků za nosítky nesli jeho zbraně dvě brokovnice, jednu těžkou ručnici a jednu lehkou automatickou pušku - hromy a blesky tohoto ubohého Jupitera. Správce se nad ním nakláněl a něco mumlal, jak kráčel u jeho hlavy. Položili ho do jedné malé kabiny - bylo tam právě tak místo pro lůžko a jednu či dvě polní sedačky. Přinesli jsme mu jeho opožděnou korespondenci a na posteli se povalovalo množství roztržených obálek a otevřených dopisů. Jeho ruka se mdle pohybovala mezi těmito papíry. Zarazil mě oheň v jeho očích a klid a ochablost jeho výrazu. Nebylo to ani tak vyčerpání, způsobené chorobou. Nezdálo se, že by trpěl bolestmi. Tento stín vypadal spokojeně a klidně, jako by v tomto okamžiku byly uspokojeny všechny jeho city.

Zašustil jedním z dopisů, podíval se mi zpříma do tváře a řekl:

„Mám radost.“ Někdo mu psal o mně. Opět se vynořovala tato zvláštní doporučení. Udivil mě sytý hlas, který z něho vycházel bez jakéhokoliv úsilí, jako by se téměř ani nenamáhal pohybovat rty. Ten hlas (!) ten hlas! Byl to těžký, hluboký, chvějící se hlas, zatímco navenek vypadal tak, jako by ani nebyl schopen šeptat. Měl však v sobě dosti síly nepochybně předstírané - aby nás všechny málem zničil, jak hned uslyšíte. Správce se potichu objevil v chodbičce: hned jsem vyšel a on za mnou zatáhl záclonu. Rus, kterého si poutníci zvědavě prohlíželi, pozoroval břeh. Sledoval jsem, kam se dívá.

V dálce se rýsovaly tmavé lidské postavy, míhající se nezřetelně na pozadí ztemnělého okraje lesa, a u řeky stály ve svitu slunce, bojovně a nehybně jako sochy, dvě bronzové postavy, opírající se o vysoké oštěpy, na hlavě fantastické pokrývky ze skvrnitých kůží. A zprava doleva se po osvětleném břehu pohybovala nějaká žena - divoké a oslnivé zjevení.

99$

Šla odměřenými kroky, zahalená v pruhovaný a střapci zdobený šat, hrdě si vykračovala, barbarské ozdoby na ní lehce zvonily a zářily. Hlavu nesla vysoko, vlasy měla upravené do tvaru přílby; mosazné ozdoby jí kryly nohy až po kolena, rukavice z mosazných drátů dosahovaly až po lokty, na hnědavé tváři karmínová skvrna, na krku náhrdelníky ze skleněných korálků; podivné předměty, kouzla, dary kouzelníků, jimiž byla ověšena, se třpytily a třásly při každém jejím kroku. Musela mít na sobě věci v hodnotě několika sloních klů. Byla barbarská a pyšná, majestátní a její oči byly divoké; v její rozvážné chůzi bylo něco zlověstného i vznešeného. A v tichu, které náhle padlo na celou tu smutnou zem, se zdálo, jako by na ni pohlížela ta strašlivá divočina, to mohutné tělo záhadného a plodného života, zádumčivé, jako by hleděla na ztělesnění své temné a vášnivé duše.

Přišla až k parníku, zastavila se a pohlížela na nás. Její dlouhý stín padal na okraj vody. V tváři měla tragický a vášnivý výraz divokého smutku a němé bolesti, který byl smíšen se strachem z nějakého vzmáhajícího se nejasného odhodlání. Stále se na nás nehybně dívala, jako divočina sama, s výrazem zamyšlení nad nějakým nevyzpytatelným cílem. Trvalo to celou jednu minutu a pak učinila krok vpřed. Ozval se slabý cinkot, žlutý kov se zablýskl, zavlnily se drapérie se střapci a pak se zastavila, jako by ji byla opustila odvaha. Mladík po mém boku zabručel. Poutníci za mými zády mručeli. Dívala se na nás na všechny tak, jako by její život závisel na nepolevující vytrvalosti jejího pohledu. Náhle rozepjala nahé paže a vyhodila je strnule nad hlavu, jakoby v nezvládnutelné touze dotknout se oblohy, a v témž okamžiku padly na zem rychlé stíny, položily se na řeku a vzaly parník do svého temného objetí. Nad celým výjevem se vznášelo strašlivé ticho.

100$

Pomalu se odvrátila, kráčela dál podél břehu a vešla do křoví nalevo. Jen jednou na nás z temnoty houštin zableskly její oči a potom zmizela.

„Kdyby se byla chystala přijít na palubu, myslím, že bych se byl opravdu pokusil ji zastřelit,“ řekl nervózně záplatovaný muž. „Posledních čtrnáct dní jsem denně nasazoval svůj život, abych jí zabránil v příchodu do domu. Jednoho dne vnikla dovnitř a udělala strašný povyk kvůli těm nicotným hadrům, které jsem si našel ve skladu na vyspravení šatů. To jsem zřejmě neměl dělat. Konec konců to muselo být ono, protože hovořila na Kurtze celou hodinu jako šílená a občas na mne ukazovala. Jazyku tohoto kmene nerozumím. Naštěstí pro mne se Kurtz, jak se mi zdálo, cítil toho dne natolik nemocen, že mu na tom nezáleželo, jinak by to ale zle skončilo. Já nechápu… Ne to je na mne příliš. Teď už je ale po všem.“

V tom okamžiku jsem zaslechl Kurtzův hluboký hlas za záclonou: „Zachránit mě! - zachránit slonovinu, myslíte. Nevykládejte mi. Zachránit mě! Vždyť já přece musel zachraňovat vás. Teď mi narušujete mé plány. Nemocen! Nemocen! Nejsem tak nemocen, jak byste mě rádi viděli. Nevadí. Své myšlenky ještě uskutečním - já se vrátím. Ukážu vám, co se dá dělat. Vám s vašimi kramářskými představami pletete se do mých záležitostí. Já se vrátím. Já …“

Správce vyšel ven. Poctil mě tím, že mě vzal pod paži a odvedl stranou.

„Je na tom velice špatně, velice špatně,“ řekl. Pokládal za nutné při tom vzdychat, nesnažil se však být důsledně smutný. „Udělali jsme pro něj vše, co bylo v našich silách - ne? Nemá však smysl zatajovat skutečnost, že pan Kurtz Společnosti více uškodil než prospěl. Neuvědomoval si, že doba ještě není zralá pro ráznější akci. Opatrně opatrně - to je má

101$

zásada. Musíme být ještě opatrní. Tato oblast je nám na nějakou dobu uzavřena. Je to smutné! Vcelku vzato obchod utrpí. Nepopírám, že tu teď je značné množství slonoviny - většinou fosilní. Musíme ji zachránit za všech okolností - vidíte však, jak je naše postavení nejisté - a proč? Protože ta jeho metoda je problematická.“

„Pokládáte to,“ řekl jsem a díval jsem se na břeh, „za problematickou metodu?“

„Nepochybně,“ zvolal rozrušeně. „A vy snad ne?“… „To není vůbec žádná metoda,“ zabručel jsem po chvíli.

„Přesně,“ zajásal, „to jsem čekal. Ukazuje to na naprostý nedostatek soudnosti. Je mou povinností poukázat na to na náležitých místech.“

„No,“ řekl jsem, „ten chlapík - jak pak se jmenuje?

- ten cihlář, vám sepíše hezkou zprávu.“ Zdálo se, že ho to na chvilku zmátlo. Měl jsem dojem, že jsem nikdy nedýchal tak hnusné ovzduší a v duchu jsem se obrátil na Kurtze, aby mě utěšil, doslova utěšil.

„Nicméně si myslím, že pan Kurtz je pozoruhodný člověk,“ řekl jsem důrazně.

Vyskočil, vrhl na mne chladný, těžký pohled, řekl velmi potichu „byl“ a obrátil se ke mně zády. Doba, kdy jsem se těšil jeho přízni, minula; shledal jsem, že mě zařadil, stejně tak jako Kurtze, mezi zastánce metod, pro které čas ještě nedozrál; mé názory byly problematické! To však také něco znamenalo - mít alespoň možnost, vybrat si z hrůzných snů sám.

Ve skutečnosti jsem se obrátil k divočině, ne k panu Kurtzovi, který byl, a to jsem byl ochoten připustit, už prakticky málem pohřben. A na okamžik se mi zdálo, jako bych byl také pohřben v obrovském hrobě, plném nevyslovitelných tajemství. Pociťoval jsem, jak mi na prsou leží jakási nesnesitelná tíha, jak vlhká hlína páchne, cítil jsem neviditelnou přítomnost

102$

vítězného rozkladu, temnotu neproniknutelné noci… Rus mi poklepal na rameno. Slyšel jsem ho mumlat a koktat něco jako „bratr námořník - nemohl bych zatajit - znalost něčeho, co by mohlo poškodit pověst pana Kurtze“. Čekal jsem. Pro něho zřejmě pan Kurtz ještě nebyl pochován; mám podezření, že pan Kurtz pro něho byl jedním z nesmrtelných.

„No,“ řekl jsem konečně, „tedy mluvte. Jsem náhodou přítelem pana Kurtze - v jistém smyslu.“

Po značných průtazích prohlásil, že kdybychom nebyli „kolegové v povolání“, ponechal by si celou věc pro sebe, bez ohledu na následky.

„Měl podezření, že proti němu něco zlého chystají, ti běloši, kteří - „Máte pravdu,“ řekl jsem, protože se mi vybavil jistý rozhovor, který jsem vyslechl. „Správce si myslí, že si zasloužíte provaz.“ To sdělení na něj velmi zapůsobilo, což mě zprvu rozveselilo.

„Raději bych se měl potichu odklidit z cesty,“ řekl vážně. „Pro Kurtze už teď nemohu nic víc udělat a oni by si brzy našli nějakou záminku. Co by jim v tom mohlo zabránit? Vojenská stanice je tři sta mil odsud.“

„Tedy, na mou duši,“ řekl jsem, „možná byste raději měl jít, máte-li nějaké přátele mezi divochy v okolí.“

„Spoustu,“ řekl. „Jsou to prostí lidé - a já nic nepotřebuji, to víte.“ Stál a kousal se do rtů a pak řekl: „Nechci sice, aby se těm bělochům zde něco stalo, ale samozřejmě jsem myslel na pověst pana Kurtze vy jste ale bratr námořník a

„Dobře tedy,“ řekl jsem po chvilce. „U mne je dobré jméno pana Kurtze v bezpečí.“ Ani jsem nevěděl, jak pravdivě mluvím.

Sdělil mi tlumeným hlasem, že to byl Kurtz, kdo dal rozkaz k útoku na parník.

103$

„Někdy nenáviděl představu, že by ho odsud měli odvézt - a pak zase… Já však těmto věcem nerozumím. Jsem prostý člověk. Myslel, že vás to zastraší že se té akce vzdáte a budete ho pokládat za mrtvého. Nemohl jsem mu v tom zabránit. Ach, ten poslední měsíc pro mě byl strašlivý.“

„Výborně,“ řekl jsem. „Teď je v pořádku.“

,Á-a-no,“ brumlal zřejmě ne příliš přesvědčený.

„Díky,“ řekl jsem; „budu mít oči otevřené.“

„Ale budete mlčet - ano?“ připomínal mi úzkostlivě. „Bylo by to pro jeho pověst strašné, kdyby někdo zde –„ Slíbil jsem s velice vážnou tváří naprostou mlčenlivost.

„Mám kánoi a v ní na mě nedaleko odsud čekají tři černoši. Odcházím. Nedal byste mi několik patron do martini-henryovky?“

Dal jsem mu je a učinil jsem to s patřičnou diskrétností. S mrknutím si také vzal hrst mého tabáku.

„Mezi námořníky - však víte - dobrý anglický tabák.“ U dveří kapitánské kajuty se otočil -

„Nemáte snad náhodou pár bot, které byste mohl postrádat?“ Pozvedl jednu nohu.

„Podívejte se.“ Podrážky měl přivázané zauzlovanými provazy zespodu k holým nohám jako sandály. Vytáhl jsem starý pár, na který pohlížel s obdivem, a pak si ho dal pod levou paži. Jednu kapsu (jasně červenou) měl nacpanou patronami, z druhé (tmavomodré) mu vykukovala „Towsonova úvaha“ atd., atd. Zřejmě si myslel, že je teď „skvěle vybaven pro nové střetnutí s divočinou“.

„Ach, nikdy, nikdy už se nesetkám s takovým člověkem. Měl jste ho slyšet, jak recituje básně a k tomu ještě své vlastní, jak mi říkal. Básně!“ Při vzpomínce na tyto požitky koulel očima. „Ó, ten člověk rozšířil můj obzor!“

104$

„Sbohem,“ řekl jsem. Podal mi ruku a zmizel ve tmě. Někdy se sám sebe ptám, zda jsem se s ním kdy skutečně setkal - zda je možné setkat se s někým, kdo by byl tak podivný…

Když jsem se krátce po půlnoci probudil, vybavilo se mi jeho varování s narážkami na nebezpečí, které se mi v té hvězdnaté temnotě zdálo natolik skutečné, že jsem vstal, abych se porozhlédl. Na kopci hořel velký oheň a chvilkami osvětloval jeden zakřivený roh budovy stanice. Jeden z agentů s hlídkou, složenou z několika našich černochů, k tomu účelu vyzbrojených, střežil slonovinu; avšak hluboko v lese se chvěly rudé plameny, které jako by klesaly a stoupaly ze země uprostřed nejasných sloupovitých tvarů hluboké temnoty a ukazovaly přesnou pozici tábora, kde ctitelé pana Kurtze drželi svou náročnou vigilii. Monotónní údery na velký buben naplňovaly ovzduší tlumenými ranami a dlouhotrvajícím chvěním. Vytrvalý dunivý zvuk mnoha mužů, z nichž si každý prozpěvoval pro sebe nějaké kouzelné zaříkávadlo, vystupoval z černé rovné stěny lesa, tak jako vychází z úlu bzukot včel, a na mé polobdělé smysly podivně a omamně působil. Myslím, že jsem klímal, opřen o zábradlí, dokud zničehonic nevypukl pronikavý jekot, mohutný výbuch tajemného a potlačovaného šílenství, který mě vytrhl ze spánku a vyvolal ve mně zmatek a údiv. Jek v okamžiku přestal a hluboký dunivý tón zněl dále a při tom vzbuzoval dojem slyšitelného a uklidňujícího ticha. Náhodou jsem pohlédl do oné malé kabiny. Hořelo v ní světlo, ale pan Kurtz tam nebyl.

Myslím, že bych byl vykřikl, kdybych byl věřil svým očím. Zpočátku jsem jim ale nevěřil - zdálo se mi to nemožné. Skutečností je, že mě úplně opustila odvaha a zmocnila se mě nepopsatelná a strašlivá bázeň, zcela abstraktní hrůza, nesouvisející

105$

s žádnou zřetelnou podobou fyzického nebezpečí. Mohutnou sílu tomuto citu dodal - jak bych to jen řekl? - mravní otřes, který jsem právě prožil, jako kdyby na mne nečekaně padlo něco naprosto hrůzného, co je duši odporné a mysli nesnesitelné. To ovšem trvalo pouhý zlomek vteřiny a pak se mi vrátil zdravý rozum a myšlenka na smrtelné nebezpečí, na možnost náhlého hrozícího útoku a masakru či čehosi podobného, byla něčím uklidňujícím, vítaným a kladným. Ve skutečnosti mě to uklidnilo natolik, že jsem nevolal na poplach.

Tři stopy ode mne spal v křesle na palubě jeden agent, schoulený v lehkém zapjatém plášti. Onen jek ho nevzbudil, lehce chrápal. Nechal jsem ho spát a skočil jsem na břeh. Pana Kurtze jsem nezradil měl jsem příkaz nikdy ho nezradit - měl jsem zůstat věrný tomu zlému snu, který jsem si vybral. Chtěl jsem se s tímto přízrakem vyrovnat sám - a dodneška nevím, proč jsem byl tak žárlivý a nechtěl s nikým sdílet zvláštní ponurost této zkušenosti.

Jakmile jsem se dostal na břeh, spatřil jsem stopu širokou stopu v trávě. Vzpomínám si, s jakou radostí jsem si řekl: „Nemůže chodit - leze po čtyřech dostal jsem ho.“ Tráva byla mokrá od rosy. Kráčel jsem rychle se zaťatými pěstmi. Měl jsem jakousi neurčitou představu, že na něj narazím a že ho zřežu. Nevím. V hlavě se mi honily hloupé představy. Do paměti se mi stále vtírala ona pletoucí stará žena s kočkou, jako ta nejnevhodnější osoba, vyskytující se na druhém pólu tohoto příběhu. Viděl jsem řadu poutníků, kteří ze svých winchestrovek stříleli od boku do vzduchu. Myslel jsem si, že se už nikdy nedostanu nazpět na parník, a představoval jsem si, jak žiji sám a beze zbraně v lesích až do pokročilého věku. Takové hlouposti - však víte. A vzpomínám si, že jsem zaměňoval údery bubnu

106$

s tlukotem vlastního srdce a že jsem měl radost z jeho pravidelného tepu.

Přesto jsem se však držel stopy - pak jsem se zastavil a naslouchal jsem. Noc byla velice jasná; temně modrý prostor, jiskřící rosou a světlem hvězd, v němž černé předměty stály naprosto nehybně a tiše. Zdálo se mi, že před sebou vidím nějaký pohyb. Té noci jsem si byl vším naprosto jist. Vzdálil jsem se nyní ze stopy a utíkal jsem velkým obloukem (myslím si, že jsem se dokonce v duchu pochechtával) tak, abych se dostal před to místo, kde jsem pohyb viděl - pokud jsem vůbec něco viděl. Chtěl jsem Kurtze přelstít, jako by to byla nějaká dětská hra.

Narazil jsem na něj, a kdyby mě byl neslyšel a včas nevstal, byl bych přes něj dokonce upadl. Nejistě vstal, vysoký, bledý, nezřetelný jako nějaký výpar, vydechovaný zemí, a trochu se kymácel, tichý a jakoby v mlze přede mnou; za mými zády prosvítaly ohně mezi stromy a z lesa vycházel šum četných hlasů. Šikovně jsem mu sice odřízl cestu, když jsem však nyní stál proti němu, uvědomoval jsem si pravý rozsah nebezpečí. V žádném případě nebylo ještě vyhráno. Dejme tomu, že by začal křičet? Ač se sotva držel na nohou, měl stále velice silný hlas.

„Jděte pryč - schovejte se!“ zakřičel tím svým hlubokým hlasem.

Byla to strašlivá situace. Asi třicet yardů jsme byli vzdáleni od nejbližšího ohně. Nějaká černá postava se zvedla a kráčela na svých dlouhých černých nohách přes oheň a mávala dlouhýma černýma rukama. Na hlavě měla rohy - myslím, že z antilopy. Bezpochyby nějaký kouzelník, nějaký šaman; vypadal dosti ďábelsky.

„Jste si vědom toho, co děláte?“ zašeptal jsem.

„Naprosto,“ odpověděl a toto jediné slovo pronesl zvýšeným hlasem: znělo jakoby zdálky a přece

107$

hlasitě, jako volání hlásnou troubou. Začne-li hádku, jsme ztraceni, myslel jsem si. Zcela jasně to nebyla situace pro pěstní zápas, i když odhlédneme od toho, že jsem pociťoval nechuť bít tento Stín toto bloudící a mučené tělo.

„Budete ztracen,“ řekl jsem - „zcela ztracen.“ Víte, že člověk někdy dostane okamžitou inspiraci. Trefil jsem na to pravé, ač opravdu nemohl být beznadějněji ztracen než právě v tomto okamžiku, v němž se mezi námi počal vytvářet důvěrný vztah, který měl trvat - trvat - až do konce i potom.

„Měl jsem obrovské plány,“ mumlal nerozhodně.

„Ano,“ řekl jsem; „pokusíte-li se však vykřiknout, rozbiji vám hlavu…“ Poblíž neležel ani žádný klacek, ani kámen. „Já vás jednoduše zaškrtím,“ opravil jsem se.

„Stál jsem na prahu velkých věcí,“ prohlašoval, s touhou v hlase a s takovou dychtivosti, až mi z toho stydla krev.

„A teď kvůli tomu hloupému ničemovi – „

„Váš úspěch v Evropě je jistý, ať tomu bude jakkoliv,“ utvrzoval jsem ho důrazně.

Nechtěl jsem ho uškrtit, rozumíte - a to by také ve skutečnosti mělo velmi malou praktickou cenu. Snažil jsem se přemoci kouzlo - těžké němé kouzlo divočiny - která ho zřejmě přitahovala k svému bezcitnému prsu tím, že v něm vzbuzovala zapomenuté a zvířecké pudy, a vzpomínkou na příšerné vášně a jejich ukájení. Byl jsem přesvědčen, že pouze toto ho vylákalo na okraj lesa, do houštiny, k záři ohňů, k úderům na bubny, k dunění čarodějných zaříkávání; pouze toto vylákalo jeho zákonem nespoutanou duši za hranice povolených tužeb. A strašné na mém postavení nebylo to, že jsem mohl dostat jednu do hlavy - ač jsem si velmi živě uvědomoval i toto nebezpečí - ale skutečnost, že jsem měl co dělat

108$

s bytostí, na kterou jsem nemohl působit ve jménu něčeho vysokého či nízkého. Tak jako černoši jsem ho musel vzývat - jeho samotného - jeho vlastní vznešené a neuvěřitelné ponížení. Neexistovalo nic, co by bylo nad ním nebo pod ním, a to jsem věděl. Odpoutal se od země. Kčertu s takovým člověkem! roztříštil tuto zemi na kousky. Byl sám a já jsem před ním nevěděl, zda stojím na zemi či se vznáším ve vzduchu. Právě jsem vám vylíčil, co jsme hovořili - opakoval jsem věty, které jsme pronesli - k čemu to však je? Byla to běžná všední slova - známé neurčité zvuky, které se vyměňují v životě každodenně Ale co z toho? Pro mne mají za sebou tu strašlivou sugestivitu slov, slyšených ve snách, vět, proslovených pod tlakem hrůzných nočních vidin. Duše! Jestli kdy někdo zápasil s nějakou duší, jsem to já. To však neznamená, že jsem se přel s šílencem. Věřte mi nebo ne, jeho rozum byl naprosto jasný soustředěný, to je pravda, na sebe sama, a to s hrůznou intenzitou, ale jasný; a v tom byla má jediná šance - ovšem kromě toho, že bych ho hned na místě zabil, což nebylo příliš dobré vzhledem k nevyhnutelnému hluku. Avšak jeho duše podlehla šílenství; když byla sama v divočině, zabývala se jen svým nitrem a skutečně, říkám vám, zešílela. Musel jsem - soudím, že pro své hříchy - prodělat ta muka a nahlédnout do něj sám. Žádná rétorika by byla nemohla otřást jeho vírou v lidstvo tak, jako jeho závěrečný výbuch upřímnosti. Sám také bojoval se sebou. Viděl jsem to - slyšel jsem to. Viděl jsem tu nepopsatelnou záhadu duše, neznající omezení, víru a strach, přesto však slepě zápasící sama se sebou. Hlavu jsem si udržel celkem jasnou; když jsem ho však nakonec natáhl na pohovku, utřel jsem si čelo a nohy se pode mnou třásly, jako bych byl na zádech nesl z kopce dolů půl tuny. A to jsem

109$

ho pouze podpíral, jeho kostnatá paže mě objímala kolem krku a nebyl o nic těžší než děcko.

Když jsme následujícího dne v poledne odplouvali, vynořil se z lesů opět dav, jehož přítomnost za clonou stromů jsem si po celou tu dobu živě uvědomoval, naplnil mýtinu, pokryl svah masou nahých, dýchajících, chvějících se bronzových těl. Plul jsem chvilku proti proudu, pak jsem obrátil a plul po proudu a dva tisíce očí sledovaly pohyby stříkajícího, okolo sebe tlukoucího, zuřivého říčního démona, který mlátil do vody svým strašným ocasem a vydechoval do vzduchu černý kouř. V popředí, před první řadou, přecházeli nepokojně podél řeky tři muži, natření od hlavy až k patě jasně červenou hlinkou. Když jsme připluli opět k nim, dívali se na řeku, dupali nohama, pohybovali hlavami s rohy, kroutili svými šarlatovými těly; mávali na zuřivého říčního démona svazkem černých per, špinavou kůží, z které visel ocas - něčím, co vypadalo jako vyschlá tykev; v pravidelných intervalech vykřikovali celé řady podivných slov, která se nepodobala zvukům žádného lidského jazyka; a hluboké mumlání davu, nečekaně přerušované, budilo dojem odpovědí v nějaké satanské litanii.

Kurtze jsme odnesli do kapitánské kajuty: bylo tam víc vzduchu. Ležel na pohovce a vyhlížel skrz otevřenou okenici ven. V tom množství lidských těl nastal rozruch a žena s vlasy ve tvaru přílby a hnědožlutými tvářemi vyrazila až na samý okraj řeky. Napřáhla ruce, něco křičela a celý divoký dav jako řvoucí sbor, vyrážející artikulované, rychlé, jakoby bez dechu vyslovované výpovědi, onen výkřik opakoval.

„Rozumíte tomu?“ zeptal jsem se.

Díval se i nadále ven, mimo mne, se zářícíma roztouženýma očima, s výrazem, v němž se mísila

110$

dychtivost a nenávist. Neodpověděl, avšak viděl jsem, jak se na jeho rtech, které se chvilku potom křečovitě zkřivily, objevil úsměv, úsměv neurčitého významu.

„Jak bych nerozuměl?“ řekl pomalu a těžce oddychoval, jako by z něj tato slova vyrvala nějaká nadpřirozená moc.

Zatáhl jsem za šňůru píšťaly a udělal jsem to proto, že jsem viděl, jak poutníci na palubě vytahují pušky a při tom se tváří, jako by se chystali na nějaký žert. Na nečekané zapísknutí se stísněná masa těl zachvěla propastnou hrůzou.

„Ne, nepískejte, zaplašíte je,“ zvolal kdosi na palubě zklamaně.

Tahal jsem za šňůru znovu a znovu. Rozprchli se a utíkali, skákali, plazili se, kličkovali, uhýbali hrozivému zvuku, který se nesl vzduchem. Ti tři červení chlapíci padli na zem, tváří k břehu, jako kdyby je byl někdo zastřelil. Jen ta divošská žena neustoupila ani o krok a tragicky napřahovala své nahé paže přes temnou a třpytící se řeku směrem k nám.

A pak začali ti pitomci na palubě se svým žertíkem a následkem toho jsem už nic víc neviděl.

Hnědý proud rychle plynul ze srdce temnoty a nesl nás k moři dvojnásobnou rychlostí, ve srovnání s cestou proti proudu; a Kurtzův život také rychle uplýval, unikal, unikal z jeho srdce do moře neúprosného času. Správce byl velice klidný, neměl už žádné životně důležité starosti, pohlížel na nás oba chápavým a spokojeným pohledem: celá „záležitost“ skončila tak dobře, jak si jen mohl přát. Viděl jsem, že se blíží doba, kdy budu jediným zastáncem „problematických metod“. Poutníci na mne pohlíželi nevraživě. Počítali mě už, abych tak řekl, k mrtvým.

111$

Je zvláštní, jak jsem přijal toto nepředvídané společenství, tuto volbu děsivých snů, vnucenou mi v temné zemi, do které vtrhly tyto bídné a chtivé přízraky.

Kurtz mluvil. To byl hlas (!) to byl hlas! Zněl hluboce až do samého konce. Přežil jeho sílu. aby v úžasných záhybech výřečnosti skryl prázdnou temnotu svého srdce. Ó, jak zápasil (!) jak zápasil!

V pustině jeho unaveného mozku teď strašily fantastické obrazy - obrazy bohatství a slávy neustále poslušně kroužily okolo jeho nezničitelného daru ušlechtilého a vznešeného výrazu. Má nastávající, moje stanice, moje kariéra, mé ideje - to byly náměty příležitostných výroků, jež překypovaly vznešenými city. Stín starého Kurtze se často objevoval u lůžka tohoto prázdného pokrytce, jehož osudem nyní bylo být pohřben v půdě pravěké země. Ale o vládu v této duši, plné primitivních citů, dychtící po lživé slávě, klamném vyniknutí, po všech příznacích úspěchu a moci, zápasily ďábelská láska a pozemská nenávist k tajemstvím, kterými pronikl.

Někdy byl nechutně dětinský. Přál si, aby ho na nádražích vítali králové při jeho návratu z jakési příšerné neexistující země, kde zamýšlel vykonat velké věci.

„Ukážeš jim, že v sobě máš něco, co skutečně přináší zisk, a pak se nebude nic stavět v cestu uznání tvých schopností,“ říkával. „Ovšemže si musíš dávat pozor na pohnutky - pravé pohnutky - vždycky.“

Dlouhé říční úseky, které vypadaly jeden jako druhý, jednotvárné zákruty, úplně si navzájem podobné, uplývaly podél parníku i s jejich množstvím prastarých stromů a trpělivě pohlížely na tento špinavý kousek jiného světa, na tohoto předchůdce změny, dobývání, obchodu, masakrování, dobrodiní. Díval jsem se dopředu a udržoval jsem směr.

112$

„Zavřete okenici,“ řekl Kurtz náhle jednoho dne; „nesnesu pohled na to všechno.“

Učinil jsem, co si přál. Nastalo ticho.

„Však já ti ještě zmáčknu srdce!“ křičel na neviditelnou divočinu.

Měli jsme poruchu - jak jsem očekával - a museli jsme kvůli opravě přistát u výběžku jakéhosi ostrova. Toto zdržení bylo tím prvním, co otřáslo Kurtzovou důvěrou. Jednoho rána mi dal balíček papírů a fotografií - to vše svázané tkaničkou na boty.

„Schovejte mi to,“ řekl. „Ten nebezpečný blázen“ (myslel tím správce) „je schopen slídit v mých věcech, když se nedívám.“

Odpoledne jsem si ho všiml opět. Ležel na zádech se zavřenýma očima a potichu jsem ustoupil, slyšel jsem ho však mumlat;

„Správně žít, umírat, umírat…“

Naslouchal jsem. To bylo všechno. Zkoušel si ve spaní nějaký proslov, či to byl útržek věty z nějakého novinového článku? Psával do novin a hodlal se do toho opět pustit, „pro šíření mých idejí. Je to povinnost.“

Jeho temnota byla neproniknutelná. Díval jsem se na něj tak, jako pohlížíte na někoho, kdo leží na dně propasti, kam nikdy nezasvitne slunce. Neměl jsem však na něj dost času, protože jsem pomáhal strojníkovi rozebrat netěsnící válce, narovnat zkřivený hřídel a s jinými podobnými věcmi. Žil jsem ve strašlivé změti rzi, železných pilin, matiček, šroubků, pák, kladiv, vrtáků - věci, které se mi protiví, protože s nimi neumím zacházet. Obsluhoval jsem malou kovárnu, kterou jsme naštěstí na palubě měli; dřel jsem se s tím starým železem do úpadu, dokud jsem nedostal takovou třesavku, že jsem nemohl stát na nohou.

113$

Jednoho večera jsem k němu přišel se svíčkou a strnul jsem, když jsem ho uslyšel, jak trochu roztřeseně říká:

„Ležím tu v temnotě a čekám na smrt.“ Světlo přitom bylo ani ne stopu od jeho očí. Přinutil jsem se zamumlat:

„Ale nesmysl!“ a ohromeně jsem nad ním stál.

Nikdy předtím jsem neviděl a doufám, že už nikdy neuvidím, něco, co by se podobalo změně, jaká postihla jeho rysy. Ne, dojat jsem nebyl. Byl jsem uchvácen. Bylo to, jako by se roztrhl nějaký závoj. Na jeho slonovinové tváři jsem viděl výraz temné pýchy, bezohledné moci, zbabělé hrůzy - silného a beznadějného zoufalství. Prožíval v tom vrcholném okamžiku dokonalého poznání znovu celý svůj život ve všech podrobnostech touhy pokušení a odevzdání? Šeptem zavolal na nějakou představu, na jakési zjevení volal dvakrát, jeho volání však nebylo silnější než šepot -

„Ta hrůza! Ta hrůza!“

Sfoukl jsem svíčku a opustil jsem kajutu. Poutníci v jídelně právě večeřeli a já jsem se posadil na své místo naproti správci: pozvedl oči a pohlédl na mne tázavým pohledem, který se mi úspěšně podařilo ignorovat. Naklonil se dozadu, klidný, s tím zvláštním úsměvem, za nímž se skrývaly nevyslovené hlubiny jeho podlosti. Nepřetržitý proud malých mušek se hrnul na lampu, na ubrus, na naše ruce a tváře. Náhle vstrčil do dveří svou drzou černou hlavu správcův sluha a řekl s výrazem silného opovržení:

„Pan Kurtz - on mrtvý.“

Všichni poutníci se vyhrnuli ven, aby se o tom přesvědčili. Já jsem zůstal sedět a dál jsem večeřel. Myslím, že mě proto pokládali za tvrdého a bezcitného. Nesnědl jsem toho však mnoho. Tam uvnitř byla lampa - rozumíte mi, světlo - a venku bylo

114$

tak hnusně, hnusně tma. Už jsem se víc nepřiblížil k tomu pozoruhodnému muži, který vyslovil soud nad dobrodružstvím své duše na této zemi. Ten hlas už neexistoval. Co jiného tam zbylo? Jsem si však vědom toho, že poutníci následujícího dne něco pohřbili do jakési blátivé jámy.

A potom málem pochovali také mne.

Avšak, jak víte, tenkrát jsem tam za Kurtzem nešel. Nešel. Zůstal jsem, abych dosnil do konce ten zlý sen, abych ještě jednou prokázal svou věrnost Kurtzovi. Osud. Můj osud! Podivný je život - ta záhadná kombinace neúprosné logiky s nicotným cílem. Doufat můžete nanejvýš v to, že poněkud poznáte sami sebe - to poznání ale přichází příliš pozdě - jako plod neuhasitelné lítosti. Zápasil jsem se smrtí. Je to ten nejméně vzrušující boj, jaký si jen můžete představit. Probíhá v jakési mlhavé šedi, pod nohama nemáte nic, okolo sebe nemáte nic, bez diváků, bez hluku, bez slávy, bez velké touhy po vítězství, bez velkého strachu z porážky, v chorobném ovzduší vlažného skepticismu, bez velké víry ve vaše vlastní právo a ještě méně v právo vašeho protivníka. Je-li toto konečná podoba moudrosti, pak je život větší hádankou, než si někteří z nás myslí. Byl jsem na vlásek vzdálen od možnosti pronést své poslední slovo a s pokořením jsem zjistil, že asi nemám co říci. Z toho důvodu také tvrdím, že Kurtz byl pozoruhodný člověk. On měl co říci. A on to řekl. Od té doby, co jsem sám nahlédl za tu poslední hranici, chápu lépe význam jeho pohledu, který nebyl schopen zachytit plamen svíčky, který však byl natolik obsáhlý, že zahrnul celý vesmír, a byl dosti ostrý, aby pronikl do všech srdcí, která bijí v temnotě. Provedl účtování - vynesl soud. „Ta hrůza!“ Byl to pozoruhodný člověk. Koneckonců to byl výraz jakési víry; byla v tom upřímnost, bylo v tom pře-115$

svědčení, v tom šepotu se chvěl tón vzpoury, byla v něm strašlivá tvář letmo zahlédnuté pravdy podivná směs touhy a nenávisti. A nejživěji se nepamatuji na své těžké chvilky - na nejasný stav šedi, prosycené tělesnou bolestí, a na lehké pohrdání pomíjivostí všech věcí - i bolesti samé. Ne! Mám pocit, jako bych byl prožil jeho nejtěžší okamžiky. Je pravda, že on udělal ten poslední krok, překročil hranici, zatímco mně bylo dopřáno stáhnout váhavou nohu nazpět. A v tom je asi celý ten rozdíl; možná, že veškerá moudrost a veškerá pravda a všechna upřímnost jsou právě shrnuty do toho krátkého úseku času, v němž překračujeme práh neviditelného. Možná! Rád bych se domníval, že má poslední slova by nebyla vyjadřovala lhostejné pohrdání. Jeho volání bylo víc, mnohem víc. Bylo to potvrzení, mravní vítězství, zaplacené nesčetnými porážkami, strašlivými úzkostmi, strašlivým uspokojením. Bylo to však vítězství! Proto jsem zůstal Kurtzovi věrný až do konce, a i nadále, když jsem dávno po tom uslyšel znovu ne jeho vlastní hlas, ale ozvěnu jeho úžasné výmluvnosti, která mi zaznívala z duše tak jasně a čistě jako útes z krystalu.

Ne, nepochovali mě, ač bylo jedno časové období, na které si vzpomínám mlhavě s hrůzným údivem, jako na průchod jakýmsi nepochopitelným světem, kde neexistuje naděje a touha. Opět jsem se octl v tom městě náhrobků, kde mě odpuzoval pohled na lidi, spěchající ulicemi, aby se navzájem připravili o nevelké peníze, aby spolykali produkty své smutně proslulé kuchyně, aby zhltli své nezdravé pivo, aby snili své nevýznamné a hloupé sny. Tito lidé se vtírali do mých myšlenek. Byli to vetřelci, jejichž znalost života byla v mých očích hloupou domýšlivostí, protože jsem si zcela jist, že nemohou znát věci, které jsem znal já. Jejich chování, jež bylo prostě cho-116$

váním všedních jednotlivců, kteří se věnují svým záležitostem a kteří mají jistotu, že jsou v naprostém bezpečí, mě uráželo asi tak, jako mě uráží přehnané chvástání hlupáků tváří v tvář nebezpečí, které nejsou s to pochopit. Netoužil jsem nijak zvlášť po tom, abych jim něco objasňoval, musel jsem se však hodně držet, abych se jim nevysmál do tváří vyjadřujících samolibou hloupost a důležitost. Musím však dodat, že jsem se tehdy necítil příliš dobře. Potácel jsem se ulicemi - bylo třeba vyřídit různé záležitosti - a zahořkle jsem se šklebil na naprosto bezúhonné osoby. Připouštím, že mé chování bylo neomluvitelné, tenkrát jsem však měl jen zřídkakdy normální teplotu. Úsilí mé tety „navrátit mi opět sílu“ se, jak se zdálo, zcela míjelo úspěchem. Nebylo třeba navracet mi sílu, ale bylo nutno uklidnit mou představivost. Svazek papírů, které mi dal Kurtz, jsem si ponechával a nebyl jsem si úplně jist, co s ním podniknout. Jeho matka nedávno zemřela, a jak mi bylo řečeno, ošetřovala ji jeho snoubenka. Jednoho dne mě navštívil hladce vyholený muž úředního vzezření, v brýlích ve zlatých obroučkách, a dotazoval se, zpočátku oklikami a později sladce naléhal, na jisté „dokumenty“, jak je s oblibou nazýval. Nepřekvapilo mě to, protože tam v dálce jsem se se správcem kvůli té věci dvakrát pohádal. Odmítl jsem vydat ten nejmenší útržek z toho balíčku a stejné stanovisko jsem zaujal vůči obrýlenému muži. Nakonec začal temně hrozit a s velkým zápalem tvrdil, že společnost má právo na každou, i tu nejdrobnější, informaci o svých „územích“. A dodal:

„Páně Kurtzova znalost neprozkoumaných oblastí byla zcela jistě rozsáhlá a jedinečná, díky jeho velkým schopnostem a smutným okolnostem, v nichž se octl: proto

117$

Ujistil jsem ho, že vědomosti pana Kurtze, ať byly jakkoliv rozsáhlé, se netýkaly problémů obchodních a správních. Pak se začal odvolávat na vědu.

„Byla by to nezměrná ztráta, kdyby“, atd. atd.

Nabídl jsem mu zprávu o „Potlačování divokých obyčejů“, z níž jsem odtrhl poslední dodatek. Dychtivě se jí chopil, potom však nad ní pohrdlivě ohrnoval nos.

„To není to, co máme právo očekávat,“ poznamenal.

„Neočekávejte nic jiného,“ řekl jsem. „To jsou pouze soukromé dopisy.“

Odešel s jakousi hrozbou zákonných kroků a více jsem ho nespatřil; o dva dny později se však objevil další člověk, který se představil jako Kurtzův bratranec a velmi dychtil po tom, aby uslyšel všechny podrobnosti o posledních okamžicích svého drahého příbuzného. Mimochodem mi naznačil, že Kurtz byl v podstatě velký hudebník.

„Měl předpoklady k obrovskému úspěchu,“ řekl ten člověk, který byl, myslím, varhaníkem; dlouhé šedé vlasy mu padaly na mastný límec kabátu. Neměl jsem důvod pochybovat o jeho výroku; a dodnes nejsem schopen říci, jaké bylo Kurtzovo povolání, zda kdy nějaké měl - v kterém oboru byl nejtalentovanější. Pokládal jsem ho za malíře, který psával do novin, či za novináře, který uměl malovat - ale ani bratranec (který si během rozhovoru šňupnul) mi nebyl schopen říci, čím byl - přesně vzato. Byl univerzální génius - v tom jsem s tím chlapíkem souhlasil; ten se na to hlučně vysmrkal do velkého bavlněného kapesníku a vzdálil se stařecky vzrušen, odnášeje si nějaké rodinné dopisy a bezvýznamné poznámky. Nakonec se objevil jakýsi novinář, který se velmi zajímal o osud svého „drahého kolegy“. Tento návštěvník mi sdělil, že Kurtz by se

118$

byl velmi hodil pro politiku, a to politiku „zaměřenou na širší masy“.

Měl bujné rovné obočí, krátce na ježka ostříhané vlasy, monokl na široké stuze, a když se rozpovídal, přiznal se, že Kurtz podle jeho názoru opravdu neměl ani trochu nadání k psaní - „avšak nebesa (!) jak ten člověk uměl mluvit. Zelektrizoval velké davy. Měl víru - rozumíte mi? - měl víru. Byl schopen uvěřit v cokoliv - cokoliv. Byl by býval skvělým vůdcem nějaké radikální strany.“

„Jaké strany?“ otázal jsem se.

„Jakékoliv strany,“ odvětil druhý. „Byl radikál.“

Nemyslel jsem si to také? Přisvědčil jsem. Ptal se, s náhlým zábleskem zvědavosti, zda nevím, co ho přimělo k odchodu tam.

„Ano,“ řekl jsem a předal jsem mu slavnou Zprávu, aby ji otiskl, bude-li to pokládat za vhodné. Rychle ji přelétl, něco si při tom mumlal, usoudil, že „to půjde“ a s touto kořistí se vzdálil.

Tak mi nakonec zbyl malý svazeček dopisů a portrét dívky. Zdála se mi krásná - myslím tím, že měla krásný výraz. Vím, že i s pomocí slunečního světla lze klamat, člověk zde však cítil, že toho jemného výrazu upřímnosti na její tváři by se nedalo docílit žádnými manipulacemi se světlem či pózováním. Zdálo se, že je ochotna naslouchat bez nějakých vnitřních výhrad, bez podezřívání, aniž by myslela na sebe. Rozhodl jsem se, že za ní sám zajdu a vrátím jí její portrét a dopisy. Zvědavost? Ano; a možná i jiné city. Vše, co patřívalo Kurtzovi, prošlo mýma rukama; jeho duše, jeho tělo, jeho stanice, jeho plány, jeho slonovina, jeho kariéra. Zůstala pouze jeho památka a jeho nastávající a to jsem nějakým způsobem chtěl také předat minulosti - vzdát se osobně všeho, co mi zanechal, ve prospěch toho zapomnění, jež je tím posledním slovem našeho společného

119$

osudu. Nebráním se. Neuvědomoval jsem si jasně, co vlastně chci. Možná, že jsem jednal z popudu nějaké podvědomé věrnosti či se jednalo o splnění jednoho z těch ironických požadavků, které číhají v různých skutečnostech lidské existence. Nevím. Nemohu říci. Ale šel jsem.

Myslel jsem si, že vzpomínka na něj se podobá jiným vzpomínkám na mrtvé, které se hromadí v životě každého člověka - neurčité dojmy, které se v mozku zachytily, když jej naposledy v rychlosti míjely stíny, jež na něj dopadly, avšak před vysokými a mohutnými dveřmi, mezi vysokými domy na ulici, která byla stejně tichá a zdobná jako nějaká dobře udržovaná alej na hřbitově, jsem ho před sebou spatřil na nosítkách, jak hltavě otevírá ústa, jako by chtěl pozřít celou zemi i se vším lidstvem. Pak jsem ho měl před sebou jako živého; byl takový, jako když skutečně žil jako stín, neustále toužící po klamné nádheře, po strašlivých skutečnostech; stín, temnější než stín noci a vznešeně zahalený do roucha oslnivé výřečnosti. Jako by ta vidina vstupovala do domu se mnou - nosítka, přízrační nosiči; divoký dav poslušných uctívačů, chmurná atmosféra lesů, zářící hladina řeky mezi ztemnělými zákruty, duněni bubnu, pravidelné a tlumené jako tlukot srdce - srdce podmanivé temnoty. Byl to okamžik triumfu divočiny, vpád a mstivý útok, který jsem musel, jak jsem se domníval, zadržet pouze kvůli záchraně jiné duše. A vzpomínka na jeho slova tam v dálce, když se mi za zády pohybovaly postavy s rohy, v záři ohňů, uprostřed trpělivých lesů, ty zlomky vět se mi nyní vybavovaly a znovu jsem je slyšel v jejich zlověstné a ohromující prostotě. Připomněl jsem si jeho podlé prosby, jeho podlé výhrůžky, obrovskou škálu jeho hnusných žádostí, nízkost, muka, bouřlivou úzkost jeho duše.

120$

A o něco později jsem měl dojem, že ho vidím, jak mi tím svým rozvážným a pomalým způsobem jednou říkal:

„To množství slonoviny patří nyní skutečně mně. Společnost mi za ni nezaplatila. Sám jsem ji shromáždil a hodně jsem při tom osobně riskoval. Obávám se, že se přesto pokusí dělat si na ni nároky, jako by jim patřila. Hm. Je to obtížná záležitost. Co myslíte že bych měl dělat - bránit se? Ne? Nechci nic jiného, než spravedlnost…“

Nechtěl nic jiného než spravedlnost - nic jiného než spravedlnost. Zazvonil jsem před mahagonovými dveřmi v přízemí a zdálo se mi, že na mě pohlíží skleněným okénkem, zatímco jsem čekal - že na mne pohlíží tím svým širokým a nezměrným pohledem, jímž objímá a odsuzuje celý vesmír a zároveň si jej hnusí. Jako bych byl slyšet ten šeptavý výkřik, „Ta hrůza! Ta hrůza!“

Začalo se šeřit. Čekal jsem ve velkém obývacím pokoji s třemi vysokými okny, sahajícími od podlahy až ke stropu, které budily dojem tří světelných sloupů, zahalených záclonami. Točené pozlacené nohy a opěradla nábytku zářily v nezřetelných křivkách. Vysoký bílý mramorový krb působil chladně a vznosně. V rohu stálo mohutné křídlo; paprsky světla se temně zrcadlily v jeho hladkých plochách a vyvolávaly dojem chmurného a leštěného sarkofágu. Vysoké dveře se otevřely a zavřely. Vstal jsem.

Objevila se, celá v černém, tvář bledou, a vznášela se ke mně soumrakem. Byla ve smutku. Od jeho smrti už uplynul více než rok, před více než rokem přišla ta zpráva; zdálo se, že bude navždy vzpomínat a truchlit. Vzala obě mé ruce do svých a zašeptala.

„Slyšela jsem, že přijdete.“

Všiml jsem si, že není tak mladá - tím chci říci, že nepůsobila dojmem dívky. Její vyzrálost ji před—

121$

určovala k věrnosti, víře i utrpení. Zdálo se, že pokoj potemněl, jako kdyby se všechno smutné světlo oblačného večera uchýlilo na její čelo. Její plavé vlasy, bledá tvář, čisté čelo jako by byly obklopeny popelavou svatozáří, z níž na mne pohlížely tmavé oči. Jejich pohled byl bezelstný hluboký, pevný a důvěřivý. Držení její smutné hlavy jako by naznačovalo, že je hrdá na ten smutek, jako by chtěla říci, já - já jediná jsem schopna pro něho truchlit tak, jak si to zasluhuje. Když jsme si však ještě potřásali rukama, zaplavil její tvář takový výraz strašlivé opuštěnosti, že jsem si uvědomil, že je jednou z bytostí, které nejsou hračkami Času. Pro ni zemřel teprve včera. A na mou věru, ten dojem byl tak silný, že jsem sám cítil, jako by i pro mne zemřel teprve včera - ba dokonce teď, v té chvíli. Viděl jsem ji i jeho současně, ve stejném zlomku času - jeho smrt a její žal - viděl jsem její žal přesně v okamžiku jeho smrti. Rozumíte mi? Viděl jsem je spolu - slyšel jsem je spolu. Řekla, s hlubokým povzdechem:

„Já jsem ještě naživu,“ zatímco mé napjaté uši jako by zřetelně slyšely šeptané shrnující svědectví o jeho věčném zatracení, do čehož se mísil její tón zoufalé lítosti. Tázal jsem se sám sebe, co tu vlastně pohledávám, s pocitem úzkosti v srdci, jako bych omylem vpadl do místa krutých a absurdních mystérií, nevhodných pro lidské oči. Pokynula mi, abych si sedl. Posadili jsme se. Položil jsem balíček opatrně na malý stolek a ona na něj položila ruku …

„Znal jste ho dobře,“ šeptala, po chvilce smutkem vyplněného mlčení.

„Tam se lidé rychle sblíží,“ odpověděl jsem. „Znal jsem ho natolik dobře, jak jen člověk může druhého člověka poznat.“

„A vy jste ho obdivoval,“ řekla. „Nebylo možné znát ho a neobdivovat ho. Nemám pravdu?“

122$

„Byl to pozoruhodný člověk,“ řekl jsem nejistě. Tváří v tvář jejímu prosebnému upřenému pohledu, který jako by pátral na mých rtech po dalších slovech, jsem pak pokračoval. „Nebylo možné znát ho…“

„a nemilovat jej,“ dokončila živě a odsoudila mě tak ke strnulému mlčení. „Jak je to pravdivé! Jak je to pravdivé! Pomyslete si ale, že ho nikdo neznal tak dobře jako já! Měla jsem jeho plnou důvěru. Znala jsem ho nejlépe.“

„Vy jste ho znala nejlépe,“ opakoval jsem. A možná, že tomu tak bylo. S každým slovem, které jsme pronesli, se v pokoji ještě více šeřilo a pouze její hladké a bílé čelo zůstalo osvětleno neuhasitelným světlem víry a lásky.

„Byl jste jeho přítel,“ pokračovala. „Jeho přítel,“ opakovala o trochu hlasitěji. „Musel jste jím být, když vám toto dal a poslal vás s tím ke mně. Cítím, že s vámi mohu hovořit - a já potřebuji hovořit. Chci, abyste věděl - vy, který jste byl svědkem jeho posledních slov - že jsem ho byla hodna … To není pýcha. Ano! Jsem hrdá na to, že jsem mu rozuměla lépe než kdokoliv jiný na světě - to mi řekl on sám. A od smrti jeho matky nemám nikoho - nikoho komu - komu…“

Naslouchal jsem. V pokoji se stále více stmívalo. Nebyl jsem si ani jist, zda mi dal ten správný svazeček. Mám dokonce podezření, že chtěl, abych se postaral o jiný soubor papírů, které po jeho smrti, jak jsem viděl, zkoumal pod lampou správce. A dívka hovořila a vylévala si svou bolest, jista mým soucitem; mluvila tak dychtivě, jako muži dychtivě pijí. Dozvěděl jsem se, že její rodina neschvalovala její zasnoubení s Kurtzem. Nebyl dost bohatý či něco takového. A vskutku nevím, zda nebyl po celý svůj život chudý. Něco mi naznačil, z čeho se dalo soudit,

123$

že ho tam do dálky vyhnala nespokojenost s tím, že je poměrně chudý.

„…Kdo by nebyl jeho přítelem, slyšel-li ho jednou mluvit?“ říkala. „Přitahoval lidi k sobě tím nejlepším, co v něm bylo.“ Upřímně se na mne dívala. „To je dar velkých,“ pokračovala a zdálo se, jako by zvuk jejího tlumeného hlasu doprovázely všechny ostatní zvuky, vyjadřující tajemství, opuštěnost a žal, které jsem kdy slyšel - šplouchání řeky, šumění větru v korunách stromů, mručení davů, nejasný zvuk nesrozumitelných slov, volaných z dálky, šepot hlasu, mluvícího zpoza prahu věčné temnoty. „Vy jste ho však slyšel! Vy to víte!“ volala.

„Ano, já to vím,“ řekl jsem s trochou zoufalství v srdci, skláněje se však před její vírou, před tou velkou a ochraňující iluzí, která zářila nezemským leskem v temnotě, v té triumfující temnotě, odkud bych ji byl nemohl bránit, odkud bych se byl nemohl bránit ani já sám.

„Jaká to ztráta pro mne - pro nás!“ opravila se s krásnou velkodušností; pak dodala šeptem: „Pro svět.“ V posledních záblescích soumraku jsem viděl lesk jejích očí, plných slz - slz v očích, tváře však zůstaly suché.

„Byla jsem velmi šťastná - velice blažená - velmi hrdá,“ pokračovala. „Příliš blažená. Příliš šťastná na krátký okamžik. A teď jsem nešťastná na - na celý život.“

Vstala: její plavé vlasy zlatavě zářily, jakoby zachytily všechno zbývající světlo. Vstal jsem také.

„A ze všeho toho,“ pokračovala smutně, „ze všech jeho nadějí, ze vší jeho velikosti, ušlechtilosti, šlechetného srdce nezůstane nic - nic než vzpomínka. Vy a já

„My na něj budeme stále vzpomínat,“ řekl jsem rychle.

124$

„Ne,“ zvolala. „Není možné, aby to vše bylo ztraceno - aby byl takový život obětován a nic po něm nezbylo - kromě žalu. Vy víte, jaké měl obrovské plány. Věděla jsem o nich také - možná, že jsem je nechápala - ale druzí o nich věděli. Něco musí zůstat. Alespoň jeho slova nezemřela.“

„Jeho slova zůstanou,“ řekl jsem.

„A jeho příklad,“ zašeptala pro sebe. „Lidé k němu vzhlíželi - jeho dobrota zářila z každého jeho skutku. Jeho příklad

„Ovšemže,“ řekl jsem, „jeho příklad také. Ano, jeho příklad. Na to jsem zapomněl.“

„Já ale ne. Já nemohu - já tomu nemohu uvěřit - dosud ne. Nemohu uvěřit, že ho už nikdy neuvidím, že ho už nikdo neuvidí, nikdy, nikdy, nikdy.“

Napřáhla ruce jako za někým, kdo odchází, černé paže a sepjaté bledé ruce v úzkém pruhu mdlého světla, padajícího oknem z venku.

„Nikdy ho neuvidí!“ Já jsem ho tehdy viděl dost jasně. Budu mít před sebou tento výřečný přízrak až do své smrti, a rovněž tak ji, tragicky a důvěrně známý stín, podobající se tímto gestem jinému stínu, také tragickému, pokrytému bezmocnými kouzly, napřahujícímu nahé hnědé paže nad třpyt oné pekelné řeky, řeky temnoty. Náhle řekla velice tiše:

„Zemřel tak, jak žil.“

„Jeho konec,“ řekl jsem a při tom se ve mně vzmáhal tupý hněv, „byl v každém ohledu důstojným zakončením jeho života.“

„A já u něho nebyla,“ šeptala. Můj hněv ustoupil pocitu bezmezného soucitu.

„Vše, co bylo možno udělat mumlal jsem.

„Já jsem v něj však věřila víc než kdokoliv jiný na světě - víc než jeho vlastní matka, víc než - on sám. On mě potřeboval! Mě! Byla bych uchovala každý vzdech, každé slovo, každé znamení, každý pohled.“

125$

Pociťoval jsem jakýsi ledový tlak na hrudi. „Už dost, prosím,“ řekl jsem přidušeným hlasem.

„Odpusťte mi. Já - já už tak dlouho truchlím mlčky - mlčky… Vy jste byl u něho - až do konce? Myslím na jeho osamělost. Nikdo poblíž, kdo by rozuměl, tak jako bych mu byla rozuměla já. Možná, že nikdo, kdo by vyslechl.“

„Až do samého konce,“ řekl jsem rozechvěle. „Slyšel jsem jeho poslední slova…“ V hrůze jsem se zastavil.

„Opakujte je,“ šeptala srdcervoucím hlasem. „Potřebuji - potřebuji - něco - něco - z čeho bych mohla žít.“

Už jsem na ni málem vzkřikl: „Což je neslyšíte?“ Šero je opakovalo neustálým šepotem všude okolo nás, šepotem, který hrozivě sílil, jako první závan zvedajícího se větru. „Ta hrůza! Ta hrůza!

„Jeho poslední slovo - abych s ním mohla žít,“ naléhala. „Nechápete, že jsem ho milovala - milovala jsem ho - milovala jsem ho.“

Vzchopil jsem se a pomalu jsem řekl:

„Poslední slovo, které vyslovil, bylo - vaše jméno.“

Zaslechl jsem lehký vzdech a pak se mé srdce zastavilo, zastavilo se na okamžik při tom jásavém a strašlivém výkřiku, při výkřiku nepochopitelného triumfu a nevyjádřitelné bolesti.

„Věděla jsem to - byla jsem si jista!“…

Věděla to. Byla si jista. Slyšel jsem, jak pláče: skryla si tvář do dlaní. Měl jsem dojem, že se dům zřítí, než budu moci uniknout, že se nebesa zřítí na mou hlavu. Nic se však nestalo. Nebesa se nezřítila kvůli takové maličkosti. Byla by se zřítila, tázal jsem se, kdybych byl býval spravedlivý a učinil Kurtzovi po právu? Což neřekl, že chce jen spravedlnost? Nemohl jsem však. Nemohl jsem jí to říci. Bylo by to bývalo příliš temné - příliš temné opravdu…“

126$

Marlow skončil a seděl stranou, nezřetelný a mlčící v póze meditujícího Buddhy. Chvilku se nikdo nehýbal.

„Zmeškali jsme začátek odlivu,“ řekl ředitel zničehonic.

Zvedl jsem hlavu. Obzor zahalovala černá řada mraků a pokojná vodní cesta, vedoucí až do nejzazších konců světa, chmurně plynula pod zataženou oblohou - jako by směřovala do srdce nesmírné temnoty.

127$

NA POKRAJI SIL

I

Ještě dlouho poté, co směr plavby parolodi Sofala byl změněn k pevnině, vypadalo nízké bažinaté pobřeží jako pouhá temná šmouha za třpytným pásem vody. Sluneční paprsky, prudce dopadající na klidné moře, jako by se rozpadávaly na diamantovém povrchu v jiskřivý prach, v oslnivou páru světla, která svým mihotavým jasem oslňovala oči a unavovala mozek.

Kapitán Whalley tohle zrakem nevnímal. Když k jeho prostornému proutěnému křeslu přistoupil malajský palubní důstojník a tiše oznámil, že se směr má změnit, okamžitě vstal a s obličejem upřeným dopředu zůstal stát, pokud se příď jeho lodi otáčela o 90 stupňů. Nepronesl jediné slovo, ba ani nevydal příkaz, aby bylo seřízeno kormidlo. Byl to jeho důstojník, starší čilý drobný Malajec s velmi temnou pletí, který tiše vydal kormidelníkovi rozkaz. A pak se kapitán Whalley opět zvolna posadil do křesla na můstku a upřel zrak na palubu před sebou.

Pro jeho oči už na tomto kousku moře nebylo nic nového. Během posledních tří let byl na tomto pobřeží několikrát. Od Low Cape k Malantanu to bylo padesát mil čili pro tuhle starou loď šest hodin plavby po proudu, nebo sedm hodin proti proudu. Pak zamíří přímo k pevnině a co nevidět se objeví

131$

proti obloze tři palmy, vysoké, štíhlé s rozsochatými, navzájem srostlými korunami, které jako by si ustavičně vykládaly své poznatky o temných mangrovech [mangrovy - tropický pobřežní bahenní porost, dosahující výšky až 15 metrů]. Sofala pak zamíří přídí přímo k potemnělému pruhu pobřeží, které v okamžiku, kdy loď k němu šikmo přirazí, zazáří několika jasnými záblesky - vzdutým ústím řeky. Pak dále hnědavou tekutinou, skládající se ze tří čtvrtin vody a jedné čtvrtiny černé půdy, a stále dál mezi nízkými břehy, kde na tři díly černé země připadá jeden díl mořské vody smíchané s říční, si bude Sofala razit cestu proti proudu, tak jak to činívala každý měsíc po těchto sedm let, ještě než si byl kapitán Whalley vědom, že vůbec existuje, dávno předtím, než by si byl pomyslel, že s ní a s jejími neměnnými plavbami bude mít něco společného, Tato stará loď by asi znala cestu lépe než její posádka, která zde nebyla tak dlouho, protože byla vyměněna: lépe než ten věrný serang [malajský název pro palubního důstojníka], jehož si kapitán Whalley přivedl ze své lodi, kterou naposled vlastnil, aby dohlížel na strážní službu: lépe než on sám, který byl jejím kapitánem pouze poslední tři roky. Dalo se na ni vždy spolehnout. Její kompasy nikdy neselhaly. Nebyly s ní nikdy žádné potíže, jako by svým úctyhodným stářím získávala na znalostech, moudrosti a svědomitosti. Při přistávání zaujímala vždy správnou polohu téměř na minutu ve stanoveném čase. Kapitán mohl v kterémkoli okamžiku - ať už seděl na můstku a vůbec nezvedl hlavu, nebo ležel na lůžku a nemohl spát - přesně určit, kde se nalézá, zcela jednoduše tím, že si spočítal dny a hodiny. Tuhle jednotvárnou kramářskou túru tam a zase zpět Malackým průlivem znal také dobře, znal její řád, jak to tam vypadá a jací jsou tam lidé. Začínalo se

132$

Malakkou, tam za dne a zpět za soumraku, a touto silnicí Dálného východu se projíždělo se strnulou světélkující brázdou za lodí. Tma a třpytné odlesky na vodě, jasné hvězdy na černé obloze, snad světla nějakého vnitrozemského parníku držícího se neúchylně svého směru uprostřed proudu nebo možná prchavý stín domorodého plavidla s rohožovými plachtami, tiše se mihnoucího kolem - a nízký pruh země na druhé straně, který se objevil, když se rozednilo. V poledne se objevily ty tři palmy proti proudu líné řeky, další místo k zastávce. Jediný běloch, který se tu usadil, byl mladý Vysloužilý námořník, s nímž kapitán za těch nesčetných plaveb navázal přátelské styky. Šedesát mil dále byla další zastávka, hluboký záliv, kde stálo na břehu jen několik domků. A tak pořád dál, dovnitř a ven, tu a tam naložit zboží podél pobřeží a končit nepřetržitou plavbu sto mil bludištěm malých ostrůvků, proti proudu, ve velkém domorodém městě. Pak nastaly pro tu starou loď tři dny odpočinku, než se vydala na cestu znovu v opačném pořádku, aby uviděla tytéž břehy z druhé strany, slyšela tytéž hlasy na stejných místech, zase zpátky do domovského přístavu při velké silnici na Východ, kde kapitán zakotvil téměř naproti obrovské kamenné budově přístavní správy, dokud nenastane čas znovu vyrazit na obvyklou plavbu měřící 1600 mil a trvající 30 dní. Nebylo to zrovna činorodé zaměstnání pro kapitána Henryho Whalleyho, kterému se říkalo „ten ďábelsky odvážný Whalley“, pro tohoto kapitána lodi Kondor, svého času proslulé rychlé plachetnice. Ne, to nebylo příliš činorodé zaměstnání pro člověka, který sloužíval slavným firmám, který se plavíval na slavných lodích (dvě či tři mu dokonce patřily); který podnikal slavné plavby, objevoval nové trasy a navazoval nová obchodní spojení; pro člověka, který řídil

133$

lodě v neprozkoumaných vodách jižních moří a vídal východ slunce nad nezmapovanými ostrovy. Padesát let na moři a z toho čtyřicet na Východě („opravdu důkladná učňovská léta,“ poznamenával s úsměvem) ho proslavila v celé jedné generaci loďařů a obchodníků ve všech přístavech od Bombaje až tam, kde Východ splývá se Západem na pobřeží dvou Amerik. Jeho slavné plavby byly zapsány, i když ne v hojné míře, ale přesto dostatečně jasně, v záznamech ministerstva námořnictví. Cožpak není někde mezi Austrálií a Čínou jakýsi Whalleyho ostrov a Kondoří útes? Na tom nebezpečném korálovém útvaru ta slavná plachetnice tehdy uvízla na tři dny, kapitán a posádka doslova vyhazovali jednou rukou náklad přes palubu a druhou odráželi útok divošských válečných kánoí. V té době se o tom ostrovu a útesu vůbec nevědělo. Později tam byli vysláni důstojníci na parolodi Jejího Veličenstva Střelec, aby trasu zmapovali, a ti jako uznání odvážného činu toho muže a spolehlivosti jeho lodi zavedli tyto dva názvy. A navíc, jak se každý, kdo má zájem, může přesvědčit, uvádí Ústřední seznam, svazek II, str 410, popis „Plavby Malotu či Whalleyho“ slovy: „Tato výhodná trasa, poprvé objevená r. 1850 kapitánem „Whalleym, na lodi Kondor,“ atd. a končí jejím vřelým doporučením plavidlům vyjíždějícím z čínských přístavů na jih v měsících prosinci až dubnu.

Toto byl ten nejčistší zisk, který měl ze života. Nic ho nemohlo o takovou slávu připravit. Prokopání Suezské šíje znamenalo prolomení bariéry a způsobilo, že na Východ pronikla nesmírná spousta nových lodí, nových lidí, nových způsobů obchodování. Změnilo vzhled východních moří a v pravém slova smyslu způsob jejich života, takže jeho dřívější zkušenosti neměly už pro novou generaci námořníků žádný význam.

134$

V minulých letech mu prošly rukama tisíce liber jeho zaměstnavatelů i jeho vlastních; sloužil věrně, jak se právem od kapitána očekává, střetávajícím se zájmům majitelů, pronajímatelů lodí a pojišťovatelů. Nikdy nepřišel o loď ani nebyl svolný k pochybným transakcím; držel se dobře, až posléze přežil poměry, které nakonec učinily jeho jméno slavným. Pochoval svou ženu, v zálivu Petchili, provdal dceru za člověka, s nímž nebyla v manželství šťastná, a přišel o své slušné jmění při krachu smutně proslulého bankovního sdružení Travancore a Deccan, jehož pád otřásl Východem jako zemětřesení. A to mu již bylo sedmašedesát let.

135$

II

Svůj věk dost lehce snášel: a za své finanční zhroucení se nestyděl. Nebyl sám, kdo věřil v solventnost toho bankovního sdružení. Lidé, na jejíchž úsudek ve finančních otázkách se dalo spolehnout tak jako na jeho námořnické umění, mu doporučovali při investování prozíravost, a sami pak při tom velkém krachu přišli o spoustu peněz. Jediný rozdíl mezi ním a jimi byl, že on přišel o vše. Ale o všechno přece ne. Z celého jeho jmění mu zbyla překrásná malá bárka, Krasavice, kterou si koupil, aby nějak vyplnil svůj volný čas jakožto námořník na penzi - aby si s ní podle jeho vlastních slov „vyhrál“.

Rok před dceřinou svatbou slavnostně prohlásil, že už má moře po krk. Ale když se mladí manželé odebrali do Melbourne, aby se tam usadili, zjistil, že na souši se nemůže cítit šťastný. Byl příliš obchodním námořním kapitánem, než aby ho uspokojovalo pouhé plavení na bárce. Chtěl mít pocit, že se něco děje, a to, že získal Krasavici, mu prodloužilo život. Ukazoval ji svým známým v různých přístavech a prohlašoval, že je to „jeho poslední loď, na které bude velet“. Až pak bude příliš starý a nikdo mu už nebude moci svěřit loď, zaveze Krasavici do přístavu a sám se odebere na pevninu, aby se

136$

dal pohřbít, a ve své poslední vůli zanechá pokyn, aby bárku odvlekli na širé moře a tam jí šetrně prorazili bok, tak aby klesla ke dnu v den jeho pohřbu. Dcera mu jistě nebude zazlívat onen pocit zadostiučinění, že nikdo cizí nepřevezme po něm jeho poslední velení. Se svým jměním si může dovolit ji opustit, ta bárka o 500 tunách nehraje žádnou roli. Když tohle všechno říkal, šelmovsky přitom pomrkával, neboť tento čilý stařec měl v sobě příliš mnoho života, než aby upadal do sentimentálnosti nebo aby se litoval: a byla v tom zároveň trocha životní filozofie, neboť tento člověk miloval život, nacházel nezkalenou radost v životních pocitech a vášních, radost z důstojnosti, která vyvěrala z jeho dobré pověsti a zámožnosti, radost, že miluje svou dceru, a potěšení ze své lodi - své hračky, která mu zpříjemňuje jeho osamělost.

Dal si zařídit kabinu tak, aby vyhovovala jeho prostému ideálu pohodlí na moři. Jednu stranu kabiny mu zabírala velká knihovna (byl vášnivý čtenář); proti lůžku si umístil portrét zesnulé manželky, vybledlou olejomalbu zpodobující profil a jeden dlouhý prstenec černých vlasů mladé ženy. Tři chronometry ho uspávaly svým tikáním a zdravily ho při probuzení jemným souzvukem svého tlukotu. Vstával denně v pět hodin. Když důstojník, který měl ranní hlídku, pil časně ráno svůj šálek kávy na zádi lodi u kormidla, slyšel širokým otvorem měděného větráku všechno to šplouchání, bublání a prskání, které doprovázelo kapitánovu ranní toaletu. Za těmito zvuky následovalo protahované hluboké mumlání otčenáše, pronášené vážně a hlasitě. Pět minut nato se hlava a ramena kapitána Whalleyho vynořily z průvlaku kabiny. Pravidelně zůstával na chvíli stát na schůdcích, rozhlížeje se kolem dokola po obzoru, nahoru, jak jsou napjaty plachty, a vdechoval

137$

hlubokými doušky čerstvý vzduch. Teprve pak vystoupil na horní zadní palubu, odpovídal na pozdravy s rukou zdviženou k čapce a s důstojným a laskavým „dobré jitro vespolek“. Procházel se po palubě až do osmi hodin a bedlivě sledoval, co se děje. Někdy, ale ne víc než dvakrát do roka, musel použít silné hole ve tvaru kyje, protože měl ztuhlou kyčel - hlásil se revmatismus, jak se domníval. Jinak tělesnou bolest neznal. Když zazněl zvon k snídani, sešel dolů nakrmit své kanáry, natáhnout chronometry a zaujmout místo v čele stolu. Odtud přímo viděl na velké fotografie své dcery, jejího manžela a dvou malých dětí s tlustýma nožkama - svých vnoučat - zasazené v černých rámech do javorového pažení kabiny. Po snídani vlastnoručně utřel hadříkem prach ze skla pokrývajícího tyto portréty a lehce se dotkl obrazu své ženy prachovkou, kterou měl pověšenou na mosazném háčku vedle těžkého zlatého rámu. Pak zavřel dveře kabiny a posadil se na pohovku pod portrétem, aby si přečetl kapitolu z tlusté kapesní bible - její bible. Ale některé dny tu pouze půl hodiny poseděl s prstem mezi listy a zavřená kniha mu spočívala na kolenou. Snad mu vytanula na mysli náhlá vzpomínka, jak ona mívala ráda jízdu na plachetnici.

Byla mu opravdovým kamarádem a zároveň pravou ženou. Připadalo mu to jako článek víry, že nikdy nebylo a nemohlo být jasnějšího a radostnějšího domova kdekoliv na moři nebo na souši než ten jeho pod zadní palubou Kondora, s velkou hlavní kabinou, celou bílou a zlatou, vyzdobenou nevadnoucím věncem jakoby k ustavičným slavnostem. Jeho žena namalovala do středu každé výplně kytici domácích květin. Trvalo jí celý rok, než obešla celou kabinu a tuto práci, kterou konala s láskou, dokončila. Jemu to připadalo jako malířský zázrak, jako výraz nejvytříbenějšího vkusu a nejvyšší dovednosti:

138$

a pokud šlo o starého Swinburna, jeho kamaráda, ten pokaždé, když sešel dolů k jídlu, zůstal ohromeně stát a s obdivem sledoval, jak práce pokračuje. Člověk ty růže přímo cítí, prohlašoval, čichaje slabou vůni terpentýnu, která se šířila místností a která, jak se později přiznal, způsobovala, že se s poněkud menší chutí než obvykle pouštěl do jídla. Zato se plně oddával požitku z jejího zpěvu. „Paní Whalleyová je úplný slavík,“ pronášel s kritickým výrazem, když pozorně vyslechl hudební skladbu až do konce. Za pěkného počasí, během druhé hlídky, mohli tihle dva muži slyšet z kabiny její trylkování a koloratury za doprovodu piana. Právě toho dne, kdy se zasnoubili, si napsal do Londýna o tento nástroj; ale byli už přes rok svoji, než piano došlo, protože zásilka obeplouvala mys Dobré naděje. Obrovská bedna tvořila část prvního přímého lodního nákladu vyloženého v hongkongském přístavu událost, která lidem, kteří se procházeli po pozdějších rušných nábřežích, připadala tak nejasně vzdálená jako temné doby dávné historie. Kapitán Whalley však dokázal během té půlhodiny samoty prožít znovu celý svůj život s jeho romantikou, idylou i hořem. Musel jí sám zatlačit oči. Odešla tak říkajíc od praporu, jako žena námořníka, sama jsouc v jádře námořníkem. Četl nad ní modlitbu za zemřelé z její modlitební knížky a hlas se mu při tom nezlomil. Když pozvedl zrak, uviděl starého Swinburna, jak na něho hledí s čepicí přitisknutou k hrudi a jak po jeho drsné, ošlehané, nepřístupné tváři stékají korálky slz jako po kusu otlučené červené žuly v lijáku. Tenhle starý mořský vlk měl věru proč plakat. Kapitán musel dočíst do konce; ale když bylo tělo spuštěno do moře, tehdy z toho, co se dělo v následujících dnech, si mnoho nepamatoval. Starší námořník z jeho posádky, který se vyznal

139$

v šití, spíchl smuteční oděv pro dítě z jedné z jejích černých sukní.

Nedokázal zapomenout, ale život nelze zastavit jako líný proud. Prodere se ven a převalí se přes lidské strázně, zavře se nad hořem jako moře nad mrtvolou a je mu lhostejné, kolik lásky kleslo ke dnu. A svět není špatný. Lidé byli k němu velmi laskaví; zvláště paní Gardnerová, manželka staršího společníka firmy Gardner Patteson a spol., jíž Kondor patřil. Byla to ona, kdo se dobrovolně nabídl dohlížet na jeho dcerušku, a když nastal příhodný čas, odvezla ji do Anglie - v té době to byla téměř výprava, byť i po souši a dostavníkem - se svými vlastními dcerkami, aby tam dokončila vzdělání. Shledal se s ní opět až za deset let.

Už jako dítě ji nikdy neděsila nepohoda: prosívala, aby ji vzali, zabalenou do jeho voskovaného pláště, na palubu, a tam pozorovala obrovské masy vod vrhající se na Kondora. Víření a nárazy vln jako by naplňovaly její dušičku bezmezným nadšením. „Škoda, že nejsi hoch,“ říkával jí žertem. Nazýval ji Lianou, protože mu to slovo hezky znělo a protože ho neurčitá asociace tohoto jména tajuplně okouzlovala. Ovinula se těsně kolem jeho srdce a on se snažil, aby se k němu upjala jako k svému útočišti. Pokud byla malá, neuvědomoval si, že je zcela přirozené, že si jednou pravděpodobně vybere někoho jiného, ke komu by se upínala. Ale natolik miloval život, byť i pro tu skutečnost, že mu dával jisté zadostiučinění, jež nijak nesouviselo s pocitem ztráty, kterou si v duchu stále více uvědomoval.

Když si opatřil Krasavici, aby nějak vyplnil prázdnotu svého života, usiloval o to, aby mu přidělili přepravu poněkud nevýnosného nákladu do Austrálie, a to z toho jednoduchého důvodu, že měl tak možnost navštívit dceru v jejím novém domově.

140$

Nerozladila ho skutečnost, že pozoroval, jak se nyní upíná na někoho jiného, ale to, že ona opora, kterou si vybrala, vypadá při bližším zkoumání po zdravotní stránce trochu jako „chudinka“. Zeťova přepjatá zdvořilost se mu znechutila snad ještě víc než to, jak zachází s penězi, které on Lianě dal, když se vdávala. Ale o svých obavách se ani slůvkem nezmínil. Pouze ten den, kdy odjížděl, kdy už dveře haly byly otevřené, ji vzal za ruku, a dívaje se jí upřeně do očí, řekl: „Víš, milá dceruško, vše, co mám, je pro tebe a pro tvé dětičky. Ale buď tak hodná a všechno mi upřímně napiš.“ Odpověděla mu téměř nepostřehnutelným pohybem hlavy. Podobala se své matce barvou očí i povahou - a proto ho také bez mnoha slov pochopila.

Samozřejmě že musela psát, a některé z těchto dopisů způsobily, že kapitán Whalley vraštil své světlé obočí. Jinak se považoval za člověka, který sklízí pravou odměnu svého života tím, že je schopen na požádání vyhovět, kdykoliv je zapotřebí. Svým způsobem neznal většího potěšení od té doby, co mu umřela žena. Je dost charakteristické, že zeťovy pravidelné nezdary působily jaksi na dálku, že pociťoval k tomu muži jistou vlídnost. Ten chlapík se totiž držel při břehu v závětří, takže připisovat všechny jeho neúspěchy nedbalé plavbě by bylo zřejmě nespravedlivé. Nikoliv! Věděl dobře, co to znamená. Byla to smůla. Ta jeho byla prostě podivuhodná, avšak kapitán Whalley už ve svém životě poznal tolik správných mužů - námořníků i jiných kteří klesli pod náhlou tíhou neštěstí jen proto, že včas nerozpoznali neblahé příznaky zkázy. Kvůli tomuhle všemu uvažoval o nejlepším způsobu, jak vyjít s každým penny, který mu zbývá, když tu náhle po předchozích pověstech (poprvé se o tom doslechl v Šanghaji, když se to stalo) přišla otřesná zpráva

141$

o velkém krachu. Nejdříve byl zdrcen, rozhořčen, nechtěl tomu všemu věřit; ale pak se musel smířit se skutečností, že mu nezbývá takřka nic.

Poté, jako by přímo čekal na tuto katastrofu, ten nešťastný člověk tam v Melbourne svou nevýhodnou hru vzdal a navíc se ještě usadil - do invalidního vozíčku. „Už se nikdy nepostaví na nohy,“ psala jeho žena. Poprvé ve svém životě byl kapitán Whalley poněkud vyveden z míry.

Krasavice se teď musela hodně činit. Nyní už nešlo o to udržovat památku na „čertovského chlapíka“ Harryho Whalleyho ve východních mořích, nebo aby nějaký starý pán měl peníze na útratu či na šaty a snad ještě na prvotřídní doutníky, které štědře rozdával koncem roku. Musel si teď utáhnout opasek a tvrdě vydělávat, aby si jeho loď mohla dopřát skrovného potěšení z pozlátka svých vyřezávaných ozdob od přídě až po záď.

Tato nutnost mu otevřela oči, aby pochopil, že svět se od základu změnil. Z jeho minulosti zbyla pouze ojedinělá důvěrně známá jména, ale věci a lidé, tak jak je znal, zmizeli v nenávratnu. Jména Gardner, Patteson a spol. byla dosud rozmístěna na zdech skladišť na pobřeží, na mosazných tabulkách a na oknech v obchodních čtvrtích nejednoho východního přístavu, ale u firmy již nebyl žádný Gardner ani Patteson. Už zde nebylo žádné křeslo pro kapitána Whalleyho a uvítání v soukromé kanceláři, kde docházelo k řadě obchodních jednání uzavíraných způsobem obvyklým u starých přátel, jako vzájemná protislužba. Za stoly seděli manželové Gardnerových dcer, v té místnosti, kam měl právo za starých časů vstoupit ještě dlouho poté, co už u společnosti nepracoval. Jejich lodi měly nyní žluté komíny s černými okraji a rozpis předepsaných tras se podobal zmatenému provozu pouliční dráhy. Prosincové

142$

a červnové větry jim byly jedno a totéž, jejich kapitáni (vynikající mladí muži, o tom nepochyboval) určitě dobře znali Whalleyho ostrov, neboť v posledních letech vláda zřídila na jeho severním konci trvalé bílé světlo (s červenou výsečí signalizující nebezpečí nad Kondořím útesem), ale většina z nich by byla nesmírně překvapena, kdyby se dozvěděli, že nějaký Whalley z masa a krve dosud existuje - staroch potulující se světem a pokoušející se sehnat tu a tam nějaký náklad pro svou malou bárku.

A všude to bylo stejné. Odešli muži, kteří by byli uznale pokývali hlavami při zmínce o jeho jménu a byli by si kladli za čest, aby mohli pro Harryho Whalleyho něco udělat. Mizely příležitosti, kterých by byl dokázal využít, a s nimi zmizelo hejno rychlých plachetnic s bílými perutěmi, které žilo bouřlivým, nejistým životem ve větrech, sbírajíc obrovské bohatství z mořské pěny. Ve světě, který okleštil zisky na nezbytné minimum, ve světě, který byl schopen počítat clo z volných nákladů každý den dvakrát a v němž ubozí pronajímatelé lodí byli lapáni pomocí telegrafu tři měsíce dopředu, v takovém světě nebyla žádná naděje na získání majetku pro jednotlivce potloukající se nazdařbůh s malou bárkou - pokud vůbec uhájili živobytí.

Došel k názoru, že je to rok od roku obtížnější, velmi ho hnětlo, že může své dceři posílat jen malé částky peněz. Zatím si odepřel dobré doutníky a i ty podřadné manilské omezil na šest denně. Nikdy ji nevykládal o svých potížích a ona nikdy nezveličovala vysvětlování a jeden druhého chápal tak dobře, že si nepotřebovali projevovat vděčnost nebo se navzájem litovat. Velmi by se ho dotklo, kdyby si byla umínila, že mu mnohomluvně vyjádří svůj dík, ale shledával naprosto přirozeným, aby mu řekla, že potřebuje dvě stě liber.

143$

Připlul s Krasavicí jako se zbytečnou přítěží, aby se poohlédl po nákladu v domovském přístavu Sotaly, a tam ho zastihl její dopis. Obsahoval sdělení, že nemá smysl nic zatajovat. Svou jedinou záchranu vidí v tom, že si otevře penzion, a domnívá se, že jsou pro to dobré vyhlídky. Dobré natolik, aby mu otevřeně řekla, že s dvěma sty librami by se do toho mohla pustit. Spěšně roztrhl obálku na palubě, kde mu ji předal poslíček lodního dodavatele, který mu přinesl poštu v okamžiku, kdy loď spouštěla kotvu. Podruhé ve svém životě se polekal, a zůstal strnule stát u dveří kabiny a v chvějících se prstech držel list papíru. Otevřít si penzion! Dvě stě liber do začátku! Jediná naděje! A on nevěděl, kde ty dvě stovky sehnat.

Tehdy kapitán Whalley prochodil celou noc na zádi své lodi, jako by se chystal přistát u pevniny v kalné vodě a neznal svou polohu, kdy po dlouhou řadu dní bylo zataženo, kdy neviděl slunce, měsíc ani hvězdy. Temná noc mrkala signálními světly námořníků a neměnnými rovnými řadami světel na pobřeží, a kolem dokola Krasavice vrhala pohybující se světla lodí třaskavé odlesky na vodu rejdy. Kapitán Whalley nevnímal z toho ani záblesk, až se rozednilo a on zjistil, že má šaty nasáklé a ztěžklé rosou.

Na jeho lodi už bylo všechno vzhůru. Na chvilku se zastavil, třel si mokrý vous a unaven sestoupil po schůdcích dozadu. Když ho spatřil první důstojník, který ospale lelkoval na zadní části horní paluby, zůstal s otevřenými ústy a ani nedokončil mohutné ranní zívnutí.

„Přeji vám dobré jitro,“ pronesl kapitán Whalley vážně a prošel kolem něho do kabiny. Ve dveřích se však zastavil, a aniž se ohlédl, řekl. „Mimochodem, v místnosti pro nemocné by měla být odložená prázdná dřevěná bedna. Nerozbila se, že ne?“

144$

První důstojník otevřel ústa a pak se zeptal, jako by nevěřil svému sluchu. „Jaká prázdná bedna, pane?“

„Velká plochá bedna, která patří k tomu malířskému náčiní v mé kabině. Ať ji vynesou na palubu a řekněte tesaři, aby se na ni podíval. Možná, že ji budu brzy potřebovat.“

První důstojník se ani nehnul, dokud nezaslechl, že se dveře kapitánovy kabiny s bouchnutím zavřely. Potom ukazováčkem přivolal druhého důstojníka a řekl mu, že „něco visí ve vzduchu“.

Když zazněl zvon, zaduněl skrz zavřené dveře kapitánův panovačný hlas: „Zasedněte za stůl a na mne nečekejte.“ A jeho zmámení důstojníci zaujali svá místa, vyměňovali si pohledy a šeptali si přes stůl: No tohle! On nebude snídat? Potloukal se po palubě celou noc. Jasně, něco je ve vzduchu. Nad jejich hlavami, skloněnými vážně nad talíři, se houpaly a chrastily tři drátěné klece neúnavným poskakováním hladových kanárů: a oni mohli rozeznat zvuky rozvážných pohybů svého „starého“ uvnitř jeho kabiny. Kapitán Whalley podle svého ustáleného zvyku natahoval chronometry, oprašoval portrét nebožky ženy, vyndával čistou bílou košili z prádelníku a připravoval se svým obřadným způsobem, beze spěchu, k cestě na břeh. Nemohl toho rána pozřít ani sousto.

Rozhodl se totiž, že Krasavici prodá.

145$

III

V té době se zrovna Japonci pídili po lodích postavených v Evropě, a tak neměl žádné potíže, aby našel kupce, jakéhosi spekulanta, který neústupně trval na svých podmínkách, ale zaplatil za Krasavici hotově, předpokládaje, že ji opět výhodně prodá. Tak se stalo, že se kapitán Whalley jistého odpoledne octl na schodech jednoho z nejdůležitějších poštovních úřadů Východu s kouskem modravého papíru v ruce. Byla to potvrzenka na doporučený dopis obsahující poukázku na dvě stě liber, adresovaný do Melbourne. Kapitán Whalley zastrčil papír do kapsičky u vesty, vyndal hůl z podpaží a vydal se na cestu po ulici.

Byla to nedávno otevřená a dosud neupravená hlavní třída se základy chodníků a měkkou vrstvou prachu pokrývajícího vozovku po celé šíři. Na jednom konci ústila do periferní uličky s čínskými krámky nedaleko přístavu, na druhém konci vedla, dosud nezastavěná, několik mil přes záhony s rostlinami podobnými rostlinám v džungli k zadnímu vchodu nové budovy Spojené dokařské společnosti. Zbrusu nová průčelí vládních budov se střídala s prázdnými pozemky obehnanými jednoduchými ploty a to, že bylo vidět oblohu, jako by zvyšovalo prostornost široké aleje. Nyní byla ulice prázdná

146$

a po uzavírací hodině obchodů se jí domorodci vyhýbali, jako by se obávali, že jeden z kamenných tygrů na nedaleké budově nové vodárny na kopci seskočí do středu ulice, uchvátí nějakého čínského obchodníka a slupne ho k večeři. Kapitánu Whalleymu nepřipadalo, že by se v té velkoryse plánované ulici ztrácel. Na to měl příliš majestátní postavu. Byl pouze osamělým poutníkem, který jde za svým cílem, s mohutným bílým vousem jako prorok a se silnou holí, která se podobala zbrani. Na jedné straně stála nová soudní budova s nízkým prostým sloupovím s přičaplými sloupy zpola zakrytými několika starými stromy, které ponechali u vchodu, na druhé straně vybíhala do uliční čáry zahradní křídla nové koloniální finanční správy. Kapitán Whalley, který už neměl žádnou loď a žádný domov, si vzpomněl, když kolem těchto budov kráčel, že právě na tomto místě, když poprvé přišel z Anglie, stávala rybářská vesnice - několik chatrčí pokrytých rohožemi, nakupených uprostřed bažinaté zátoky, a rozblácená stezka, která klikatě zahýbala do zmatené divočiny, kde tehdy nebyly žádné loděnice ani vodárny.

Žádná loď - žádný domov. A jeho ubohá Liana tam v dáli také nemá žádný domov. I když penzion člověku zajišťuje živobytí, žádný domov to není. Když si na ten penzion vzpomněl, mocně se mu sevřelo srdce. Při své životní úrovni dosáhl oné typické vlastnosti aristokratů pohrdat lidmi, kteří se povznesli z nízkého původu, a mít předsudky vůči jistým zaměstnáním, která člověka v očích společnosti snižují. Co se jeho týče, vždy kladl výš plavbu na obchodních lodích, což je počestné zaměstnání, než nakupování a prodávání zboží, jehož podstatou je na někom co nejvíc vydělat, a to je v nejlepším případě nedůstojné mrhání důvtipem. Jeho otec byl penzionovaným plukovníkem ve službách Východoindické společnosti

147$

a kromě své penze měl velice skrovné příjmy, ale vysoké známosti. Pamatoval se jako malý chlapec, že číšníci v hostincích, venkovští obchodníci a drobní lidé toho druhu často jeho otce oslovovali „mylorde“, protože v nich ten starý válečník svým zjevem tuto představu vzbuzoval.

Kapitán Whalley - byl by vstoupil do válečného námořnictva, kdyby mu byl otec nezemřel, ještě než on dosáhl čtrnácti let - měl rovněž něco z toho důstojnického vzezření, které by se hodilo na starého a slavného admirála; ztrácel se však jako zrnko v písku v davu hnědých a žlutých lidí, který zaplňoval ulici, jež na rozdíl od rozlehlé a prázdné třídy, kterou opustil, vypadala jako úzká postranní ulička překypující životem. Zdi domů byly modré, krámky Číňanů zely jako hluboká doupata a hromady všeho možného zboží a zaplavovaly dlouhé řady zádumčivých podloubí. Žhnoucí jas zapadajícího slunce obléval svou září prostředek ulice od jednoho konce ke druhému jako odraz ohně. Dopadal na jasné barvy oděvů a temné obličeje bosého davu, na sinavě žlutá záda polonahých strkajících se kuliů, na ozbrojeného vysokého sikha [sikh - příslušník severoindické bojovné náboženské sekty) s vousy uprostřed rozdělenými a s hrozivě vypadajícími kníry, stojícího na stráži před vchodem do policejní strážnice. V rudém oblaku prachu se nad hlavami vznášel obrovský, přeplněný vůz elektrické dráhy a opatrně proplouval za nepřetržitého troubení proudem lidí, tak jako si parník razí cestu mlhou.

Kapitán Whalley se vynořil jako potápěč na druhé straně, a když se octl o samotě ve stínu mezi zdmi uzavřených skladišť, sundal si klobouk, aby se ochladil. S povoláním majitelky penzionu souviselo něco jako špatná pověst. Tyto ženy jsou prý chamtivé, bez morálních zásad, prolhané; a ačkoliv žádnou

148$

vrstvu svých bližních neodsuzoval - chraň Bůh! naprosto se nehodí, aby se takovému podezření nějaká Whalleyová vydávala všanc. Samozřejmě že jí to nevytýkal. Byl přesvědčen, že ona jeho pocity sdílí. Bylo mu jí líto; důvěřoval jejím zdravým názorům. Považoval to za skutek milosrdenství, že jí může ještě jednou pomoci - ale ve svém aristokratickém nitru by považoval za mnohem snadnější smířit se s myšlenkou, že se z ní stane chudá švadlenka. Nejasně si vzpomínal, jak před léty četl dojemnou básničku nazvanou „O čem zpívala košile“. Byly to dovedně napsané verše o chudých ženách. Vnučka plukovníka Whalleyho majitelkou penzionu! Nesmysl! Dal si klobouk na hlavu, strčil ruce do kapes, pak se na chvilku zastavil, aby si zapálil laciný doutník, a rozhořčeně vyfoukl obláček kouře na svět, který připravuje taková překvapení.

Jednou věcí si byl jist - že je pravou dcerou své chytré matky. On už si odbyl bolest nad loučením se svou lodí. Jasně si uvědomoval, že takový krok byl nevyhnutelný. Možná že si to uvědomoval stále víc zároveň s tím, jak si to nechtěl přiznat. Ale ona, tam daleko, si to určitě dokáže představit a bude mít odvahu podívat se té pravdě do očí a klidně o ní hovořit; má prostě všechny vlastnosti, které učinily z její matky ženu tak vynikající a bystrou.

Bylo by to muselo tak jako tak skončit! Bylo vlastně štěstí, že ona jeho rozhodnutí uspíšila. Za nějaký rok či dva by to byl vyloženě ztrátový prodej. Aby udržel loď v provozu, musel by se každý rok zadlužit. Přímým útokům nepřízně osudu by se dokázal pevně postavit, ale vůči zákeřnosti protivenství byl bezbranný. Byl jako skalní útes, který bez hnutí vzdoruje dorážejícímu moři a nedbá na zrádný zpětný proud, který podrývá jeho základy. Když tedy všechny závazky splnil, vyhověl jejímu přání a nezů-

149$

stal nikomu dlužen ani penny, zbyla mu z prodeje částka pět set liber, kterou si dal stranou. Navíc měl u sebe něco přes 40 dolarů - což postačí k zaplacení hotelového účtu za předpokladu, že nepobude příliš dlouho v tom nevelkém pokoji, kde se ubytoval.

Ten pokoj měl ubohý nábytek, navoskovanou podlahu a okna na jednu z postranních verand. Hotel tvořila o samotě stojící cihlová budova mezi obílenými pilíři směrem k moři vzdušná jako klec na ptáky, kde se ozývalo nepřetržité klapání rákosových stěn, jimiž lomcoval vítr. Pokoje byly vysoké, na stropech se vlnily paprsky slunce; a pravidelné přívaly turistů z nějakého osobního parníku se míhaly v přítmí oprýskaných apartmá s vřavou neznámých hlasů a stále se měnících tváří, jako bludné stíny, odsouzené k těkání kolem země, aniž zanechávají stopu. Jejich povídavost ustávala právě tak rychle, jako začala. Chodby, kde fičel průvan, a pohovky na verandách již nebyly svědky toho, jak se honili za pamětihodnostmi nebo když zmoženi odpočívali; a kapitán Whalley, zámožný a důstojný, zůstával v prostorném hotelu téměř sám pokaždé, když se bezstarostně vytratili, a cítil se stále víc jako nerozhodný turista, který nemá před sebou žádný cíl, jako osamělý poutník bez domova. V samotě svého pokoje zamyšleně kouřil, nespouštěje zrak ze svých dvou námořnických kufrů, které obsahovaly vše, co mohl nazývat svým majetkem na celém širém světě.

V koutě stál opřen tlustý svazek námořních map v pouzdře z plachtoviny, pod postelí byl zastrčen plochý kufřík s portrétem v olejových barvách a třemi fotografiemi. Už ho unavovalo to sjednávání kupní smlouvy, účast při prohlídkách lodi, celá to obchodnická mašinérie. Pro ostatní to byl pouhý prodej lodi, avšak pro něho to byla významná událost, která má za následek naprosto novou životní

150$

perspektivu. Věděl, že po této lodi už nebude mít žádnou - všechny naděje jeho mládí, uplatnění jeho schopností, vše, co ve svém mužném věku cítil a vykonal, bylo nerozlučně spjato s loděmi! Lodím sloužil, lodě vlastnil, a rovněž toto období, kdy s mořem neměl nic společného, bylo snesitelné při pomyšlení, že stačí otevřít ruku s penězi, jichž má dost, a loď si koupit. Mohl si dovolit mít pocit, jako by mu patřily všechny lodi světa. Plavba na Krasavici byla úmorná dřina, ale když se jí konečně zbavil, když podepsal poslední stvrzenku, bylo mu, jako by všechny lodi na světě vzaly za své a zanechaly ho na březích nepřístupných moří se sedmi sty librami v ruce.

Když kráčel pevným krokem, beze spěchu, po nábřeží, tu odvrátil zrak od důvěrně známé rejdy. Mezi ním a všemi těmito loděmi u kotviště stály dvě generace od doby, kdy poprvé vstoupil na moře. Jeho loď byla prodána, a on se ptal sám sebe. Co teď?

Z pocitu osamělosti a vnitřní prázdnoty - a rovněž ztráty, jako by mu někdo doslova vyrval duši z těla - vytrysklo zprvu přání všeho tady nechat, odejít k dceři a říct: „Tohle jsou mé poslední peníze; vezmi si je, milé dítě. A tady je tvůj starý otec; musíš ho přijmout také.“

Ale něco v jeho nitru ho od tohoto kroku zrazovalo, nejistá obava, která mu tanula na mysli: Tuhle myšlenku pusť z hlavy. Nikdy! Když je člověk úplně na dně, napadají ho všelijaké nesmysly. Byl by to věru krásný dárek pro chudou ženu - sedm set liber se závazkem mít u sebe zdravého starce, který zřejmě vydrží ještě dlouhá léta. Cožpak nebyl připraven zemřít při práci právě tak jako kterýkoliv z mladíků, kteří slouží na tamtěch zakotvených lodích? Je na něho stále stejné spolehnutí jako vždy. Ale jestli mu někdo svěří práci, to už je jiná věc. Měl

151$

obavy, že kdyby se svým vzhledem a s tím, co má za sebou, šel hledat práci, která se hodí pro mladšího člověka, lidé by ho nebrali vážně; nebo, v opačném případě, kdyby se mu podařilo na ně zapůsobit, asi by se mu od nich dostalo politování, a on by měl pocit, že z něho dřou kůži zaživa. Netoužil po tom jen tak lehce se vzdát. Neměl zapotřebí, aby ho někdo litoval. Na druhé straně je ovšem pravda, že příležitost ujmout se velení na lodi - jediná věc, o kterou by se mohl pokusit, aniž by si příliš zadal - pravděpodobně nenajde na ulici. Dneska o kapitány není žádná nouze. Od té doby, co se odebral na pevninu, aby prodal svou loď, měl stále uši nastražené, ale neslyšel ani zmínku, že by takové místo bylo volné. A i kdyby bylo, sama jeho úspěšná minulost by mu v tom zabránila. Byl příliš dlouho sám sobě pánem. Jedinou pověřovací listinou, jíž se mohl vykázat, byl jeho dosavadní život. Lepší doporučení by nemohl nikdo předložit, měl však nejasné tušení, že na tento jedinečný doklad by se pohlíželo jako na archaickou kuriozitu východních moří, jako na nudný příběh psaný zastaralým jazykem - jazykem, který již téměř upadl v zapomenutí.

152$

IV

Takto přemítaje, bezděčně zabočil k zábradlí na nábřeží, urostlý, statný, jako by jeho široká ramena nikdy nepocítila tíhu břemene, kterou musí každý nést od kolébky do hrobu. Vyrovnaný výraz jeho obličeje posud nehyzdila ani jediná vráska prozrazující utrpení, jímž prošel. Z plného obličeje bez poskvrny se klenulo mohutné čelo s nápadně jemnou a čistou pletí, z něhož splýval proud stříbrných vlasů. Jeho oči vypadaly na první pohled chlapecky nevinně a bystře, ale zpod rozježeného sněhobílého huňatého obočí nabývala vlídnost jeho upřeného pohledu rysů břitkosti a pátravosti. S přibývajícím věkem trochu ztloustl, zesílil v pase, jako starý strom, na němž však nejsou patrné žádné příznaky chátrání, a rovněž ty bohaté, třpytné vlnky bílých chloupků na jeho hrudi vypadaly jako příznak neutuchající životnosti a ráznosti.

Býval trochu pyšný na svou velkou tělesnou sílu i na svůj vzhled, byl si vědom své ceny a naprosté bezúhonnosti a jako dědictví po bývalé zámožnosti mu zůstalo klidné chování člověka, který dobře zvládl všechny životní problémy a vždy zvolil ten nejlepší způsob, jak se s nimi vyrovnat. Vykračoval si důstojně pod širokou střechou staromódního slamáku. Klobouk měl nízké dýnko, po celém obvodu

153$

byl zprohýbaný a měl úzkou černou stuhu. Podle této pokrývky hlavy, nezničitelné a trochu vybledlé, ho každý už zdálky poznal na přeplněných hrázích přístavu a výkladišť a na ulicích přecpaných lidmi. Nikdy nepodlehl poměrně nedávné módě nabílených korkových přileb. Nelíbil se mu jejich tvar a domníval se, že si dokáže uchovat do konce svého života hlavu v chladu i bez všech těch moderních zdravotnických vymožeností. Vlasy měl střižené nakrátko, prádlo vždy bezvadně čisté; oblek z tenkého šedého flanelu, trochu odřený, ale pečlivě vykartáčovaný, mu pokrýval mohutné údy a zvětšoval jeho objem tím, že byl volně střižený. Léta způsobila, že bodrá důstojnost jeho nejlepšího věku se rozplynula v bezstarostný klid; a nenucené ťukání jeho okované hole na dlažebních kamenech doprovázelo důvěrně jeho kroky. Nebylo možné spojovat takové jemné vzezření a tento poklidný výraz s nedůstojnými trampotami chudoby. Jako by zde defilovalo celé lidství ve své prostotě a velikosti, jemuž je dáno neomezeně využít všech prostředků.

Nesmyslná obava, že sáhne na svých pět set liber, aby zaplatil výdaje v hotelu, narušovala jeho duševní rovnováhu. Nesmí ztrácet čas. Účet narůstá. Kojil se nadějí, že kdyby všechno selhalo, těch pět set liber mu umožní, aby sehnal nějakou práci; bude-li pak žít co nejskromněji, tak aby nezemřel hlady, a to se dá pořídit bez velkých výdajů, bude moci být své dceři užitečný. Uvažoval tak, jako by to byly její peníze, kterých používal, tak říkajíc, k podpoře jejího otce a výhradně pro její prospěch. Jakmile bude mít práci, bude jí moci vypomáhat tím, že jí bude posílat většinu z toho, co vydělá. Dosud se cítil tak, že vydrží ještě mnoho let, a sám sebe přesvědčoval, že ta záležitost s penzionem nebude určitě, alespoň zpočátku, nějakým zlatým dolem, ať už jsou vyhlídky jakékoliv.

154$

Ale jakou práci by si měl sehnat? Byl ochoten podniknout cokoliv poctivým způsobem, jen aby to bylo co nejrychleji; těch pět set liber musí být totiž zachováno nedotčených, kdyby jich náhodou bylo potřeba. Tohle byla zásadní věc. S těmi pěti sty librami má člověk jistotu. Domníval se však, že kdyby dopustil, aby tato částka klesla na čtyři sta padesát nebo třeba na čtyři sta osmdesát liber, veškerá moc těch peněz by se vytratila, jako by v jejich kulatém tvaru spočívala nějaká magická síla. Ale jaký druh práce by měl shánět?

Kapitán Whalley, postaven před tento tíživý problém, který ho ustavičně znepokojoval a proti němuž neznal účinnou obranu, se na chvíli zastavil uprostřed malého můstku klenoucího se strmě nad korytem regulované zátoky s žulovými břehy. Nějaká malajská prau [prau - malajská úzká plachetnice udržovaná v rovnováze jedním nebo dvěma vahadly], přivázaná mezi čtvercové kvádry a napolo skrytá pod obloukem zdiva, se vznášela se spuštěnými ráhny, bez známek života na palubě, zakrytá rohožemi z palmových listů od přídi k zádi. Minul rozpálené chodníky lemované kamennými průčelími, která se jako srázné útesy táhla podél zákrutů nábřeží; a před ním se rozprostírala nekonečná plocha zeleně, upravená do širokých záhonů s uválcovanou trávou, která vypadala jako pečlivě vyměřené čtverce koberce, a dlouhé řady stromů vytvářely obrovité sloupoví temných dříků zakončených klenbou větví.

Některé z těchto ulic končily u moře. Pobřeží sestupovalo k moři stupňovitě a vzadu, na vodorovné prostoře, hluboké a třpytící se jako pohled temně modrého oka, se donekonečna táhl šikmý pás jakoby rozstříknutého nachu mezerou několika zelenavých skupin ostrůvků. Lodi v dáli, z nichž bylo vidět

155$

jen stěžně a ráhna, trčely z vody v jemné spleti růžových čar načrtnutých na jasném stínu jejich boku, kam narážely vlny. Kapitán Whalley od nich nemohl odtrhnout zrak. Tam někde kotví loď, která mu kdysi patřila. Téměř ho zaráželo, jak jasně si uvědomoval, že si už nikdy nenajme u mola člun, aby se k ní dal dopravit, až nastane večer, žádnou loď už nemá a asi už nikdy mít nebude. Než byl uzavřen prodej a dokud mu nebyly vyplaceny peníze, denně trávil na své Krasavici nějakou dobu. Peníze mu vyplatili právě dnes ráno, a náhle si naprosto jasně uvědomil, že už neexistuje žádná loď, na jejíž palubu by mohl vstoupit, kdy by se mu zachtělo, žádná loď, která by potřebovala jeho přítomnost, aby ji uvedl do chodu - aby žila. Připadalo mu to jako něco neuvěřitelného, něco příliš neskutečného, co nemůže trvat delší dobu. A moře bylo plné lodí všeho druhu. Tahleta prau, která tu tak tiše leží zahalená závojem sešitých palmových listů, má také svého pána, bez něhož nemůže být. Žijí jeden pro druhého - ten Malajec, kterého v životě neviděl, a tahle věc s vysokou zádí, nepatrná, která vypadá, jako by odpočívala po dlouhé cestě. A každá z lodí, které měl před očima, blízké i vzdálené, měla nějakého pána, bez něhož i to nejlepší plavidlo je mrtvou věcí, kusem dřeva vznášejícím se neúčelně na hladině.

Věnoval kotvišti ještě jeden pohled a pak pokračoval v chůzi, protože už nebylo nic, kvůli čemu by se měl ohlížet, a bylo nutno nějak zabít čas. Řady mohutných stromů vedly přes promenádu, křížíce se navzájem v různých úhlech, se sloupovitými kmeny a bohatými korunami. Propletené větve ve výši jako by dřímaly, ani lístek se nepohnul; a štíhlé litinové pouliční svítilny uprostřed vozovky, pozlacené jako žezla, s koulemi z bílého porcelánu, podobajícími se šňůrám s pštrosími vejci, jimiž se zdobí

156$

divoši, se do dálky postupně zmenšovaly. Na lesknoucím se povrchu každé té skleněné lastury rozněcovala planoucí obloha drobounkou karmínovou jiskřičku.

Kapitán Whalley s bradou trochu pokleslou, ruce za zády, koncem hole vyťukávající na žule slabou kolísavou čáru, uvažoval: Jestliže loď bez pána je jako tělo bez duše, pak námořník bez lodi nemá na tomto světě větší cenu než kus dřeva plovoucího nazdařbůh po moři. Dřevo může mít samo o sobě určitou hodnotu, protože má tuhá vlákna a je téměř nezničitelné - ale co z toho? A náhlý pocit bezútěšné prázdnoty způsobil, že ho náhle přepadla velká únava a stěží byl schopen chůze.

Nově otevřenou ulicí od přístavu přijížděla řada otevřených kočárů, jejichž kola vytvářela na pozadí širokých trávníků vířivé kotouče. Jasné báně slunečníků se lehce kývaly jako květy v plném rozpuku na okraji vázy, a poklidná široká plocha temně modré vody, přeťatá purpurovým pruhem, tvořila pozadí pro vířící kola a divoký klus koní, zatímco turbany indických sluhů, vyčnívající nad horizont moře, rychle klouzaly po bledší modři oblohy. Na otevřeném prostoru u můstku všechny kočáry jako by objely prudkým klusem v širokém oblouku zapadající slunce, pak prudce zarazily a vyjely v dlouhé, pomalu se pohybující řadě do hlavní ulice a nechaly za sebou obrovskou plochu rudé, zamlklé oblohy. Kmeny mohutných stromů stály v plné záři oné červeně na téže straně, vzduch pod vysokým stromovím jako by hořel, ba sama země pod kopyty koní byla rudá. Kola se rozvážně otáčela, slunečníky se jeden po druhém skláněly, sklápějíce barvy, jako když nádherné květy zavírají své plátky, jakmile se den chýlí ke konci. Na vzdálenost půl míle nebylo slyšet, že by lidé pronesli jediné zřetelné slovo, pouze sem

157$

dolehlo slabé žuchnutí promíšené s nepatrným cinknutím, a nehybné hlavy a ramena sedících dvojic mužů a žen se netečně vynořovaly nad spuštěnými kryty kočárů, jako by byly ze dřeva. Ale jeden kočár a jeden pár, který přijížděl opožděně, se k této řadě nepřipojil.

Pohyboval se nehlučně a velkou rychlostí; když však přijížděl na hlavní třídu, jeden z hnědáků zafrkal, trhl hlavou a uskočil k okované oji. Od udidla spadl chomáč pěny na lesklou kýtu koně a v tu chvíli se nahnul dopředu snědý obličej vozky, jehož ruce se pohotově a pevně chopily opratí. Tento dlouhý tmavozelený vypérovaný landauer se důstojně a lehce pohyboval a při své dokonalé eleganci se vyznačoval jakousi úřední vznešeností. Vypadal prostornější, než bývá zvykem, jeho koně se zdáli trochu větší, jeho vybavení o něco dokonalejší, služebnictvo sedělo na trochu vyšším kozlíku. Šaty tří žen v kočáře - dvou mladých a hezkých a jedné krásné, urostlé ženy zralého věku - jako by jeho mělký prostor zcela vyplňovaly. Čtvrtý obličej patřil jakémusi muži s naběhlými víčky důstojného vzezření, nažloutlé pleti, s tmavým hustým šedým vousem pod nosem a s kníry, které poněkud těžce splývaly dolů. Jeho Excelence -

Ve srovnání s rychlým pohybem tohoto povozu vypadaly všechny ostatní zcela nedůstojně, jako by je někdo zchromil a ony se musely namáhavě plazit hlemýždím tempem. Landauer se vzdaloval tak rychle, že ostatní kočáry zůstávaly beznadějně pozadu a marně se ho pokoušely dohnat; rysy pasažérů rychle mizející zraku působily dojmem strnulých pohledů tupě zírajících do prázdna. A když kočár doslova proletěl ulicí, zatímco dlouhá řada povozů se tísnila u kraje chodníku, celý ten vznešený vzhled třídy jako by se náhle změnil; vypadal

158$

najednou pustý a liduprázdný, což ještě zvyšovalo osamělost onoho srpnového večera.

Kapitán Whalley zvedl hlavu, aby se podíval, kdo to jede kolem, a jeho mysl, vyrušená z rozjímání, se naráz upjala, jak se často stává, k bezvýznamným záležitostem. Uvědomil si, že to je tenhle přístav, kde právě prodal svou poslední loď a kam kdysi připlul se svou první, kterou si koupil, s hlavou plnou plánů, jak obchodně proniknout do vzdálených oblastí Malajského souostroví. Tehdejší guvernér ho v tom horlivě povzbuzoval. Tehdy se mu ještě neříkalo Excelence - tomuhle panu Denhamovi, guvernérovi s věčně vysvlečeným kabátem. Tento člověk pečoval takřka dnem i nocí o rostoucí blahobyt kolonie se sebezapřením chůvy oddaně pečující o dítě, které miluje. Byl to starý mládenec, který žil téměř vojensky přísným životem s několika sluhy a třemi psy v něčem, co se později nazývalo vládní budovou; byla to stavba s nízkou střechou na zpola vymýceném svahu pahorku, s novou vlajkovou žerdí vpředu a s policejní ordonancí na verandě. Kapitán Whalley si vzpomínal, jak se do toho kopce plahočil pod palčivým sluncem, aby byl přijat k audienci; jak vypadala ona studená, stinná místnost bez nábytku, s dlouhým stolem pokrytým na jednom konci hromadami papíru, a s dvěma puškami, mosazným dalekohledem, lahvičkou oleje, do níž byl zastrčen brk, na druhém konci - a na lichotivou pozornost, kterou mu tento muž, jenž měl moc, prokazoval. Byl to velmi riskantní podnik, který sem přišel vyložit, ale dvacetiminutový rozhovor ve vládní budově na kopci způsobil, že věc se hladce rozběhla. A když odcházel, pan Denham, který již zase seděl před svými papíry, za ním zavolal: „Příští měsíc odplouvá tím směrem Dido na zábavní plavbu a já úředně požádám kapitána, aby vám dovolil připojit se a aby

159$

si ověřil, jak si povedete.“ Dido byla jednou z elegantních fregat na čínské námořní stanici - třicet pět roků, to už je hezká řádka let. Před těmi pětatřiceti lety byl podnik, jaký on navrhoval, pro kolonii natolik důležitý, aby se ho ujala loď patřící Jejímu Veličenstvu. Hezká řádka let. Osobnosti se tehdy těšily jisté úctě. Lidé jako on; rovněž lidé jako například chudák Evans, se svou rudou tváří a kníry jako uhel a svýma neklidnýma očima, který si jako první opatřil výsadní povolení pro opravy malých lodí při okraji pralesa, v osamělé zátoce tři míle na sever od pobřeží Rovněž pan Denham tento podnik podpořil, a přesto se chudák Evans velmi těžce probíjel a umřel zadlužen. Jeho syn prý, aby se nějak uživil, lisoval olej z kokosových ořechů na nějakém pustém ostrůvku v Indickém oceáně. Ale právě z této dílničky na opuštěné zátoce vznikly dílny Spojené dokařské společnosti s třemi suchými doky vyhloubenými v pevné skále, s výkladišti, moly, elektricky osvětleným zařízením a strojovnami na parní pohon s obrovskými lodními jeřáby, schopnými zvednout ten nejtěžší náklad, který se kdy plavil po moři, jejichž horní část vypadala jako vrcholek podivného bílého pomníku vykukujícího přes křovinaté špičky pevniny a písčitých výběžků, když se přicházelo k New Harbour od západu.

Bývaly doby, kdy lidé museli počítat; nebylo tolik povozů v kolonii, ačkoliv pan Denham si pořídil pro zábavu lehkou bryčku. A kapitánu Whalleymu připadalo, jako by ho z té široké ulice odvál čas ve vzpomínkách daleko zpět. Vzpomínal si na blátivé břehy, na přístav bez nábřeží; na jisté osamělé dřevěné přístaviště (ale říkalo se mu veřejná budova), vybíhající šikmo do moře, na první kůlny na uhlí postavené na opičím výběžku, které se z nevysvětlitelného důvodu vzňaly a celé dny doutnaly, takže

160$

lodi s překvapenou posádkou přijížděly do kotviště plného sirnaté mlhy a slunce v poledne bylo krvavě zbarvené. Vzpomínal si na věci, na tváře lidí a kromě toho i na něco jiného - jako když zavane slabá vůně šálku vypitého do dna, jako když jemně zašumí vánek, který se v atmosféře dnešních dnů nedá postřehnout.

Jak si tak rychle a do všech podrobností vyvolával vzpomínky, jako když záblesk magnéziového světla ozáří výklenky nějakého temného muzea, rozvažoval kapitán Whalley o věcech, které měly kdysi význam, o úsilí drobných lidí, jak dosáhnout významného postavení, jež ale nyní pozbylo veškeré ceny, když se srovnalo s množstvím činů skutečně vykonaných a s nadějemi, které dosud nepohasly. Na okamžik se ho zmocnil téměř fyzický pocit, že se stal pánem času, že naprosto chápe odvěké lidské pocity, až se na chvíli zastavil, uhodil holí do země a v duchu zvolal: „Co tady proboha dělám?“ Připadalo mu, že ho toto překvapivé poznání zcela zahltilo. Tu však zaslechl, jak někdo sípavě volá jeho jméno, jednou, dvakrát - a pomalu se otočil.

Spatřil, jak k němu kolébavým krokem pánovitě kráčí jakýsi muž starosvětského vzezření, jakoby zkřivený dnou, s vlasy tak bílými, jako měl on sám, ale s vyholenými, růžovými tvářemi, s vázankou vypadala téměř jako šátek kolem krku - jejíž tuhé konce vybíhaly daleko za bradu; se svýma baculatýma rukama a nohama, zaobleným tělem a kulatým obličejem vyvolával dojem, že jeho postavička byla nafouknuta hustilkou, jak jen švy jeho oděvu dovolovaly. Byl to přednosta přístavu. Přednosta přístavu je vyšší kategorií správce přístavu. Ve východních oblastech je to osoba s jistým vlivem; tento vládní úředník, dohlížející na provoz v přístavu, má rozsáhlou, ale neurčitou disciplinární pravomoc nad

161$

námořníky všech tříd. O tomhle puntičkářském přednostovi se proslýchalo, že tuto pravomoc považuje za hanebně nedostatečnou, a sice proto, že neobsahovala moc nad životem a smrtí. Tohle ovšem byla žertovná nadsázka. Kapitán Eliott byl se svou funkcí zcela spokojen a nepřipisoval své pravomoci větší význam, než měla. Jeho sklony k domýšlivosti a tyranství mu nedovolovaly, aby se mu tato pravomoc vymkla z rukou. Své úsudky o lidech a jejich chování pronášel tak hlučně, cholericky a otevřeně, že se ho každý v podstatě bál, přestože někteří prohlašovali, že ho neberou ani trochu na vědomí, jiní se zase při zmínce o jeho jménu kysele pousmáli, a byli dokonce takoví, kteří si ho dovolili nazývat „ten starý otrava a sprosťák“. Ale téměř nikomu z nich nebylo příjemné stát se terčem Eliottova výbuchu hněvu, protože to vždycky znamenalo nějakou pohromu.

162$

V

Jakmile došel až k němu, pronesl hlasitě bručivým hlasem:

„Co jsem to slyšel, Whalley? Je to pravda, že prodáváš Krasavici?“

Kapitán Whalley odvrátil obličej a řekl, že už je po všem - peníze mu byly vyplaceny dnes ráno; a kapitán Eliott ihned prohlásil, že s takovým nesmírně rozumným postupem souhlasí. Vysvětloval, že cestou domů k večeři vystoupil z bryčky, aby si trochu protáhl nohy. Sir Frederick vypadá na svá léta dobře, není-liž pravda?

Kapitán Whalley prohlásil, že se k tomu nemůže vyjádřit; pouze si všiml kočáru, když ho míjel.

Přednosta přístavu zastrčil ruce do kapes svého vlněného kabátu, nepřiměřeně krátkého a těsného pro člověka jeho věku a vzezření, a vykročil důstojně, lehce pokulhávaje, přičemž hlavou dosahoval pouze k ramenům kapitána Whalleyho, který kráčel volně, dívaje se upřeně před sebe. Před léty bývali dobrými kamarády, téměř důvěrnými přáteli.

V době, kdy Whalley velel na proslulém Kondoru, Eliott měl na starosti téměř zrovna tak slavného Řivnáče, který patřil týmž majitelům. A když byl zřízen úřad přednosty přístavu, Whalley byl jediným vážným kandidátem. Byl však tehdy v nejlepších letech

163$

a byl odhodlán zasvětit svůj život pouze svému vlastnímu šťastnému osudu. Byl potěšen, když daleko odtud, dodržuje přísnou sebekázeň, se doslechl, že druzí dosáhli úspěchu. V průbojném Nedu Eliottovi byla jakási zištná lstivost, která se mu zřejmě v takové úřední funkci dobře hodila. A ti dva si byli v podstatě tak nepodobní, že když pomalu došli na konec ulice před katedrálu, vůbec Whalleyho nenapadlo, že mohl být na místě tohoto muže a že mohl být až do smrti dobře zaopatřen.

Svatyně, stojící velebně o samotě uprostřed sbíhajících se ulic s obrovskými stromy, jako by do těchto hodin klidu a míru vnášela myšlenku na důstojnost nebes, hleděla svým gotickým portálem vstříc jasu a slávě západu. Barevné skleněné růžice nad svorníkem klenby žhnuly jako uhlíky v hlubokých kamenných kružbách. Oba muži se na sebe podívali.

„Víš, co by se mělo udělat nejdřív, Whalley?“ zabručel kapitán Eliott náhle.

„Nu?“

„Měli by sem poslat opravdového lorda, až se naplní čas sira Fredericka. Co?“

Kapitán Whalley nedbale podotkl, že nevidí žádný důvod, proč by takový pravý lord měl být lepší než kdokoliv jiný. Ale jeho přítel byl jiného názoru.

„Ne ne. O tom místě se to rozkřikne. To už nikdo nezastaví. Pro nějakého lorda je jako dělané,“ chrlil ze sebe. „Uvědom si, co se za našich dob změnilo. Potřebujeme teď tady nějakého lorda. V Bombaji lorda mají.“

Každoročně obědval jednou nebo dvakrát ve vládní budově - v paláci na kopci s mnoha okny a s arkádami uprostřed četných cest a zahrad. A nedávno ve své úřední bárce prováděl nějakého vévodu, který si prohlížel přístavní zařízení. Předtím se osobně,

164$

„s největší ochotou“, vydal vybrat pro vévodovu jachtu dobré kotviště Potom dostal pozvání na svačinu na palubě. Sama vévodkyně s nimi posvačila. Mohutná žena s rudým obličejem. Pleť dokonale osmahlá. Myslel, že se z toho složí. Velmi vybrané způsoby. Pokračovali pak v cestě do Japonska …

Vykřikoval tyto podrobnosti, aby kapitána Whalleyho poučil, a co chvíli se odmlčel, nadouvaje tváře samou důležitostí, a neustále špulil své tlusté rty, takže karmínový konec jeho tupého nosu jako by se mu utápěl v bílých knírech. O tom místě se to rozkřikne; každý lord by ho bral; nebyly by s tím žádné potíže až na ministerstvo námořnictví - ministerstvo námořnictví, opakoval, pak těžce zafuněl a začal vykládat, jak mu kdysi telegrafoval generální konzul Jejího Veličenstva ve francouzské Kočinčíně - ve své funkci - a žádal o kvalifikovaného muže, kterého by vyslal, aby se ujal velení na jedné glasgowské lodi, jejíž velitel zemřel v Saigonu.

„Poslal jsem o tom vzkaz do důstojnických bytů v námořnické ubytovně,“ pokračoval, a pokulhával stále silněji, tak jak narůstalo vzrušení v jeho hlase. „Je jich tu plno. Dvakrát tolik, než kolik je kotvišť pro obchodní lodi. Všichni jsou celí diví po lehké práci. Dvakrát tolik - a - co o tom soudíš, Whalley?“

Zůstal na okamžik stát. Zaťaté ruce měl vražené hluboko do kapes kabátu, jako by si je chtěl protrhnout. Kapitánu Whalleymu unikl slabý povzdech.

„No? Asi si myslíš, že se hlásili jeden přes druhého. Vůbec ne. Děsí je pomyšlení, že půjdou domů do Anglie. Pěkně v teploučku tady ležet na verandě a čekat na práci. A já sedím a čekám ve svém úřadě. Nikdo. Co si vůbec myslí? Že tam míním sedět jako panák s tím telegramem od generálního konzula před sebou? To teda ne. Tak jsem si prošel jejich

165$

seznam, který mám u sebe, a poslal vzkaz Hamiltonovi - to je ten největší povaleč - a donutil jsem ho, aby se šel přihlásit. Pohrozil jsem mu, že nařídím správci ubytovny, aby s ním vyrazil dveře. Myslel si, že kotviště není pro něho dost dobré - představ si! ,Mám tady o vás maličký záznam,‘ řekl jsem mu. ,Přišel jste sem před osmnácti měsíci, a od té doby jste neodpracoval ani půl roku. Jste dlužen za ubytování, a zřejmě počítáte s tím, že to nakonec zaplatí námořní úřad. Co? Zaplatí; ale jestli nevyužijete této možnosti, potáhnete v eskortě do Anglie, prvním parníkem, který pojede kolem. Jste chudý jako kostelní myš. A my tady žádné bílé chuďasy nechceme.‘ Postrašil jsem ho. Ale co mi to dalo práce.“

„Nebyl bys s tím měl žádné potíže,“ poznamenal Whalley téměř bezděčně, „kdybys byl poslal pro mne.“

Kapitán Eliott se tím nesmírně pobavil; otřásal se smíchy, jak kráčel vedle něho. Ale pojednou se přestal smát. Nejasná vzpomínka se mu mihla hlavou. Copak se kdysi neproslýchalo, že když zkrachoval Travancore a Deccan, tenhle ubohý Whalley se prý octl úplně na mizině? „Pane na nebesích, ten hoch má nouzi,“ pomyslel si a ihned vrhl na svého společníka kradmý pohled. Ale Whalley se mu trpce usmíval přímo do obličeje a držel hlavu zpříma, což bylo nepochopitelné u člověka, který nemá ani haléř a Eliott začal nabývat jistoty. To není možné. Přeci nemohl přijít o všechno. Tu loď měl jen jako svého koníčka. A když uvážil, že člověk, který přiznal, že dnes ráno obdržel zřejmě velkou částku peněz, ho nejspíš nepřekvapí žádostí o malou půjčku, úplně se uklidnil. Přesto nastala v jejich rozhovoru dlouhá přestávka, a protože Eliott nevěděl, jak znovu začít, zabrumlal. „My stará parta bychom si už měli trochu odpočinout.“

166$

„Někteří z nás by si asi nejlíp odpočinuli v hrobě,“ prohlásil kapitán Whalley lhostejně.

„Poslyš, neunavuje už tě trochu celá tahle okázalost?“ zamumlal jeho přítel a zamračil se.

„Tebe ano?“

Kapitána Eliotta unavovala. Strašlivě. Lpěl na svém postavení tak dlouho jenom proto, aby dostal co nejvyšší penzi, než se vrátí do Anglie. Jinak by ho čekala pouze chudoba. Takže tohle bylo to jediné, co ho poutalo k jeho práci. A také měl rodinu, tři dcery, jak bylo Whalleymu známo. Naznačil „Harrymu, starému brachu“, že tyhle tři dcery jsou zdrojem jeho přetěžkých starostí a trápení, až by se z toho člověk někdy zbláznil.

„Nu, a co pořád dělají?“ zeptal se Whalley roztržitě a trochu pobaveně.

„Co dělají! Nedělají nic. To je ono. Hrajou tenis a čtou hloupé romány od rána do večera…“

Kdyby aspoň jedna z nich byla hochem! Ale všechny tři děvčata! A jako naschvál to vypadalo, že na světě nezůstal ani jeden slušný mládenec. Když se porozhlédl v klubu, viděl pouze spoustu ješitných hejsků, příliš sobeckých, než aby pomýšleli na to, učinit nějakou hodnou ženu šťastnou. Myšlenka, že celé to hejno děvčat mu zůstane na krku, v něm vyvolávala představu, že bude muset čelit chudobě. Svého času si dělal naděje, že si postaví malý domek na venkově - v Surrey - a tam že bude do smrti žít. Ale má obavy, že už to nepřichází v úvahu, a jeho upřený zrak se stočil vzhůru a byla v něm taková dojemná úzkost, že kapitán Whalley mu laskavě pokynul a potlačil chuť se nezdvořile zasmát.

„To člověk musí poznat na vlastní kůži, Harry. Dcery jsou jen pro zlost a pro starosti.“

„To ano. Ale ta moje si vede dobře,“ prohlásil kapitán Whalley pomalu, dívaje se upřeně na konec ulice.

167$

Přednosta přístavu byl tím potěšen. Navýsost potěšen. Dobře se na ni pamatuje. Byla to hezká dívka.

Kapitán Whalley, nedbale pokračuje v chůzi, přisvědčil jako ve snách:

„Byla hezká.“

Řada vozů se začala rozpadávat.

Jeden po druhém opouštěly řadu a rozjížděly se klusem, oživujíce rozlehlou třídu svým čilým pohybem; brzy však opět zavládl důstojný klid, který se rozhostil po celé ulici. Indický sluha v bílém oděvu stál u barmského poníka zapřaženého do nalakované dvoukolé káry, stojící u okraje chodníku, a poník i kára vypadaly jako dětská hračka zapomenutá pod stromy. Kapitán Eliott se k nim přikolébal a předstíral, že se chce do vozíku vyšplhat, ale neučinil tak; položil ruku na oj a změnil téma hovoru od své penze, svých dcer a své chudoby k jedinému dalšímu námětu na světě - námořnímu úřadu, lidem a lodím v přístavu.

Pokračoval v uvádění případů, co všechno se od něho očekávalo; a jeho nezřetelný hlas uspával v tichém ovzduší jako vytrvalé bzučení nějakého obrovského čmeláka. Kapitán Whalley si nebyl jist, zda to byla síla či slabost, že nedokázal říct dobrou noc a odejít. Připadalo mu, že je příliš unaven, než aby se na to vzmohl. Je to zvláštní. Podivnější než kterýkoliv z Nedových příkladů. Nebo je to snad tím, že se ho neodolatelně zmocnil pocit malátnosti, jenž způsobil, že tu stojí a poslouchá tyhle povídačky? Neda Eliotta ve skutečnosti nikdy nic netrápilo; a poznenáhlu začal mít dojem, že poznává v tom drsném sípotu něco z toho jasného a srdečného hlasu mladého kapitána z lodi Řivnáč. Rád by věděl, jestli i on se natolik změnil, a připadalo mu, že hlas jeho starého kamaráda se tolik nezměnil, že ten člověk zůstal stejný. Nebyl to špatný chlapec tenhle

168$

příjemný, veselý Ned Eliott; byl dobrým kamarádem, dovedl si ve všem poradit a vždycky byl tak trochu fanfaron. Vzpomínal si, jak bavíval jeho nebožku ženu. Dovedla v něm číst jak v otevřené knize. Když se jejich lodi náhodou sešly v přístavu, často ho žádala, aby přivedl kapitána Eliotta na oběd. Od těchto dob se málokdy setkali, sotva jednou za pět let. Pozoroval tohoto muže zpod bílých řas a nemohl se přimět k tomu, aby se s ním v této vážné chvíli nějak důvěrně sblížil. A Eliott se mu dále svěřoval se svými trampotami, které byly Whalleymu tak vzdálené, jako kdyby Eliott mluvil z kopce na míli odtud.

Měl nyní trochu starosti, co bude s parolodí Sofala. Koneckonců kdykoliv něco v přístavu vázlo, bylo na něm, aby to vyřešil. Asi by ho postrádali, když by byl pryč dalších osmnáct měsíců, a je nanejvýš pravděpodobné, že by byl do té funkce dosazen nějaký námořní důstojník na penzi - nějaký člověk, který by ničemu nerozuměl, a ještě méně by se o něco staral. Ta paroloď patří mezi pobřežní plavidla a má stálé obchodní spojení až na sever k Tenasserimu; ale potíž je v tom, že na ni nemohou získat kapitána, který by ji na její pravidelné trase řídil. Nikdo se jí nechce ujmout. On ovšem nemá tu pravomoc nařídit někomu, aby tuto práci přijal. Je sice velice hezké vyhovět ochotně příkazu generálního konzula a zavděčit se mu tím, ale…

„Co je s tou lodí?“ přerušil ho kapitán Whalley odměřeně.

„Nic. Je to zachovalá stará paroloď. Její majitel byl u mne v úřadě dnes odpoledne a rval si vlasy.“

„Je to běloch?“ zeptal se Whalley se zájmem.

„Říká si běloch,“ odpověděl Eliott opovržlivě, „ale jestliže jím opravdu je, tak jen na povrchu. To jsem mu také řekl do obličeje.“

169$

„Ale čím tedy je?“

„Hlavním strojníkem na té lodi. Chápeš to, Hany?“

„Chápu,“ řekl kapitán Whalley zamyšleně. „Strojník. Chápu.“

Jak se tenhle chlapík stal zároveň majitelem Sofaly, to byla celá historie. Téměř před patnácti lety byl vyřazen jako třetí kormidelník na obchodní lodi, vyprávěl Eliott, a když se jednou pohádal se svým kapitánem, se svým zaměstnavatelem, vyplatili mu mzdu a propustili ho. V každém případě byli asi hrozně rádi, že se ho vůbec zbavili. Byl to zřejmě rebelant. No a ten protiva tady zůstal, věčně střídal zaměstnavatele a každou chvíli byl bez místa, a když nějaké dobré místo získal, nedokázal si ho delší dobu udržet; prošel téměř všemi strojovnami lodí, které patřily kolonii. Potom najednou „co bys myslel, že se stalo, Harry?“

Kapitán Whalley, který jako by byl pohroužen do vypočítávání nějakého příkladu z hlavy, sebou nepatrně škubl. Opravdu si nedovedl představit, co se stalo. Eliottův hlas zněl tlumeně a chraptivě. Na toho člověka se usmálo štěstí a vyhrál druhou z hlavních cen v manilské loterii. Všichni strojníci a lodní důstojníci si tehdy kupovali losy, jako by je všechny posedla nějaká vášeň.

Každý nyní očekával, že ten chlap sebere peníze a potáhne ke všem čertům. Ale kdepak. Sofala, pokládaná za příliš malou a ne zrovna moderní loď, aby mohla dostatečně plnit své obchodní úkoly, byla za mírnou cenu na prodej, protože si její majitelé objednali novou paroloď z Evropy. Ten člověk neváhal a koupil ji. Nikdy předtím nedával najevo žádné rozjaření, které v člověku vyvolává pouhá skutečnost, že získal velkou částku peněz - dokud se nestal majitelem lodi. Pak najednou ztratil veškerou duševní rovnováhu. Vtrhl do námořního úřadu

170$

v záležitosti nějaké přepravy zboží klobouk naražený na levé oko, mával hůlkou a říkal každému úředníkovi, s kterým se setkal, že „teď už ho nikdo nemůže odstavit. Teď je řada na něm. Není nad něho na celém světě a nikdy nebude.“ Natřásal se a naparoval mezi stoly, hovořil velmi hlasitě a celou tu dobu se chvěl jako list, takže veškeré úřadování po tu dobu, co tam byl, ustalo a každý v té velké místnosti stál s otevřenými ústy a pozoroval, jak ten člověk vyvádí. Potom byl viděn, jak uprostřed parného dne pobíhá s tváří rudou jako krocan nahoru a dolů po nábřeží, aby si prohlédl svou loď ze všech stran. Zdálo se, že je ochoten zastavit každého neznámého člověka, který mu vkročil do cesty, jen aby mu mohl oznámit, že „teď už se na něho nebude nikdo vytahovat; koupil loď; nikdo na světě ho teď nemůže z jeho strojovny vystrnadit.“

Byl to sice dobrý obchod, ale obnos za Sofalu pohltil téměř všechny peníze, které vyhrál v loterii. Nenechal si žádný kapitál, s nímž by mohl podnikat. Tohle by tolik nevadilo, protože tehdy pobřežní obchod s paroloděmi dobře prosperoval, pokud některé z domácích loďařských firem nepřišly na to, že si vybudují místní obchodní loďstvo, aby obsadily své hlavní linky. A jakmile bylo tohle loďstvo jednou zřízeno, pochopitelně se zmocnilo největšího sousta, a pak se zčistajasna objevila nějaká zatracená společnost německých nákladních parníků východně od Suezského průplavu a shrábla všechno. Ty parníky se potloukaly sem a tam podél pobřeží a mezi ostrovy jako hejno žraloků připravených chňapnout po čemkoliv, co člověk upustil. A tak ty staré doby blahobytu nenávratně zmizely. Po celá léta Sofala nedělala nic, jak tvrdil, než že si poctivě vydělávala na živobytí. Kapitán Eliott považoval za svou povinnost všemi způsoby pomáhat jakékoliv anglické lodi, aby

171$

se udržela; a bylo mu jasné, že kdyby Sofala kvůli tomu, že nemá kapitána, začala zanedbávat své plavby, brzy by přišla o obchody. Bylo to těžké rozhodování. Ten člověk byl příliš svéhlavý. „Moc rychle zbohatl,“ prohlásil o něm Eliott. „Jako by to s ním bylo čím dál horší. V posledních třech letech se porafal s jedenácti kapitány; zkoušel to tady s kdekým. Varoval jsem ho, že s tím dlouho nevystačí. A teď ovšem nebude o Sofalu nikdo stát. Bylo u mě v kanceláři pár lidí a mluvil jsem s nimi o tom, řekli mi ale tohle: K čemu by bylo dobré vzít tohle místo, dřít se celý měsíc jako kůň a pak, až první plavba skončí, dostat vyhazov? Ten chlapík mi ovšem namítal, že je to všechno nesmysl; že se proti němu všichni spikli a že už to trvá léta. A že to teď vyvrcholilo. Všichni ti darebáci v přístavu se prý spojili, aby ho srazili na kolena, protože on je strojník.“

Kapitán Eliott se chraptivě zasmál.

„A přitom, jestli ještě promešká pár plaveb, tak už si vůbec nemusí dělat starosti, jak začít znovu. Nikdo z jeho starých obchodních známých mu náklad nesvěří. Dneska už je příliš velká konkurence, než aby lidé propásli obchodní příležitost kvůli nějaké lodi, která nepřipluje, když na ni čekají. Vypadá to s ním bledě. Zapřísahá se, že se raději zavře na lodi a zemře hladem ve své kabině, než aby loď prodal - i kdyby se našel kupec. A to není ani trochu pravděpodobné. Ani Japonci by za ni nedali pojistnou cenu. To není, jako když se prodávají plachetnice. Parolodě přece zastarávají a kromě toho se rychle opotřebovávají.“

„Ale přece si musel dát stranou hezkou sumu,“ podotkl kapitán Whalley klidně.

Eliott nafoukl své purpurové tváře, div mu nepraskly.

„Ani krejcar, Harry. Ani krejcar.“

172$

Čekal, co na to Whalley řekne. Ten si však pomalu hladil vousy, díval se na zem a neřekl ani slovo. Eliott mu poklepal na loket, postavil se na špičky a chraplavě zašeptal:

„Ta loterie v Manile ho zničila.“

Trochu se zamračil a na dotvrzení svých slov rychle pokyvoval hlavou. Všichni se na tu loterii vrhli; celá třetina mezd lodních důstojníků („v mém přístavu!“ vyhrkl) jde do Manily. Je to úplná vášeň. Ten Massy jí zcela propadl jako všichni ostatní hned od začátku. Když pak jednou vyhrál, jako by dokazoval sám sobě, že to musí zkusit ještě jednou, aby získal ještě jednu velkou výhru. Nakupoval od té doby desítky losů na každý tah. S takovou neblahou vášní a při zanedbávání svých záležitostí, a zvláště od té doby, co tak neprozřetelně koupil tu loď, se octl víceméně ve finanční tísni.

Tuhle záležitost, podle názoru kapitána Eliotta, by měl vyřešit nějaký rozumný námořník s malým kapitálkem, který by zakročil a toho blázna před důsledky jeho pošetilosti zachránil. Massy se hrozně rád hádal se svými kapitány, míval několik opravdu dobrých lidí, kteří by byli velice rádi u něho zůstali, jen kdyby je nechal na pokoji. Ale on ne. Jako by si vzal do hlavy, že není tím pravým majitelem lodi, pokud někoho ráno nevyhodí a pokud večer nevyvolá výstup s nováčkem. Co opravdu potřebuje, to je velitel lodi s několika stovkami liber, který by měl o provoz lodi zájem za snesitelných podmínek. Nelze totiž jen tak někoho propustit, pokud se dotyčný nedopustil žádné chyby, jen pro pouhé potěšení z toho, že se mu řekne, aby si sbalil své věci a vypadl na břeh, když si člověk uvědomí, že v tom případě je mu povinen vyplatit jeho podíl. Na druhé straně chlapík, který má na lodi zájem, pravděpodobně nesekne se svou prací, protože se naštval

173$

kvůli nějaké maličkosti. Tohle Eliott řekl Massymu. Prohlásil: „Takhle to dál nepůjde, pane Massy. Už vás začínáme mít u nás v úřadě plné zuby. Teď se musíte jedině pokusit sehnat nějakého námořníka, který by se k vám připojil jako společník. Tohle je asi ta jediná cesta. A byla to rozumná rada, Harry.“

Kapitán Whalley, opíraje se o hůl, neříkal ani slovo a je ho ruka, zaměstnaná hlazením vousů, se teď chopila celého plnovousu. A co na to ten chlapík odpověděl?

Ten chlapík měl tu drzost se do přednosty přístavu pustit. Na jeho radu reagoval sprostě. „Nepřišel jsem, abyste se mi vysmíval!“ zaječel. „Obracím se na vás jako Angličan a majitel lodi, který byl přiveden až na pokraj zkázy nezákonným spiknutím vašich námořníků, a vše, co pro mě chcete milostivě udělat, je, že mi říkáte, abych si šel sehnat společníka!“ … „Ten chlap si dovolil dupat vzteky na podlaze mé soukromé kanceláře.“ Kam má jít toho společníka shánět! Má ho snad někdo za blázna? Všichni do jednoho z té hanebné chátry tam v ubytovně jsou chudí jak kostelní myš. Ti největší domorodí darebáci na bazaru to dobře vědí … „A je to skutečně pravda, Harry,“ zachrčel kapitán Eliott a zatvářil se nestranně. „Všichni do jednoho jsou s velkou pravděpodobností dlužni Číňanům v Denham Road za šaty, které mají na sobě. ,Nuže,‘ řekl jsem, ,na můj vkus děláte kolem toho příliš velký rámus, pane Massy. Na shledanou.’ Práskl za sebou dveřmi; dovolil si prásknout mými dveřmi, chlap jeden drzá!“

Vedoucí námořního odboru byl bez sebe rozhořčením; pak se vzpamatoval. „Ještě přijdu pozdě k večeři - protože tu s tebou klábosím - a manželka to nemá ráda.“

Těžkopádně se vydrápal do kočárku; vyklonil se a teprv pak projevil sípavě údiv, co u všech všudy

174$

kapitán Whalley v poslední době pořád dělal. Neviděli se celé roky, až nedávno ho nečekaně zahlédl v úřadě.

Co u všech všudy -

Kapitán Whalley jako by se pro sebe usmál do bílých vousů.

„Svět je veliký,“ pronesl záhadně.

Jeho kamarád se začal rozhlížet kolem dokola, jako by toto tvrzení zkoumal. Prostor před budovou náhle ztichl; pouze z dálky, z veliké dálky, daleko od pobřeží přes travnaté plochy, dlouhými řadami stromů sem doléhaly slabé zvuky lanové dráhy, která se vydávala na svou třímílovou cestu od prázdného sloupořadí Veřejné knihovny k dokům v Novém přístavu.

„Neřekl bych, že je v něm moc místa,“ zabručel, „od té doby, co přišli Němci a soustavně nás vytlačují. Za našich časů tohle nebývalo.“

Zabral se do svých myšlenek, dýchaje chraptivě, jako by si zdříml po obědě s otevřenýma očima. Možná že i on v duchu objevil v té zamlklé postavě, která připomínala poutníka a která tu stála vedle kočáru jako člověk zatčený pro potulku, bývalé rysy mladého kapitána na Kondoru. Harry Whalley byl správný chlap - nikdy toho moc nenamluvil. Člověk nikdy nevěděl, na čem s ním je - byl trochu příliš otevřený při jednání s vlivnými lidmi a měl sklony k tomu ukvapovat se v názorech na činy těch druhých. Určitě si o sobě trochu moc myslel. Eliott by mu byl rád řekl, aby si nastoupil a jel k nim na večeři. Ale člověk nikdy neví. Manželka by to třeba neviděla ráda.

„Víš, co je legrační, Harry?“ pokračoval mohutným přidušeným basem. „Ze všech lidí na světě jsme zřejmě zbyli jenom my dva, abychom si vzpomínali, jaké to bylo kdysi…“

175$

Už už si chtěl dopřát potěšení sentimentální nálady, kdyby ho bylo náhle nenapadlo, že kapitán Whalley, nevzrušeně a beze slova, jako by na něco čekal - snad doufal… Náhle se chopil opratí a bodře zabručel:

„Jo, kamaráde. Lidi, které jsme poznali - lodi, na kterých jsme se plavili - panečku! a věci, které jsme dělali.“

Poník prudce vyrazil, indický sluha uskočil z cesty. Kapitán Whalley zdvihl ruku:

„Sbohem.“

176$

VI

Slunce zapadlo. Když se kapitán Whalley konečně hnul z místa, poté co vyvrtal svou holí hlubokou jamku do země, noc už seskupila svou armádu stínů pod stromy. Zaplnily východní část ulice, jako by jen čekaly na znamení, aby zahájily generální útok na otevřené prostory světa; shromažďovaly se nízko mezi hlubokými kamennými břehy průplavu. Malajská prau, zpola skrytá pod obloukem mostu, nezměnila své postavení ani o píď. Dlouho zíral kapitán Whalley dolů přes zábradlí, až posléze vznášející se nehybnost té proklaté věci jako by na něho začínala působit jako něco nevysvětlitelného a znepokojujícího. Soumrak opustil svůj zenit; jeho odražené záblesky zanechaly svět dole a voda v průplavu jako by se změnila v smůlu. Kapitán Whalley přešel most.

Jen něco málo kroků dále vedla vpravo cesta do jeho hotelu. Znovu se zastavil (všechny domy obrácené k moři byly zavřeny, nábřeží bylo opuštěné až na jednu či dvě postavy domorodců kráčejících v dálce) a začal počítat, kolik činí jeho účet. Tolik a tolik dní v hotelu a za tolik a tolik dolarů denně. Aby spočítal dny, použil prstů; zastrčil jednu ruku do kapsy a zacinkal několika stříbrnými mincemi. To vystačí ještě na tři dny, a pak, ledaže by se něco naskytlo, bude muset sáhnout na těch pět set - na

177$

Lianiny peníze - investované do jejího otce. Měl pocit, že prvním jídlem, které by si z této rezervy koupil, by se určitě zalkl. Rozum tady nebyl nic platný. Byla to věc citu. A jeho pocity ho nikdy nezklamaly.

Nezahnul doprava. Šel stále dál, jako by tam v kotvišti byla dosud loď, na niž by se chtěl dostat a odrazit s ní od břehu. Daleko odtud, za domy, na svahu modravého výběžku, který zakrýval pohled na nábřeží, pokojně kouřil přímo do jasného vzduchu štíhlý sloup továrního komínu. Nějaký Číňan, schoulený na zádi jednoho z půltuctu sampanů [sampan - malajský lehký obyvatelný říční člun], vznášejících se na hladině u konce mola, zahlédl ruku, která ho přivolávala. Vyskočil, rychle si omotal kolem hlavy copánek, vykasal si dvěma rychlými pohyby své široké tmavé kalhoty na žlutá stehna a jediným nehlučným pohybem vesel, jako by to byly ploutve, zajel s lodí ke schodům s lehkostí a přesností ryby.

„Sofala,“ slabikoval kapitán Whalley seshora a Číňan, pravděpodobně nový přistěhovalec, se díval vzhůru s napjatou pozorností, jako by očekával, že to zvláštní slovo doslova spadne ze rtů toho bílého muže. „Sofala,“ opakoval kapitán Whalley, a pojednou poklesl na mysli. Zaváhal. Břehy, ostrůvky, vyvýšeniny, místa dole, všechno bylo temné; obzor též potemněl; a za východním obloukem pobřeží stál na břehu jako bledý duch bílý sloup telegrafní stanice před temnou obrovskou plochou nerovných střech domorodého města, promíchaných palmami. Kapitán Whalley začal znovu:

„Sofala. So-fa-la, rozumíš, Johne [John - přezdívka Číňanů]?“

Tentokrát Číňan onen bizarní zvuk pochopil a podivně, až někde hluboko dole v hrdle, zachrčel na souhlas. Jakmile se objevil žlutý třpyt hvězdy,

178$

která vypadala jako hlavička špendlíku zapíchnutá hluboko do hladké, bledé, mihotající se tkaniny oblohy, teplý vzduch země jako by prořízlo ostří štiplavého chladu. V okamžiku, kdy kapitán Whalley sestupoval do sampanu, aby se pokusil o místo na Sofale, se trochu zachvěl.

Když pak znovu přistál na nábřeží, Venuše jako vzácný šperk, zasazený do obruby oblohy, vrhala za ním slabou zlatou záři na kotviště ploché jako podlaha z jednoho kusu tmavého a leštěného kamene. Vysoká loubí ulic byla černá - nahoře úplně - a porcelánové koule svítilen se podobaly vejčitým perlám, obrovským a zářivým, rozloženým v řadě, jejíž vzdálenější konec jako by v dálce klesal do výše jeho kolen.

Dal si ruce za záda. Chtěl si nyní ještě jednou všechno klidně a svobodně rozvážit, než řekne zítra rozhodné slovo. Nohy mu hlasitě chrastily na štěrku - všechno svobodně rozvážit. Bylo by bývalo výhodnější vyjednávat, ale kdyby bylo o čem! O poctivosti jeho úmyslů nebylo pochyb; myslel to s tím chlapíkem dobře. A jeho stín pravidelně poskakoval do výše po jeho straně na kmenech stromů, a pak se protáhl, šikmo a nejasně, daleko na trávníku - kráčeje přesně jako on.

Svobodně rozvážit a pak se rozhodnout. Je zde vůbec nějaká volba? Připadalo mu, že už ztratil část svého já; že se kvůli přízraku hladu vzdal něčeho ze své pravdy a důstojnosti, jen aby přežil. Ale jeho život má význam. Jen ať si chudoba zkusí vynutit svou daň ponížení. Bylo jisté, že Ned Eliott mu nabídl službu, aniž si toho byl vědom, a že by bylo bývalo nemožné ho o ni požádat. Doufal, že Ned nebude v jeho činu spatřovat nějaký úskok. Domníval

179$

se, že až se o tom dozví, že to pochopí - nebo si snad pouze pomyslí, že Whalley je starý výstředník a blázen. K čemu by bylo dobré, kdyby mu byl o tom řekl jen by celou věc vyžvanil tomu Massymu. Pět set liber připravených k investici. Ať z toho vytluče, co se dá. Ať se diví. Ty chceš kapitána - já chci loď. Tak co víc. Brrr. Ta prázdná, temná paroloď, kde se odrážely kroky, na něho udělala velice nepříjemný dojem.

Paroloď mimo provoz je mrtvou věcí, o tom není nejmenších pochyb, plachetnice vypadá, jako by se už už chtěla vrhnout do života, když z nebe, které si nedá poroučet, zavane vítr. Ale paroloď, uvažoval kapitán Whalley, se svými vyhaslými kotli, bez tepla, které táhne zezdola a ovane člověka na palubě, bez sykotu páry, řinkotu železa v jejích útrobách - ta leží studená, tichá a nehybná jako mrtvola.

V opuštěné ulici, zcela temné nahoře a zezdola osvětlené, zaskočila kapitána Whalleyho, když tak uvažoval o tom, jak se rozhodne, jakoby náhodou myšlenka na smrt. S rozhořčením a pohrdáním ji zavrhl. Téměř se jí vysmál; a protože byl při svém věku v plné síle, pomyslel si pouze s jistou dávkou hrdosti, jak málo potřebuje, aby se udržel při životě. Není to zrovna špatná investice pro chudou ženu takhle zdatný otec? A pokud by se něco stalo smlouva zněla jasně; během tří měsíců jí vyplatit celých pět set. Vcelku. Do haléře. Nesmí ji připravit o nic z jejích peněz, všechno ostatní musí jít stranou - ta trocha důstojnosti, nějaká ta úcta k vlastní osobě. Nikdy předtím nepřipustil, aby si někdo učinil jakýkoliv nesprávný úsudek o jeho osobě. No ale budiž - kvůli ní. Konečně, neřekl vůbec nic, co by toho druhého uvádělo v omyl - a kapitán Whalley měl pocit, že je zkažený do morku kostí. Musel si v duchu přiznat, jak je tahle sobecká opatrnost směšná. Je přece jasné, že s takovým člověkem

180$

a vzhledem k zvláštnímu vztahu, v němž budou muset vůči sobě být, by nebylo prozíravé všechno vyžvanit. Ten člověk se mu nelíbil. Nelíbila se mu jeho podlézavá žvanivost a výbuchy vzteku. Když se to tak vezme, je to chudák. Asi by s ním neměnil. Lidé koneckonců nejsou zlí. Nelíbily se mu jeho ulízané vlasy, jeho zvláštní způsob, jak stál nahnutý dopředu, s nosem nahoru, a jak se na něho díval přes rameno. Ne. Lidé v podstatě nejsou špatní jsou pouze hloupí nebo nešťastní.

Kapitán Whalley dokončil své úvahy, jak se rozhodnout, a měl před sebou celou dlouhou noc.

V plném osvětlení zářil jeho dlouhý vous jako stříbrný krunýř na srdci; mezi svítilnami se jeho hřmotná postava už tolik nevyjímala, vrhajíc ohromné, míhavé a tajemné stíny. Ne, lidé v zásadě nejsou tak zlí. A jeho stín kráčel stále s ním, přikloněný k jeho levé ruce - což je na Východě zlou předzvěstí.

„Už jsi zahlédl tu skupinu palem, serangu?“ zeptal se kapitán Whalley ze svého sedadla na můstku Sofaly, která se blížila k písčině Batu Beru.

„Ne, tuane [tuan - malajsky ,,pán“]. Uvidět za chvíli.“ Starý Malajec v šatech z modrého kalika se pod plátěnou stříškou můstku postavil na špičky svých kostnatých tmavých nohou, založil ruce za záda a jeho oči, obklopené nesčíslnými vějířky vrásek, hleděly upřeně vpřed.

Kapitán Whalley tiše seděl a ani nezvedl hlavu, aby se přesvědčil. Za tři roky šestatřicetkrát. Šestatřicetkrát se plavil kolem těchto palem směrem od jihovýchodu. Objeví se v dohledu v pravý čas. Tahle stará loď bohudíky dodržela pokaždé směr a vzdálenost přesně jako hodiny. Konečně se znovu tiše ozval:

„Už jsou v dohledu?“

181$

„Slunce mě trochu oslňuje, tuane.“

„Dávej dobrý pozor, serangu.“

„Jo, pane.“

Nějaký běloch potichu sestoupil po schůdkách z paluby a tiše naslouchal jejich krátkému rozhovoru. Pak vystoupil na můstek a začal chodit od jednoho konce ke druhému, v ruce dlouhý třešňový troubel dýmky. Černé vlasy měl přilípnuté v dlouhých tenkých praméncích k holému temeni, obočí rozježené, žlutou pleť a tlustý neforemný nos. Mohutné čelisti pokrývalo jemné chmýří vousů. Vypadal, jako by měl nějaké tíživé starosti; když sál ze zahnutého černého náustku, byl jeho obličej ze strany tak ohavně pokleslý, že i ten serang se někdy nemohl ubránit dojmu, jak jsou někteří běloši odporní.

Kapitán Whalley trochu poposedl, ale nedal nijak najevo, že o jeho přítomnosti ví. Ten běloch stále vypouštěl kotouče kouře; pak náhle vybuchl:

„Nikdy nepochopím, vážený společníku, tohle vaše nové podivínství, že se vás tenhle Malajec drží jako klíště.“

Kapitán Whalley povstal v celé své impozantní velikosti a kráčel ke kompasnici; přitom šel přímo vpřed, jako by toho druhého neviděl, takže ten musel rychle ustoupit stranou a zůstal zaraženě stát s dýmkou v třesoucí se ruce. „Ještě že jste na mě nešláp,“ zabručel potichu, jako by se nemohl vzpamatovat. Pak řekl pomalu a důrazně:

„Já - nejsem - žádné - bláto.“ A pak dodal vyzývavě: „Jak vy se asi domníváte.“

Malajec sebou trhl.

„Už vidím ty palmy, tuane.“

Kapitán Whalley pokročil vpřed k zábradlí; ale místo aby se jeho oči upřely přímo k tomu bodu zkušeným bystrým pohledem námořníka, těkaly neroz—

182$

hodně sem a tam, jako by tento objevitel nových tras na tomhle malém kousku moře zabloudil.

Na můstek vyšel další běloch, první důstojník. Byl to vysoký mladý štíhlý člověk s mohutnými kníry a s jakousi zlomyslností v očích. Postavil se vedle strojníka. Kapitán Whalley, aniž se ohlédl, se zeptal: „Jaká je rychlost?“

„Osmdesát pět,“ odpověděl první důstojník rychle a šťouchl do strojníka loktem.

Svalnaté ruce kapitána Whalleyho stiskly s neobyčejnou silou železné zábradlí; oči mu žhnuly nesmírným úsilím; svraštil obočí, zpod klobouku mu stékal pot - a zašeptal tiše: „Serangu, až bude loď ve správném směru, dodržuj ho.“

Mlčenlivý Malajec ustoupil zpět, chvilku počkal a zvedl výstražně ruku směrem ke kormidelníkovi. Ten rychle zatočil kolem, aby vyrovnal zhoupnutí lodi. První důstojník znovu šťouchl do strojníka. Ale Massy se k němu otočil a řekl drsně:

„Pane Sterne, dovolte, abych vám jako majitel lodi řekl, že mi někdy připadáte jako janek.“

183$

VII

Sterne sešel dolů; ušklíbl se a zřejmě si z toho nic nedělal. Massy však zůstal na můstku a chodil sem a tam, jako by trýzněn vlastní domýšlivostí. Každý na lodi je přece jeho podřízeným, všichni bez výjimky. Platí jim mzdu a živí je. Ujídají z jeho krajíce a ubírají z jeho peněz víc, než si zaslouží; přitom nemají vůbec žádné starosti, zatímco on se musí potýkat se všemi nesnázemi majitele lodi. Když uvažoval o svém postavení v celé jeho hrozivosti, připadalo mu, že se na něm celá léta přiživovala spousta parazitů. Celá léta se díval s nedůvěrou na každého, kdo byl v nějaké souvislosti se Sofalou, kromě čínských topičů, kteří ji uváděli do pohybu. Jejich užitečnost byla nesporná, byli nepostradatelnou součástí mašinérie, jejímž pánem je on. Když procházel po palubách, surově strkal do lidí, které potkal, ale malajští členové posádky se naučili uhnout mu včas z cesty. Musel se přemáhat, aby je snášel, protože někdo tu nezbytnou hrubou práci na lodi dělat musel. Plahočil se, přemýšlel a pletichařil, aby Sofalu udržel - a co z toho má? Ani tu trochu úcty. Nikdy k němu nemohli být dost uctiví, i kdyby se o to sebevíc snažili myšlenkami a činy. Bohatství, okázalost a moc, to vše v téhle době pominulo, a zbyly pouze hmotné nesnáze, strach ze ztráty postavení, které,

184$

jak se ukázalo, nemá žádnou cenu, a myšlenky plné úzkosti, jichž ho nemůže zbavit ani ta ubohá oddanost jeho lidí.

Chodil sem a tam. Koneckonců můstek je jeho. Zaplatil za něj a s dýmkou v ruce se na něm čas od času na chvilku zastavil, jako by si chtěl poslechnout s důkladnou a soustředěnou pozorností tlumený rytmus strojů (jeho strojů) a lehký skřípot řetězů vedoucích ke kormidlu nad souvislou tříští vln podél boků lodi.

Kdyby nebylo těchto zvuků, loď by asi stála tak nehybně, jako kdyby byla připoutána ke břehu, a tak tiše, jako kdyby na ní nebylo živé duše; jenom pobřeží, nízké pobřeží plné bláta a mangrovů se skupinou tří palem v pozadí pomalu vyvstávalo v dlouhé přímce, a nebylo na něm nic, co by upoutávalo pozornost. Domorodí cestující leželi porůznu na rohožích pod plátěnými stříškami. Kouř z lodního komínu jako by byl jediným znamením, že Sofala žije, a tajuplným způsobem souvisel s jejím klouzavým pohybem.

Kapitán Whalley stál na můstku s dalekohledem v ruce a s malým malajským serangem po boku jako starý obr v doprovodu scvrklého trpaslíka a řídil loď přes mělkou vodu písčiny.

Přes tuto podmořskou brázdu bahna, vyplavovanou proudem z měkkého dna řeky a nakupenou daleko do moře, bylo obtížné se dostat. Jelikož na naplaveném pobřeží nebyly žádné orientační body, muselo se místo, kudy loď projížděla, zaměřovat podle tvaru hor ve vnitrozemí. Vyhledání takové hory, zploštělé a s vrcholem zbrázděným jako vykotlaná stolička, a pak další, s hladkým sedlem, bylo nutno provádět za mohutného bezmračného oslnivého třpytu, který jako by stále měnil svůj směr a vznášel se jako suchá ohnivá clona, která zaplňovala

185$

vzduch, stoupala z vody, skrývala vzdálenosti, žhnula do očí. V tomto závoji světla i ten blízký okraj břehu vypadal téměř černý jako uhel, temný a mohutný bez hnutí. Třicet mil odtud se na obzoru rozprostíral zoubkovaný pás vnitrozemí, se svými obrysy a modravými stíny, slabými a třepotavými, jako pozadí namalované na průhlednou, chvějící se tkaninu nějaké jemné záclony, spuštěné na naplavenou půdu; a objevil se začátek ústí řeky, svítící bíle jako kousky stříbra roztaveného do čtverečků, odkrojených čistým řezem z těla země lemované mangrovy.

Na přední části můstku si horlivě šeptali obr a trpaslík. Za nimi stál stranou Massy s výrazem pohrdání a napětí ve tváři. Jeho vypouklé oči byly naprosto nehybné a jako by zapomněl na svou dlouhou dýmku, kterou držel v ruce.

Na přední palubě pod můstkem, zakryté strmou střechou z bílé plachtoviny, šplhal na vnější straně zábradlí mladý indický námořník. Zastrčil hbitě do obou podpaží široký pruh plachtoviny, obtočil si jím hruď a naklonil se daleko nad vodu. Rukáv jeho tenké bavlněné košile, střižený těsně u ramene, obnažoval jeho hnědou paži plných tvarů s hedvábně lesklou kůží, jako mají ženy. Zakroužil paží zkušeným hrozivým pohybem práčete; čtrnáctiliberní závaží zavířilo ve vzduchu a pak proletělo vpřed až k přídi. Mokrá tenká šňůra zasvištěla jako napjatá struna, když prolétla mezi tmavými prsty toho muže, a když se olovnice ponořila těsně u boku lodi, proťala prchavou stříbrnou jizvu na zlatem se třpytící vodní hladině; a po chvíli se ozval hlas mladého Malajce, jenž táhlým zvýšeným hlasem hlásil hloubku vody v rodném jazyce.

„Tiga stengah,“ zvolal po každém žbluňknutí olovnice, a po chvilce opět čile smotával šňůru, aby ji znovu vrhl do vody. „Tiga stengah“ znamenalo tři

186$

a půl sáhu. Téměř míli směrem od moře zde byla stejná hloubka vody až k písčině. „Tři a půl. Tři a půl. Tři a půl,“ - a jeho stoupající a klesající výkřiky, nenuceně a jednotvárně se opakující jako křik ptáka, jako by se rozplývaly v sluneční záři a odumíraly v rozlehlém tichu pustého nebe a mrtvého pobřeží, rozkládajícího se na sever a na jih, na východ a na západ, nad nímž neplul ani mráček a neozýval se jediný zvuk.

Majitel a zároveň strojník Sofaly stále tiše postával za těmi dvěma námořníky různé rasy, víry a barvy; za starým, na svůj věk robustním Evropanem a drobným Malajcem, také starým, ale štíhlým a scvrklým jako zvadlý hnědý list, odfouknutý nazdařbůh větrem pod mohutný stín toho druhého. Dívali se znepokojeně na pevninu před sebou a neměli čas na to, aby se ohlíželi; a Massymu, který je upřeně pozoroval, se jejich bedlivé vykonávání povinnosti téměř hnusilo, protože nabyl přesvědčení, že ho úplně přehlížejí.

Nebylo to sice rozumné takhle uvažovat, ale Massy se pohyboval ve svém vlastním světě nerozumné nenávisti už celá léta. Prohrábl si vlhkou dlaní řídké dlouhé pramínky hrubých vlasů na temeni své žluté lebky a zvolna prohodil.

„Námořník s olovnicí, to vám vyhovuje, co? Zřejmě je to podle vás správný způsob, jak řídit loď. Copak nemáte tolik soudnosti, abyste rozpoznal, kde jste, tím, že se podíváte na pevninu? Nebyl jsem v téhle branži ani rok, a už jsem na ten fígl přišel a to jsem jen strojník. Můžu vám odtud ukázat, kde je písčina, a navíc vám zaručuju, že loď zapíchnete asi za pět minut do bahna. Ale vy byste na to řekl, že se vám do toho pletu, co? Přece jsme se písemně dohodli, že vám nesmím do ničeho mluvit.“

187$

Umlkl; kapitán Whalley, v jehož přísné tváři se nehnul ani sval, pohnul rty a rychle pošeptal serangovi:

„Už jsme blízko?“

„Teď už hodně blízko, tuane,“ rychle šeptem odvětil Malajec.

„Jeďte krokem,“ nařídil kapitán hlasitě pevným tónem.

Serang rychle sáhl po rukojeti signálního zařízení. V podpalubí zazněl gong. Massy se opovržlivě zachechtal a odešel. Pak strčil hlavu do okénka strojovny.

„Dávej pozor, Jacku, teď začne blbnout!“ zařval. Prostor, do něhož se díval, byl hluboký a temný a lesknoucí se šedá ocel strojů tam dole se po oslnivě zářícím moři kolem lodi zdála chladná. Ale vzduch, který mu vanul do tváře, byl vlhký a horký. Z hloubi se ozvalo krátké houknutí, které jako by vůbec nepatřilo člověku. Tímto způsobem odpovídal druhý strojník svému nadřízenému.

Byl to muž středního věku, nevšímavý k okolí, jehož jediným zájmem byly jeho stroje, takže vůbec necítil potřebu s někým mluvit. Když ho někdo oslovil, bylo jeho jedinou odpovědí zachrochtnutí nebo zahouknutí, podle toho, o jakou vzdálenost šlo. Po všechny ty roky, co sloužil na Sofale, ho nikdo nikdy neslyšel, že by aspoň řekl svým kamarádům „dobré jitro“. Jako by si neuvědomoval, že lidé na světě přicházejí a odcházejí; jako by je vůbec nevnímal. Dokonce se nikdy nehlásil ke svým kamarádům na pevnině. Když seděl u stolu (ti čtyři běloši na Sofale jedli společně), díval se nezúčastněně do svého talíře, ale hned po jídle vyskočil a pádil dolů, jakoby štván myšlenkou, aby se rychle běžel podívat, zdali mu někdo neukradl jeho stroje, zatímco on obědval.

V přístavu odcházel po skončení plavby pravidelně

188$

na břeh, ale nikdo nevěděl, kde tráví večery nebo jakým způsobem. Místní námořnictvo si o něm vykládalo jakousi ztřeštěnou a nedoloženou historku, že se kdysi beznadějně zamiloval do manželky nějakého poddůstojníka jednoho irského pěšího pluku. Ten pluk však byl vystřídán již před mnoha lety a přeložen někam na druhou stranu zeměkoule; kam, to nikdo nevěděl. Dvakrát nebo snad třikrát do roka si prý trochu příliš přihnul. V takových případech se vracíval na loď dříve než obvykle; utíkal přes palubu a udržoval rovnováhu s rozpřaženýma rukama jako provazolezec; a když se zamkl ve své kabině, rozmlouval a hádal se sám se sebou celou noc v těch nejrozmanitějších škálách; vytrvale a donekonečna bouřil, vysmíval se sám sobě a kňoural. Massy, který ležel v sousední kabině, se vztyčil na lokti a zjišťoval, že jeho druhý důstojník si pamatuje jméno každého bělocha, který sloužil na Sofale před dávnými léty. Pamatoval si jména lidí, kteří již zemřeli, kteří dávno odešli domů, kteří odešli do Ameriky; vzpomínal si, když byl opilý, na jména lidí, kteří pobyli na lodi tak krátce, že Massy už téměř zapomněl, proč tomu tak bylo, a stěží si dokázal vybavit jejich obličeje. Podroušený hlas na druhé straně pažení o nich vykládal všechno možné a vymýšlel si neobyčejné skandální historky, které pronášel hlasem plným zášti. Jako by ho všichni kdysi nějak urazili a on je na oplátku všechny prokoukl. Nejasně mumlal; sardonicky se smál; drtil je jednoho po druhém; ale o svém nadřízeném, Massym, blábolil se závistivým a naivním obdivem. „Prohnanej darebák! Takovýho jako on člověk hned tak nevidí. Jen se na něho podívejte. Che. Je zámožnej. Má vlastní loď. Jeho při ničem nenachytáte. Ničeho se nebojí - potvora!“ A Massy, když vyslechl s potěšeným

189$

úsměvem tento prostoduchý hold své velikosti, začal řvát a tlouct do pažení pěstmi:

„Drž hubu, ty blbče! Proč mě nenecháš spát, ty janku!“

Ale na rtech mu setrvával slabý pyšný úsměv; venku ve stínu paluby možná stojí nějaký osamělý indický námořník, který byl určen k noční službě v přístavu, třeba nějaký mládenec z vesnice v pralese, a poslouchá to nekonečné opilé žvanění. Jeho srdce asi tluče posvátnou bázní z bílých mužů; z despotických a neústupných mužů, kteří jdou neochvějně za svými nekonečnými cíli - bytosti s tajuplným zabarvením v hlase, kteří jsou poháněni nevysvětlitelnými pocity, kteří jsou puzeni nevyzpytatelnými pohnutkami.

190$

VIII

Chvilku potom, co druhý strojník zahoukal, Massy vtrhl s podmračeným výrazem do strojovny. Kapitán Whalley, který vzhledem ke svým pěti stům librám si udržoval vedoucí postavení po tři léta, by se mohl octnout v podezření, že nikdy předtím to pobřeží neviděl. Jako by si nemohl sundat brýle, jako by je měl pod svým staženým obočím přilepené. Toto ustavičné mračení dodávalo jeho tváři vzhledu neúprosné a spravedlivé přísnosti, ale jeho zvednutý loket se nepatrně třásl a pot se mu lil zpod klobouku, jako by vedle žhnoucí koule slunce vzplanulo náhle nějaké druhé, v jehož oslňujícím bílém žáru země kroužila a zářila jako smítko prachu.

Občas, brýle stále na očích, zvedl druhou ruku, aby si otřel zpocenou tvář. Kapky potu se mu koulely po tvářích, smáčely jako déšť bílý vous, a náhle, jako by se ho zmocnila náhlá úzkost, které se nedovedl ubránit, se jeho ruka vztáhla k signálnímu zařízení, které vedlo do strojovny.

Hluboko dole zazněl gong. Rovnoměrné chvění lodi plující krokem ustalo, a s ním všechny zvuky a otřesy, jako by to nesmírné ticho, které panovalo na břehu, se vkradlo dovnitř jejími železnými pláty a proniklo i do těch nejtajnějších záhybů. Jako by na ni padla naprostá nehybnost ze zářící modré

191$

kupole, klenoucí se bez jediného mráčku nad mořem, které nezčeřila jediná vlna. Slabý vánek, který loď způsobovala, utichl, jako by náhle vzduch natolik zhoustl, že se nemůže pohnout; i ten slabý sykot vody z její přídě umlkl. Úzký, dlouhý trup lodi, udržující svůj směr, aniž narážel na vlny, jako by se k mělké vodě písčiny pokradmu blížil. Ponořování olovnice a truchlivé, mechanické volání námořníka bylo slyšet stále řidčeji; a muži na můstku jako by zadržovali dech. Malajec u kormidla se díval upřeně na růžici kompasu, kapitán a serang sledovali pobřeží.

Massy opustil okénko u strojovny, a našlapuje na celá chodidla, vrátil se tiše na můstek, kde stál předtím. A pomalu, jakoby váhavě, se ušklíbl a odhalil přitom řadu velkých bílých zubů; leskly se ve stínu stříšky jako klávesy klavíru v zšeřelém pokoji.

Konečně polohlasem pronesl, předstíraje, že mluví sám k sobě a jako by byl nanejvýš udiven:

„Teď zastavit stroje? To jsem zvědav, co bude dál.“ Chvíli čekal, ramena pokleslá, hlavu skloněnou, a díval se úkosem. Pak poněkud zvýšil hlas:

„Kdybych si směl dovolit nějakou nemístnou poznámku, řekl bych, že nemáte náladu na …“

Ale v tu chvíli se námořníka s olovnicí zmocnil takový pocit vzrušení, že až zaječel jako nějaký šílenec bloudící v nesmírném tichu pobřeží. Unylá jednotvárnost jeho zpěvavého hlasu se změnila v rychlý pronikavý křik. Závaží vylétávalo po jediném zatočení ruky, šňůra svištěla, ponořování olovnice následovalo rychle za sebou. Voda byla stále mělčí a námořník, místo aby jako obvykle nedbale hlásil hloubku v sázích, vykřikoval teď výsledky svého měření ve stopách.

„Patnáct stop. Patnáct, patnáct! Čtrnáct, čtrnáct.

192$

Kapitánu Whalleymu klesla ruka s brýlemi. Klesala pomalu, jakoby vlastní vahou; na jeho mohutném těle se nehnul ani sval. Rychlé výkřiky, znějící netrpělivě a varovně, nechával bez povšimnutí, jako by byl ohluchl.

Massy, který velice tiše a pozorně naslouchal, upřel oči na stříbřitý nakrátko ostříhaný týl té vztyčené staré hlavy. Loď jako by trčela na místě, nebýt postupného ubývání hloubky pod jejím kýlem.

„Třináct stop… Třináct! Dvanáct!“ křičel námořník pod můstkem úzkostlivě. V tu chvíli bosý serang neslyšně poodstoupil stranou, aby se pokradmu podíval přes bok lodi.

Se svými útlými rameny, v oděvu z vybledlé modré bavlny, se starým šedým plstěným kloboukem naraženým na hlavě, s jamkou v zátylku tmavého krku a se svými štíhlými údy vypadal zezadu skoro jako čtrnáctiletý chlapec. V jeho zvědavosti, s níž pozoroval, jak se šíří ohromné žlutavé spirály valící se zdola k povrchu modré vody jako mohutné mraky pomalu plynoucí vzhůru na nezměrné obloze, byla jakási dětská bezprostřednost. To, co viděl, ho ani v nejmenším nevyděsilo. Nyní už nebylo žádných pochyb, ale jistota, že kýl Sofaly rozviřuje bahno, kvůli němuž nakukoval přes bok lodi.

Jeho bystře hledící oči, posazené šikmo v poněkud starém obličeji podobném čínskému, nehybné, jakoby vyřezané ve starém dubu, mu už dlouho předtím sdělovaly, že loď není vedena přes mělčinu správně. Když byl tehdy dohodnut prodej Krasavice, propustili ho s ostatní posádkou, a on se ve svých vybledlých modrých šatech a otřepaném šedém klobouku potloukal u vchodu do správní budovy přístavu, až jednoho dne uviděl kapitána Whalleyho, jak přichází sehnat posádku pro Sofalu. Pokojně se mu postavil do cesty, bosé nohy v prachu, a jen na

193$

něho bez řeči upřel zrak. Setkal se s laskavým pohledem svého bývalého velitele - ten den mu určitě přálo štěstí - a za necelou půlhodinu ten bílý muž v „ouřadě“ zapsal jeho jméno do dokladů jako seranga na parolodi Sofala. Od té doby se stále znovu díval na to ústí řeky na tomhle pobřeží, z tohoto můstku a z této strany mělčiny. Svět, který vnímal zrakem, se obrážel v jeho prosté mysli, jako když čočkami fotoaparátu dopadá světlo na citlivou desku. Jeho znalosti byly dokonalé a přesné; přesto však, když byl dotázán na svůj názor, a obzvláště když se ho ptali bílí muži tím svým neomaleným, znepokojujícím způsobem, projevoval nerozhodnost člověka, který toho příliš neví. Svou pravdou si byl jist - ale taková jistota znamenala málo proti pochybnostem, jaká odpověď by byla žádoucí. Před padesáti lety, ve vesnici v džungli, v den, kdy se narodil, dal si jeho otec (který zemřel, aniž kdy spatřil bílou tvář) udělat jeho horoskop jakýmsi člověkem, který se vyznal v astrologii, protože z postavení hvězd se dá vyčíst s konečnou platností lidský osud. Jeho osudem bylo těšit se přízni různých bělochů při službě na moři. Zametal paluby jejich lodí, měl na starosti jejich kormidla, pečoval o jejich skladiště, a nakonec byl povýšen na seranga, palubního velitele. A protože měl mírnou povahu, nedokázal nikdy proniknout ani do těch nejprostších pohnutek jednání těch, jimž sloužil, tak jako oni nebyli s to proniknout zemskou kůrou do jejího tajemného nitra, jež může být z ohně nebo z kamene. Neměl však vůbec žádné pochybnosti o tom, že Sofala se octla mimo správný směr při přejíždění mělčiny u Batu Beru.

Byla to nepatrná chyba. Loď nemohla být více než o dvě vlastní délky vzdálena od severního směru; a běloch, který si z nějakého důvodu nevěděl rady

194$

(neboť bylo nemožné podezírat kapitána Whalleyho z nějaké zásadní neznalosti, nedostatku dovednosti nebo z nedbalosti), zřejmě podlehl dojmu, že ho šálí smysly. Něco takového pociťoval i Massy, protože tu stál bez hnutí a úzkostný škleb odhaloval jeho zuby. Ne tak serang, který nebyl zatížen nějakou intelektuálskou nedůvěrou ke svým smyslům. Jestliže se jeho kapitán rozhodl, že zvíří bahno, tak je to v pořádku. Za svého života udělal zkušenost, že běloši si v podobných výstřednostech libují. Jenom ho upřímně zajímalo, co se z toho vyvine. Posléze, zjevně uspokojen, odstoupil od zábradlí.

Nepronesl ani slovo. Kapitán Whalley však zřejmě pohyby svého seranga zpozoroval. Aniž zvedl hlavu, pohnul lehce rty a zašeptal:

Plujeme stále kupředu, serangu?“

„Ještě pořád tuane,“ odvětil. Malajec. Pak dodal jakoby mimochodem: „Už jsme přejeli.“

Olovnice potvrdila jeho slova; hloubka vody se při každém hození závaží zvětšovala a námořník zamotaný do plátěného pásu nad bokem Sofaly se okamžitě přestal vzrušovat. Kapitán Whalley poručil, aby se přestala měřit hloubka, beze spěchu nařídil stroje na chod vpřed a odvrátiv od pobřeží zrak, poručil serangovi, aby držel kurz do středu ústí řeky.

Massy si hlučně pleskl dlaní do stehna.

„Zavadil jste o mělčinu. Jen se podívejte na záď a přesvědčte se. Podívejte se na tu brázdu, kterou loď vyryla za sebou. Je to vidět docela zřetelně. To jsem si mohl pomyslet, že tohle vyvedete. Co vás to napadlo! Co vás to sakra napadlo? Skoro bych řekl, že jste mi chtěl nahnat strach.“

Mluvil pomalu, jakoby opatrně, a upíral na kapitána své pronikavé černé oči. V jeho vzrůstajícím vzteku byl také nepatrný odstín výčitky, neboť měl především jasný pocit, že se mu děje křivda, kterou

195$

si nezaslouží, a pro tuto křivdu že nenávidí tohoto muže, který pro svých mizerných pět set liber požaduje podle smlouvy šestinu zisku za tříleté období. Kdykoliv tento odpor nabyl převahy nad posvátnou bázní, kterou osoba kapitána Whalleyho vzbuzovala, začal doslova ječet vzteky.

„Vy už nevíte, co byste si vymyslel, abyste mě utýral k smrti. Nikdy bych si nebyl pomyslel, že člověk jako vy by se mohl snížit…“

Zarazil se. V jeho pohledu byla naděje i strach, kdykoliv kapitán Whalley učinil sebenepatrnější pohyb. Jako by očekával, že ho Whalley začne chlácholit nebo že se na něho vrhne a srazí ho z můstku.

„Jsem z toho janek,“ pokračoval opatrně a bez úsměvu obnažil své velké zuby. „Nevím, co si mám o tom myslet. Tvrdím, že jste se pokusil nahnat mi strach. Jen tak tak že jste loď neposadil na mělčinu nejméně na dvanáct hodin, a navíc se mohly stroje zahltit bahnem. Lodě si v dnešní době nemůžou dovolit ztrácet dvanáct hodin času, to byste měl vědět, a vy si to jistě dobře uvědomujete, jenže.

Jeho pomalý příval slov, potrhávání hlavou, pohledy jeho vyvalených černých očí, to vše kapitánem Whalleym nehnulo. Hleděl na palubu a úporně se mračil. Massy chvilku čekal, pak začal naříkavě vyhrožovat.

„Vy si myslíte, že jste mě tou smlouvou svázal. Vy si myslíte, že mě můžete trápit, kdykoliv se vám zachce. To tak! Ale pamatujte si, že ta smlouva vyprší až za šest týdnů. Mám ještě dost času, abych vás propustil, než ty tři roky uplynou. Provedete něco, co mi umožní vás propustit a nechat vás čekat celý rok na vaše peníze, takže nebudete moci se svými pěti stovkami zmizet a nechat mě bez halíře, abych si nemohl opatřit pro loď nové kotle. Ta myšlenka vám dělá dobře, co? Jsem přesvědčen, že tu

196$

sedíte a těšíte se na to. Připadá mi, že jsem za těch pět stovek zaprodal svou duši a že jsem odsouzen k věčnému zatracení.“

Umlkl. Už na něm nebylo znát žádné podráždění. Pak klidně pokračoval:

„Kotle jsou opotřebované a hrozí mi prohlídka lodi, aby se zjistila její prodejní cena - slyšíte, pane kapitáne? Prosím vás, co budete s těmi penězi dělat? Jistě máte někde hromadu peněz, lidé jako vy mají vždycky nějaké stranou. Já totiž nejsem žádný blbec, rozumíte, pane kapitáne, pardon, pane společníku.“

Znovu umlkl, jako by už nechtěl dál mluvit. Přejížděl si jazykem rty a ohlédl se na seranga, který tiše udělovanými rozkazy a nepatrnými znameními rukou řídil loď. Voda zvířená lodním šroubem se prudce čeřila, načechraná temnou pěnou, na dlouhé ploché kaluži černého kalu. Sofala veplula do řeky; stopa, kterou zvířila na mělčině, byla nyní vzdálena míli od její zádi, a pak úplně zmizela z dohledu; a rozlehlá hladká mořská pláň podél pobřeží zůstala vzadu v zářivé pustině slunečních paprsků. Po obou stranách pokrýval rozbředlé břehy porost temných zkroucených mangrovů. A Massy pokračoval svým obvyklým způsobem; spustil najednou, jako by měl svou řeč nahranou na kolovrátek, jako když hrací skříňka spustí melodii, jakmile se otočí klikou.

„Jestli vůbec někdo měl ze mě prospěch, pak jste to vy. Říkám vám to otevřeně. Je to tak! Co už byste chtěl víc? Tohle vám nestačí? Už od začátku jste se mnou hrál falešnou hru. Je to pořád kolem dokola, když se na to s odstupem dívám. Svolil jste, abych přidal tu doložku o opilství, a neřekl jste ani slovo, jen jste se tvářil velice otráveně, když jsem poznamenal, aby to bylo černé na bílém. Copak jsem mohl

197$

odhadnout, jak to s vámi je? Tady vůbec něco není v pořádku. Když jste pak nastoupil, tak se k mému překvapení ukázalo, že celá léta nepijete nic jiného než vodu.“

Jeho pánovité vyčítavé fňukání ustalo. Hluboce se zadumal, jak to dělají prohnaní a omezení lidé. Bylo až nepochopitelné, že kapitánu Whalleymu nepřišel k smíchu onen výraz znechucení, který se rozhostil na té tupé zažloutlé tváři. Kapitán Whalley však ani nepozvedl zrak, seděl bez hnutí ve své lenošce a tvářil se uraženě a důstojně.

„To bylo ode mě moc moudré,“ pokračoval Massy ve svém vyčítavém tónu, „že jsem do smlouvy vložil větu o propuštění pro opilství, jež byla namířena proti člověku, který pije jen vodu. A vy jste se tvářil tak naštvaně, když jsem tehdy ráno předčítal svůj návrh smlouvy u právníka, pane kapitáne, a vypadal jste tak sklíčeně, že jsem si byl jist, že jsem kápl na vaši slabou stránku. Majitel nemůže být nikdy dost opatrný, když si najímá kapitány. Určitě jste se celou tu dobu smál do hrsti… co? Chcete něco říct?“

Kapitán Whalley pouze nepatrně pohnul nohou. Massy se na něho úkosem a s tupou nevolí podíval.

„Uvědomte si, že jsou i jiné důvody k propuštění. Soustavná nedbalost, hraničící s neschopností, a nápadné trvalé zanedbávání povinností. Nejsem takový hlupák, za jakého mě máte. Byl jste v poslední době nedbalý - svěřoval jste všechno tomu serangovi. Proč? Viděl jsem, jak jste toho starého malajského blbce nechal určovat polohu, jako byste byl příliš velký pán, než abyste se sám své povinnosti ujal. A co ten váš hloupý hazard, s jakým jste právě převáděl loď přes mělčinu? Nemyslete si, že to nechám jen tak.“

První důstojník Sterne, opíraje se loktem o schůdky za můstkem, se snažil pochytit něco z jejich roz—

198$

hovoru a po celou tu dobu mrkal významně na druhého strojníka, který na chvíli k němu přistoupil a postavil se u kajuty proti strojovně. Otíral si ruce do chumáče staré bavlny a rozhlížel se lhostejně vpravo a vlevo na břehy řeky ubíhající nepřetržitě za zádí Sofaly.

Massy se otočil přímo ke kapitánově židli. Jeho nářek nabyl opět výhružného tónu:

„Dejte si pozor! Můžu vás propustit a zarazit vám peníze na rok. Můžu…“

Ale tváří v tvář tomu mlčícímu, nehybně sedícímu muži, jehož peníze přišly jako na zavolanou, aby ho zachránily před naprostým zhroucením, mu odumřela slova v hrdle.

„Ne že bych chtěl, abyste odešel,“ pokračoval po chvíli lichotivým tónem, který zněl neuvěřitelně. „Nechci nic víc, než abychom byli přáteli a obnovili smlouvu, jestliže budete souhlasit a seženete ještě několik stovek, abyste mi pomohl koupit nové kotle. Už jsem vám o tom říkal dřív. Loď musí mít nové kotle, to víte tak dobře jako já. Rozmyslel jste si to?“

Čekal. Štíhlá troubel dýmky s tlustou hlavičkou mu visela z odulých rtů. Vyhaslo mu. Náhle ji vyndal ze zubů a zalomil rukama.

„Vy mi nevěříte?“ zeptal se a zastrčil dýmku do kapsy svého lesklého černého kabátu.

„Tohle aby čert vydržel!“ vybuchl. „Proč nic neříkáte? Dřív jste se mnou jednal tak zvysoka a pánovitě, že jsem se ani neodvažoval vylézt na svou vlastní palubu. Teď z vás nemůžu dostat slovo. Jako byste mě vůbec nevnímal. Co to má znamenat? Na mou duši, začínám mít strach z té vaší šaškárny, že předstíráte hluchoněmost. Co se to v té vaší hlavě děje? Jaké intriky proti mně spřádáte, že nedokážete říct ani slovo? Nikdy mě nepřesvědčíte, že - že nevíte,

199$

jak sehnat několik stovek. Nenuťte mě, abych proklínal den, kdy jsem se narodil.“

„Pane Massy,“ řekl náhle kapitán Whalley, aniž se pohnul.

Massy sebou prudce škubl.

„V tom případě vás mohu jedině poprosit, abyste mi odpustil.“

„Vpravo,“ zamumlal serang ke kormidelníkovi, a loď se začala stáčet do vedlejšího ramene řeky.

„Brr!“ otřásl se Massy. „Až mi z vás stydne krev

V žilách. Co vás přimělo, že jste sem přišel? Co vás přimělo, že jste tak znenadání přišel ten večer na mou loď, se svou výmluvností a s penězi? Abyste mě pokoušel? Pořád mi vrtalo hlavou, jaký jste měl k tomu důvod. Upnul jste se na mě, abyste se měl dobře a abyste mě vysával, tak je to. Nemám pravdu? Je mi jasné, že jste ten největší lakomec na světě, nebo proč jinak byste

„Ne. Jsem jen chudák,“ přerušil ho kapitán Whalley tvrdě.

„Zvolnit,“ zamumlal serang. Massy odvrátil hlavu.

„Tomu nevěřím,“ prohlásil pevně. Kapitán Whalley se ani nepohnul. „Sedíte tady jako přežraný sup - doslova jako sup.“

Pohlédl na řeku před sebou a na oba břehy, ale přitom jako by je vůbec nevnímal, a pomalu opustil můstek.

200$

IX

Když se Massy obracel, aby sestoupil z můstku, zpozoroval hlavu a rudé kníry prvního důstojníka Sterna, který se svým poťouchlým a drzým úsměvem okouněl dole u schůdků a pomrkával.

Než nastoupil na Sofalu, byl Sterne druhým důstojníkem u jedné větší loďařské společnosti. Zahodil své dobré postavení, jak se vyjádřil, „ze zásadních důvodů“. Stěžoval si, že velmi pomalu služebně postupoval a že si řekl, že je načase, aby se trochu porozhlédl po světě a zkusil štěstí. Jako by se nikomu nechtělo zemřít nebo od společnosti odejít; všichni lpěli na svém postavení, dokud nezplesnivěli. To čekání ho nudilo a měl obavy, že až se přece nějaké místo uprázdní, že se třeba na ty nejlepší zaměstnance vůbec nedostane. Kromě toho kapitán, pod nímž musel sloužit - kapitán Provost - patřil k zvláštnímu druhu lidí a pojal vůči Sternovi z nějakého neznámého důvodu nelibost. Ne že by Sterne dělal něco víc, než bylo jeho povinností - to v žádném případě. Když něco provedl, dokázal snést důtku jako muž, ale očekával, že se s ním také jako s mužem bude jednat, a ne aby s ním zacházeli jako se psem. Žádal kapitána Provosta zcela otevřeně, aby mu řekl, kde udělal chybu, a kapitán Provost mu řekl co nejpohrdavěji, že je dokonalým důstojníkem,

201$

a že jestli se mu nelíbí způsob, jak s ním mluví, že se může okamžitě sebrat a odejít na pevninu. Každý však věděl, co je kapitán Provost za člověka. Nemělo smyslu odvolávat se k úřadu. Kapitán Provost měl u společnosti příliš velký vliv. Nicméně museli dát Sternovi dobré doporučení. Byl přesvědčen, že proti němu nikdo nemůže nic mít, a když se náhodou jednoho rána dozvěděl, že první důstojník na Sofale byl převezen do nemocnice s úpalem, řekl si, že by neškodilo zjistit, zda by nemohl…

Přišel ke kapitánovi Whalleymu hladce vyholen, rudolící, štíhlý a vypínal svou hubenou hruď; vykládal své osudy otevřeně a sebevědomě. Občas trochu prudčeji zamrkal, rukou jako by se maně dotkl špiček svého rudého kníru; obočí měl rovné, chlupaté, kaštanové barvy a přímost jeho pohledu téměř hraničila s drzostí. Kapitán Whalley ho najal jen jako dočasného zaměstnance; když pak dotyčnému prvnímu důstojníkovi lékaři nařídili, aby setrval v domácím ošetření, zůstal Sterne na další plavbu a pak opět na další. Dosáhl toho, že byl přijat natrvalo, a své povinnosti plnil nanejvýš svědomitě a poctivě. Kdykoliv byl osloven, začal se zdvořile usmívat a celým svým držením těla naznačoval, jak si toho velice váží; ale v jeho neustálém rychlém pomrkávání bylo něco výsměšného, jako by chtěl dát najevo, že všechny kolem sebe podvádí a že pouze on zná tajemství toho žertu, zatímco ostatní smrtelníci ho nikdy nepochopí.

Důstojně a s úsměvem sledoval, jak Massy schází dolů; když hlavní strojník sestoupil na palubu, otočil se a setkali se tváří v tvář. Hodili se k sobě výškou, ale jinak si byli naprosto nepodobní; změřili se pohledy jako by něco mezi nimi bylo - něco jiného než jasný pruh slunečního světla, který pronikal širokými mezerami mezi šňůrami dvou plátěných stříšek, pro-202$

tínal nízké bednění paluby a odděloval jejich nohy, jako by to byl říční proud; něco hlubokého, jemného a nevypočitatelného, jako nevyjádřené porozumění, tajná nedůvěra nebo něco jako strach.

Konečně Sterne, mrkaje svýma hluboko posazenýma očima a vystrkuje svou poškrábanou, vyholenou bradu, karmínově zbarvenou jako ostatní části jeho obličeje, zamumlal:

„Viděl jste to? Zavadil o mělčinu. Všiml jste si?“ Aniž zvedl svůj žlutý tučný obličej, odpověděl Massy pohrdavě:

„Možná. Ale kdybyste byl na jeho místě vy, tak bychom byli zabředli do bahna.“

„Tak to ne, pane Massy To si vyprošuji. Majitel lodi si samozřejmě může na své lodi říkat, co se mu zlíbí. To je v pořádku; ale já si vyprošuji „Zmizte!“

Sterne sebou nepatrně škubl, snad potlačovanou okamžitou nevolí, ale z místa se nehnul. Massy těkal pohledem po palubě vpravo a vlevo, jako by okolo Sterna byla nakladena vejce, na která se nesmí šlápnout, a nevrle se snažil najít místo, odkud by se mohl vzdálit. Nakonec ani on se nepohnul, ačkoliv tady bylo spousta místa, aby se dalo projít.

„Slyšel jsem vás říkat tam nahoře,“ pokračoval první důstojník, „a byla to taky velmi správná poznámka, že se vždycky najde nějaká vada…“

„Poslouchání za dveřmi, to je zase vaše vada, pane Sterne.“

„Kdybyste mi chtěl věnovat chvilku a vyslechl mě, pane Massy, mohl bych…“

„Vy donašeči jeden!“ přerušil ho velice rychle Massy a pak se tak rozčilil, že opakoval: „Sprostý donašeči!“, dříve než první důstojník mu vpadl do řeči, jako by se chtěl hádat:

„Ale pane, co tedy vlastně chcete? Chcete…“

203$

„Chci - chci,“ koktal Massy, vzteky bez sebe. „Já že chci? Jak to víte, že něco chci? Co si to dovolujete? Co tím chcete říct? Oč vám jde, vy

„O povýšení,“ umlčel ho Sterne svou otevřeností. Massyho naducané tváře se dosud chvěly rozčílením, ale poměrně klidně prohlásil:

„Vy mě usoužíte,“ a Sterne se na něho na oplátku usmál a řekl důvěrně:

„Jeden můj známý námořník, teď je na tom velice dobře, mi vždycky říkal, že tohle je ten pravý způsob. Vždycky se cpi kupředu. Dělej se hezkým před svým šéfem. Zasáhni, kdykoliv se ti dostane příležitost. Ukaž mu, co umíš. Otravuj ho tak dlouho, až si tě všimne. Tohle mi radil. Nemám žádného šéfa kromě vás. Vy jste majitel lodi, nikoho jiného já neuznávám. Rozumíte mi, pane Massy? Chci povýšit. Vůbec se tím netajím, že to mám v úmyslu. Z takových lidí je užitek, pane. Nedosáhnete úplného úspěchu, pokud si to - s dovolením - neuvědomíte.“

„Otravuj svého šéfa, abys povýšil,“ opakoval Massy, jako by se takové neuctivosti hrozil. „Nedivil bych se, kdyby právě pro tohle vás byli z Modré kotvy vyhodili. Tak tomuhle říkáte povýšit? Ujišťuji vás, že zrovna tak povýšíte tady, když si nedáte pozor.“

Na ta slova Sterne sklopil hlavu; byl zaražen a v rozpacích rychle pomrkával. Všechny jeho pokusy navázat důvěrný vztah s majitelem lodi nevedly v poslední době k ničemu, jen k těmto temným hrozbám propuštění; a tato hrozba způsobila, že se okamžitě rozpačitě odmlčel, jako by si nebyl jist, že tohle je ten pravý okamžik, aby začal svému šéfovi odporovat. V tomto případě mu připadalo, že na chvíli ztratil řeč. Massy vykročil vpřed, loudavě prošel kolem něho a neúspěšně se pokusil do něho vrazit. Sterne tomu zabránil tím, že ustoupil stranou. Pak se rychle otočil, otevřel doširoka ústa, jako by

204$

chtěl za Massym něco zavolat, ale pak jako by si to rozmyslel.

Vždycky - jak byl ochoten si přiznat - když pásl po příležitosti být povýšen, varoval ho jakýsi instinkt, aby byl ve střehu, pokud jde o jednání jeho přímých nadřízených, aby se člověk „mohl o něco opřít“. Jeho názor byl, že žádný kapitán na světě se neudrží ani den, když se majitelům lodi „něco naznačí“. Tahle romantická a naivní teorie ho nejednou přivedla do nesnází, ale on si nedal říct. Měl ve své povaze ten trvalý špatný rys, že kdykoliv nastoupil na nějakou loď, vždy podvědomě považoval za samozřejmost vypudit svého velitele z jeho postavení a zaujmout jeho místo. Tato snaha mu zabírala každou volnou chvíli, když nemohl spát, a on snil o tom, jak pečlivě připraví nějaké kompromitující odhalení - a vstupovala do jeho snů s obrazy šťastných obratů k lepšímu a příznivých náhod. O kapitánech bylo známo, že upadají do nemoci a umírají na moři; v takovém případě nemůže být nic lepšího než dát obratnému důstojníkovi možnost, aby ukázal, co v něm vězí. Kapitáni také někdy spadnou přes palubu; slyšel kdysi o jednom či dvou takových případech. Jiní zase… Avšak jako by se to rozumělo samo sebou, trval na svém přesvědčení, že chování ani jednoho z nich neobstojí ve zkoušce, když je pozorně sleduje člověk, který „se vyzná“ a který si neustále dává „hezky pozor“.

Když se Sterne trvale uchytil na Sofale, popustil otěže svým věčným nadějím. Především bylo velkou výhodou mít za kapitána starého člověka; takoví lidé podle přirozené povahy věcí pravděpodobně dříve či později nechají své činnosti z toho či onoho důvodu. Sterna však velice rozlaďovalo, že kapitán vůbec nevypadá na to, že by už nebyl schopen svou funkci zastávat. Přes to přece všechno se tihle staří pánové

205$

někdy zhroutí zcela naráz. A v tom případě je okamžitě nutno zapůsobit na majitele lodi svou horlivostí a spolehlivostí. Sterne nikdy ani na okamžik nepochyboval o tom, že jeho vynikající vlastnosti jsou každému zřejmé (byl skutečně prvotřídním důstojníkem); jenže v dnešní době si odborné znalosti nikdo dost rychle neosvojí. Člověk musí mít v sobě jakousi podnikavost a musí mít rovněž při práci všech pět pohromadě, aby se dostal snadněji kupředu. Rozhodl se, že se zmocní velení na této parolodi, pokud k tomu vůbec dojde, ne snad proto, že by považoval kapitánství na Sofale za nějaký velký úspěch, ale z toho důvodu, že začít, zvláště na Východě, znamená získat vše, a od jednoho velitelského místa je jen krok k dalšímu.

Začal tím, že si umínil, že se bude chovat velice obezřetně; Massyho chmurné a podivínské nálady mu naháněly strach, jako by se vymykaly jeho obvyklým zkušenostem, ale byl natolik inteligentní, aby si téměř hned od počátku uvědomil, že má co činit s jakousi výjimečnou situací. Jeho zvláštní slídivá obrazotvornost tuto situaci rychle vystihla; pocit, že je v ní něco, nač on svým rozumem nestačí, vydražďovala jeho netrpělivost, aby už byl povýšen. A tak skončila jedna plavba, pak další, a on nastoupil svou třetí, když tu se mu naskytla příležitost, pomocí níž by mohl zahájit akci, ať už bude výsledek jakýkoliv. Všechno to bylo velmi zvláštní a velmi nejasné; něco se odehrávalo blízko něho, jakoby odděleno propastí od obvyklého života a pracovního řádu na lodi, který byl přesně týž jako život a denní řád jakékoliv jiné parolodi.

Pak jednoho dne učinil svůj objev.

Přišel na to po všech těch týdnech bdělého pozorování a zmatených dohadů, náhle, jako kdyby naráz rozluštil obtížnou hádanku. Ovšem nebylo to

206$

tak průkazné. Pane bože! Že by to bylo ono? A když zůstal několik vteřin jako omráčený bleskem, pokoušel se tuto myšlenku setřást, neboť měl pocit, že zneuctil sám sebe, že to, k čemu dospěl, je něco nenormálního, úchylného, neuvěřitelného, nevysvětlitelného, neslýchaného, jedním slovem šíleného.

Toto - ten okamžik poznání - nastalo při minulé plavbě na zpáteční cestě. Opustili zrovna nějaké přístaviště na pevnině, které se jmenovalo Pangu, a vyjížděli plnou parou ze zálivu. Směrem na východ zakrýval výhled mohutný ostroh s převislými hřebeny skal, odhalující roztroušený porost bujných křovin a trnitých popínavých rostlin. Vítr začal šumět v ráhnoví; moře podél pobřeží zelené a nad čárou horizontu jako by trochu nafouklé, jako by se neustále pomalu a s rachotem přelévalo do stínu mysu na závětrné straně; a napříč širokého ústí stály nejbližší ze skupiny ostrůvků, zahalené v mlhavém žlutém světle usměvavého východu slunce; ještě dál vykukovaly nehybné homolovité špičky jiných ostrůvků nad vodami průlivů mezi nimi, prudce bičovaných mořským vánkem.

Obvyklá trasa Sofaly tam i nazpět vedla pokaždé několik mil podél této oblasti plné skalisek. Loď sledovala širokou vodní cestu, zanechávajíc za sebou jeden tento drobek zemské kůry za druhým, jež se podobaly eskadře vyřazených lodí bez stěžňů rozhozených na špinavé půdě skalisek a úskalí. Některé z těchto úlomků země nebyly větší než loď uvázlá na břehu; jiné, zcela ploché, ležely jen tak tak zakryté vodou jako zakotvené prámy, jako těžké černé hromady kamení. Několik z nich, hustě zalesněných a kulatého tvaru, se vynořovalo jako zavalité kupole tmavě zeleného listí, které se tajuplně chvělo vstříc letmému dotyku stínů mračen hnaných náhlými

207$

prudkými závany bouřlivého počasí. Pobřežní bouřky často propukaly nad tou skupinou; ta se pak po celé své délce zahalila do stínu, ztmavla a ještě víc ztichla v míhání blesků, jako by zcela oněměla v dunění hromu, jako by se ponořila do naprostého mlčení. Její rozmazané tvary zmizely - občas se úplně rozplynuly v hustém dešti a pak se znovu objevily zřetelně tmavé ve světle blesků na pozadí šedé plochy oblaků - rozptýleny na břidlicově šedé kulaté desce moře. Nenarušeno bouřemi, vzdorujíc činnosti času, nedotčeno bojem světa, spočívalo to zde všechno beze změny jako onoho dne před čtyřmi sty lety, kdy to poprvé spatřily zraky lidí ze Západu z paluby karavely s vysokou zádí.

Bylo to jedno z těch odlehlých míst, která se najdou na rušném moři, jako se na souši přijde někdy na skupinu domů na samotě nedotčených neklidem lidí, jejich potřebami, jejich myšlením, a jakoby zapomenutých i časem. Nesčetné generace míjely tyto skupiny ostrovů, a hejna mořského ptactva, spěchajícího ze všech míst na obzoru, aby se uložili ke spánku na okrajových skaliskách, se slétala v dlouhých tmavých křivkách a pásech, jež se odrážely na žhavé záři oblohy. Třepotavé mračno jejich křídel se vznášelo do výše a opět klesalo nad vrcholky skal, nad skalami štíhlými jako úponky rostlin nebo rozložitými jako bašty pobřežní pevnůstky; nad jehlancovitými hromadami, které vypadaly jako zříceniny, nad řadami omletých balvanů, jež se podobaly kamenné hradbě, rozstřílené na kusy a sežehnuté bleskem, s netečným zábleskem vody v každé škvíře. Hluk ustavičného drsného ptačího křiku naplňoval vzduch.

S tímto velkým hlukem se setkávala Sofala připlouvající od Batu Beru; setkávala se s ním za tichých večerů, s tím bezcitným a divokým křikem

208$

oslabeným vzdáleností, s křikem mořských ptáků ukládajících se ke spánku a bojujících o místo. Nikdo na palubě si toho nijak zvlášť nevšímal; tento hlas byl spolehlivým znamením, že na konci plavby spatří zemi a že tu ustavičné vypětí, trvající stovky mil, už brzy skončí. Loď dodržovala svůj směr, urazila patřičnou vzdálenost, a tak se jednotlivé body ostrůvků začaly vynořovat jeden po druhém, špičky skal, kupy země… a mračno ptáků se vznášelo nad hlavami, neklidné mračno vydávající pronikavý nelidský křik, zvuk důvěrně známého prostředí, živoucí součást země tam dole, rozlehlého moře a jasné oblohy bez jediného mráčku.

Ale když Sofala náhodou přirazila k pevnině po západu slunce, její posádka zjistila, že vše je tam pod pláštěm noci velice klidné. Všude bylo ticho, nebylo téměř nic vidět až na skvrny nízkých souhvězdí zakrývaných střídavě neurčitou masou ostrůvků, jejichž pravé obrysy klamaly zrak proti temné prostoře nebe: a tři světla na lodi, podobající se třem hvězdám - červené, zelené a nad nimi bílé - její tři světla jako tři poutníci dodržovala svůj neúchylný směr k úžině na jižním konci skupiny ostrovů. Někdy loď sledovaly oči člověka, jak se přibližuje, plujíc bez nesnází v té šeré prázdnotě, oči nahého rybáře, který se plavil přes útes v kánoi. Pomyslel si netečně. Hele! Ohnivá loď tentokrát přijíždí za svitu měsíce a vyplouvá z Pangu Bay. Více o ní nevěděl. A právě když postřehl slabý rytmus lodního šroubu rozviřujícího klidnou hladinu vody jeden a půl míle odtud, nastal okamžik, aby Sofala změnila směr, světla se stočila mimo něho se svými třemi záblesky - a zmizela.

Několik ubohých, polonahých rodin, něco jako vyhnanci kmene s dlouhými vlasy, hubení a s divokým pohledem, zápasilo o své živobytí v této osamělé

209$

divočině ostrůvků, ležících jako opuštěná předsunutá pevnůstka u vjezdu do zálivu. Uvnitř zátočin skalisek byla voda pod jejich zahnutými děravými kánoemi, vydlabanými z kmene stromu, průhlednější než křišťál; při ponoření vesla se tvary dna lehce vlnily; a muži jako by se vznášeli ve vzduchu, opředeni vlákny nějakého tmavého, provlhlého kusu dřeva, lovili vytrvale ryby v podivném, nestálém, průhledném zeleném vzduchu nad mělčinami.

Jejich těla byla hnědá a vychrtlá, jakoby vysušená sluncem; život jim ubíhal poklidně; jejich obydlí, kde přicházeli na svět, kam si chodili odpočinout a kde umírali, chatrná přístřeší ze sítiny a hrubé trávy, vybavená několika rozedranými rohožemi, nebyla od moře vidět. Záře ohňů z jejich domovů nikdy neprošlehla rudými jiskrami temnou nocí; a bezvětří na pobřeží, ono sálavé dlouhé rovníkové bezvětří, bezdeché, zhuštěné na jedno místo, jako by se zde vášnivá příroda hluboce zadumala, těžce a hrůzně viselo dny a týdny nad nezměnitelným údělem svých dětí, až kameny, horké jako žhavé uhlíky, propalovaly nahá chodidla, až voda úplně zteplala a mdlé jakoby oteklé nohy mužů opásaných kolem beder se brodily až po stehna v bledém žáru mělčin. A občas se stávalo, že se Sofala v jednom z přístavů pozdržela a objevila se na cestě do Pangu Bay až v poledne.

Zpočátku se tajuplně zvedl z prázdného bodu na rozhraní moře a oblohy pouze rozmazaný obláček, tenká mlha jejího kouře. Mlčenliví rybáři uvnitř skalisek vztahovali své hubené paže směrem k širému moři; hnědé postavy, přikrčené na maličkých plážích, hnědé postavy mužů, žen a dětí, hrabajících v písku a hledajících želví vejce, se zvedaly, stíníce si rukama oči, aby pozorovali tento zjev, který se každý měsíc opakoval; jak loď klouzavě pluje přímo

210$

k nim, odvrací se - a nakonec je míjí. Jejich uši zachycovaly její supění, jejich oči ji sledovaly, dokud plnou rychlostí nezmizela mezi dvěma mysy, jako by doufala, že se bez překážky dostane až do samého nitra země.

V takových dnech světélkující moře nejevilo známky nebezpečí číhajícího na obou stranách trasy Sofaly. Všechno zůstávalo klidné, drceno nepřekonatelnou silou světla, a celá skupina ostrovů, nejasná v slunečním svitu - skály podobající se jehlanům, špičatým věžím, zříceninám, ostrůvky vypadající jako úly, jako krtčí hromádky, ostrůvky připomínající svými tvary stohy sena, obrysy věží porostlých břečťanem - se zrcadlila nohama vzhůru v nezčeřené vodě jako hračky vyřezané z ebenu a rozložené na stříbřité ploše zrcadla.

První dotek větru tohle všechno okamžitě zastřel pěnou vln, jako by náhle vybuchl oblak páry; a jasná voda jako by se doslova vařila. Pobouřené moře přesně narýsovalo v podobě hněvivé pěny širokou základnu skupiny; pod vodami se táhl pruh smetí a odpadků vypouštěných z budovy na nedalekém pobřeží, vystrkoval své nebezpečné hroty, zakryté vodou, daleko od průlivu a ježil se svými zpropadenými dlouhými kordíky často celou míli, vražednými kordíky z pěny a kamení.

A právě takový čilý vánek byl onoho rána, když Sofala opustila velice brzo Pangu a kdy objev pana Sterna měl vydat neuvěřitelný a krutý květ z nepatrného semínka podvědomého podezření - právě takový vánek měl dost síly, aby strhl masku klidu z tváře moře. Pro Sterna, který to nezúčastněně sledoval, bylo překvapením, když spatřil poprvé nebezpečí signalizované syčícími, olověně zbarvenými skvrnkami na vodě, zřetelnými jako na rytině mapy. Napadlo mu, že tohle je den jako stvořený pro člověka, který

211$

se tu nevyzná a který se pokouší o průjezd - jasný den s přiměřeným větrem, aby se nárazy vln rozbily o skaliska, doslova navádějící zrak přímo k průlivu; ovšem za bezvětří se dalo spoléhat pouze na kompas a zkušený zrak. A přesto všichni kapitáni Sofaly bez výjimky museli nejednou proplouvat tudy v noci.

V nynější době si nikdo nemůže dovolit ztrácet šest nebo sedm hodin času. V žádném případě. Ale na všechno si člověk zvykne, a když je náležitě opatrný… Průliv byl široký a dost bezpečný; hlavní věcí bylo strefit se ve tmě přesně do začátku úžiny - neboť kdyby tam někdo zabředl do onoho úseku, kde vítr žene vodu proti proudu, nikdy by nevyvázl s nepoškozenou lodí - pokud by vůbec vyvázl.

Toto byla Sternova poslední myšlenka, která nesouvisela s tím jeho velkým zjištěním. Právě se postaral o zajištění kotvy, a tak nečinně postával na přídi. Kapitán vydával rozkazy na můstku. Sterne zívl, přestal pozorovat moře a opřel se ramenem o lodní jeřáb.

Toto - po pravdě řečeno - byly poslední okamžiky klidu, které na palubě Sofaly zažil. Vše, co potom následovalo, už překypovalo jistotou a vylučovalo jakoukoliv pochybnost. Už zde nebylo místo pro ledabylé, nahodilé uvažování, to, co zjistil, bylo tak mučivé, že si někdy říkal, proč jen byl proboha takový blázen a toto zjištění vůbec učinil. A tak jestliže jeho naděje na povýšení spočívala v tom, že přišel na „něco, co není v pořádku“, nemohl se nadít, že by mu štěstí nějak zvlášť přálo.

212$

X

To poznání bylo opravdu příliš znepokojující. Bylo tu „něco v nepořádku“ s pomstou, a tato morální jistota se mu zdála zpočátku úděsná, když o ní uvažoval. Sterne hleděl na záď lodi a tvářil se tak bezstarostně, že pro tentokrát nezamýšlel provést nikomu nic špatného. Kapitán na můstku pochopitelně upoutával jeho zrak. Jak bezvýznamná, jak náhodná to byla myšlenka, která vyvolala tento objev jako nahodilá jiskra, která přivede k výbuchu obrovskou nálož!

Plátěné stříšky na přední palubě, jimiž profukoval vítr, se vzdouvaly a zvolna klesaly a nad jejich těžkými závěsy se nepřetržitě třepetal šedý široký plášť kapitána Whalleyho, povlával mu kolem paží a trupu. Stál proti větru v plném slunci - a vítr srážel jeho mohutný stříbřitý vous prudkými nárazy na hruď; obočí viselo těžce nad zapadlýma očima, takže se zdálo, že pronikavě hledí vpřed. Sterne přímo viděl dvojí odlesk bělma, pohybujícího se sem a tam pod rozcuchanými oblouky obočí. Na tu krátkou vzdálenost se zdálo, že tyto oči, jakkoliv se kapitán choval vlídně, provrtávají člověka skrz naskrz. Sterne se nikdy nedokázal tomuto pocitu ubránit, když měl příležitost s kapitánem mluvit. Neměl to rád. Co je to tam nahoře za mohutného muže, který se

213$

tak důvěrně přátelí s tím skrčkem serangem - jak je na této neobyčejné parolodi zvykem! Je v tom něco nenormálního. Sternovi se to hnusilo. Ten dědek by určitě dokázal zvládnout loď bez toho domorodého povaleče po boku. Sterna se zmocnil pocit nevole. Co v tom vězí? Tupost, nebo co?

Ten starý kapitán určitě za ta léta zlenivěl. Všichni tady na Východě zlenivěli (Sterne byl velice hrdý na to, že on je stále čilý); úplně ochabli. Ale on si trůní na můstku pěkně zpříma, a úplně při zemi vedle něho, jako když se malé dítě dívá přes okraj stolu, vykukuje přes bílé plátno zábradlí serangův ošumělý měkký klobouk a jeho hnědá tvář. Zřejmě ten Malajec stojí vzadu, blíž ke kormidlu; ale ten nápadný rozdíl ve velikosti tak těsně vedle sebe Sterna pobavil, jako když člověk pozoruje nějaký neobvyklý jev v přírodě. Na moři i na souši je tolik podivných živočichů.

Viděl, jak kapitán Whalley rychle otáčí hlavu a mluví se serangem; vítr mu odfoukl celou bílou kupu jeho vousů. Možná že tomu chlapovi nařizuje, aby se mu podíval na kompas nebo něco takového. Ovšem. To by se musel moc namáhat, aby udělal krok a podíval se sám. Sterne došel k svému pohrdání nad takovou pohodlností, která se zmocňuje bílých mužů na Východě, po zralé úvaze. Někteří z nich by byli naprosto ztraceni, kdyby neměli všechny tyhle domorodce k službám; proto se z nich taky stali pěkní nestydové. On k nim bohudíky nepatří. On nemá zapotřebí stát se při své práci závislým na nějakém scvrklém malém Malajci, jako je tenhle. Jako kdyby na tyhle hloupé domorodce bylo nějaké spolehnutí! Ale ten jemný starý pán má na to zřejmě jiný názor. Jsou tady spolu, vždycky si jsou nablízku. Pár, který připomíná starou velrybu doprovázenou malou rybkou zvanou lodivod.

214$

Tohle fantastické srovnání ho rozesmálo. Velryba s nerozlučnou rybkou-lodivodem! Přesně tak ten dědek vypadá, neboť se nedá říci, že by vypadal jako žralok, ačkoliv právě tak mu pan Massy říká. Ale pan Massy si neuvědomoval, co ve svých záchvatech zuřivosti pronáší. Sterne se v duchu usmál - poznenáhlu se mu vybavovaly představy vyvolané zvukem, obrazným významem slova „rybka lodivod“; představy o podpoře a dohledu, který ten druhý potřebuje a přijímá, v jeho mysli převládaly. Slovo „lodivod“ vzbuzovalo představu důvěry, závislosti, představu vítané, nezištné pomoci poskytované námořníkovi hledajícímu ve tmě zemi, tápajícímu v mlze, obezřetně plujícímu při vichřici, jež naplňuje vzduch slaným mrholením, které vítr přihnal od moře, zužuje okruh viditelnosti na všech stranách na uzounký obzor, který se zdá na dosah ruky.

Lodivod vidí lépe než člověk, který tu pluje poprvé, protože ta místa dobře zná a stačí mu jediný pohled, aby se zorientoval. Jeho ostrý zrak proniká mlžným oparem rozestřeným nad zemí při bouřích na moři, neomylně určuje obrysy pobřeží ležícího v příkrovu mlhy, tvary orientačních bodů zakrytých v bezhvězdné noci jako v mělkém hrobě. Rozpoznává je, protože o nich ví. Lodivod je vyhledáván ne pro svůj výborný zrak, ale pro své obsáhlejší vědomosti, neboť na jistotě, kde se loď nachází, může záviset dobrá pověst člověka a klid jeho svědomí, to, že důvěra vložená do jeho rukou je oprávněná, rovněž tak jeho vlastní život, který nepatří jen jemu a s nímž se nesmí hazardovat, a ubohé životy těch druhých, kteří v hloubi duše jsou plni napětí, jež má takový význam, jako když králové očekávali božskou věštbu. Lodivodovy znalosti znamenají pro kapitány lodí úlevu a jistotu, ale tenhle serang, který tak komicky připomíná rybku-lodivoda doprovázející velrybu,

215$

nemůže přece v žádném případě nějaké vyšší vědomosti mít. A proč taky? Tihle dva muži - bílý a hnědý - slouží od začátku spolu. Ovšem běloch se naučí víc za týden než ten nejlepší domorodec za měsíc. Kapitán ho přinutil, aby se od něho nehnul ani na krok, jako by měl z něho nějaký užitek, jako prý rybka-lodivod je užitečná velrybě. Ale jak - a to je na tom nejpozoruhodnější - jak? Rybka-lodivod - lodivod… Ale když tu nejde o vyšší vědomosti, pak…

A Sterne na to přišel. Toto pomyšlení se mu hnusilo, otřáslo to jeho představami o počestnosti, otřáslo to jeho názory na lidi. Tahle zvrácenost přímo hraničila s tím, co je na tomto světě možné: jako kdyby například slunce zmodralo a vrhalo nové a neblahé světlo na lidstvo a přírodu. V první chvíli mu bylo doslova na zvracení, jako by byl dostal ránu pod pás; v následujícím okamžiku jako by se změnila sama barva moře - aspoň tak se jevila jeho roztržitému pohledu; a ve všech údech měl na okamžik nejistý pocit, jako by se země začala otáčet jiným směrem.

Přirozeně že tomuto pocitu, jako by se mu země zvedala pod nohama, se nepoddal, a tím se mu značně ulevilo. Zhluboka si oddychl; už je to pryč. Ale později, během celého toho dne, ho uprostřed práce přepadaly náhlé záchvaty údivu. Přestával pracovat a vrtěl hlavou. Jeho vzpouzející se nedůvěřivost zmizela téměř tak rychle jako první vzrušení nad tím, co objevil, a pro nejbližších čtyřiadvacet hodin měl po spánku. To snad není možné! Když se podávalo jídlo (seděl na konci stolu prostřeného pro bělochy na můstku), nemohl odtrhnout zrak od kapitána Whalleyho, který seděl naproti, a obdivoval ho. Sledoval, jak si starý pán rozvážně vkládá jídlo do úst, jako by vůbec nevnímal, jakou má chuť, jako by vůbec nevěděl, že jí. Jedl jako náměsíčník.

216$

„Je to hrozný pohled,“ pomyslel si Sterne; a sledoval dále, jak kapitán potom dlouho nehybně a zasmušile seděl a jak jeho velká snědá ruka ležela volně vedle talíře, dokud nezpozoroval, že oba strojníci na něho udiveně hledí. Potom rychle zavřel ústa, sklopil oči a okamžitě si začal hledět svého talíře. Bylo hrozné dívat se na toho starce, jak tady sedí; a bylo dokonce hrozné pomyslet, že by ho mohl třemi slovy úplně zničit. Stačí promluvit a vyslovit jedinou krátkou větu, a přesto tento jednoduchý čin mu připadal tak nemožný, jako kdyby chtěl strhnout slunce z oblohy. Ať si ten dědek klidně jí tím svým mechanickým způsobem; ale Sterne, protože byl rozrušen, jíst nemohl - rozhodně ne ten večer.

Měl od té doby dost času, aby si na napětí při jídle zvykl. Nikdy by tomu nebyl věřil. Ale všechno je zvyk; už to, jakého dosáhl úspěchu, mu bránilo, aby jakkoliv projevoval povznesenou náladu. Připadal si jako člověk, jenž se shání po nabité pušce, s jejíž pomocí by dobyl svět, který mu patří, a čirou náhodou přijde na torpédo - na dosud nepoužité torpédo s ničivým nábojem v hlavici a pod tlakem několika atmosfér. Taková zbraň přináší svému majiteli mnoho starostí a znervózňuje ho. Nechtělo se mu zničit sama sebe; a nemohl se zbavit představy, že výbuch by zároveň nějak ublížil i jemu.

Tato neurčitá zlá předtucha ho zpočátku držela na uzdě. Nyní mohl jíst a spát s tou děsivou zbraní po boku, a stále si uvědomoval její sílu. K tomu nedospěl žádnou úvahou; ale jakmile se mu ta myšlenka jednou uhnízdila v hlavě, následovala spousta nevývratných důkazů na základě mnohých odpozorovaných faktů, jimž předtím věnoval pouze chabou pozornost. Náhlá zajíknutí kapitánova hlubokého hlasu; mlčení, do něhož se halil jako do brnění; rozvážné, jakoby tápavé pohyby; dlouhá období

217$

nehybnosti, jako by ten muž, jehož Sterne sledoval, se bál, že naruší i ten vzduch kolem sebe; každý obyčejný posunek, každé pronesené slovo, každý povzdech nabýval zvláštního významu, smyslu, který potvrzoval podezření.

Každý den, který na Sofale uplynul, připadal Sternovi jako nabitý nezvratnými důkazy. V noci, když neměl službu, se vykrádal v pyžamu ze své kabiny (aby získal další důkazy) a stál téměř celou hodinu bos pod můstkem, naprosto bez hnutí, jako ten sloupek stříšky ve svém důlku na palubě. Na jednotlivých úsecích cesty, když plavba probíhá bez obtíží, nebývá zvykem, aby kapitán při plavbě u pobřeží setrvával na palubě po celou dobu své hlídky. Drží ji za něho obvykle serang; při klidné plavbě na otevřeném moři bývá kapitánem pověřen, aby se o loď staral sám. Ale tomuhle starci jako by se nechtělo zůstat mimo palubu. Zřejmě nemohl spát. A není divu. Tohle byl také důkaz. V tichém supění lodi po klidném temném moři Sterne na zaslechl nad sebou tichý hlas volající rozčileně:

„Serangu!“

„Ano, tuane.“

„Sleduješ dobře kompas?“

„Ano, tuane.“

„Loď drží kurz?“

„Ano, tuane. Naprosto.“

„Tak dobře, a pamatuj si, že podle mého rozkazu máš dohlížet na kormidelníka a dávat bedlivý pozor, jako kdybych na palubě nebyl.“

Když serang domluvil, tichý hlas na můstku zmlkl a všechno kolem Sterna jako by ještě více zklidnělo a ztichlo. Pocítil lehké mrazení a mírnou bolest v zádech, jak tu tak dlouho stál bez hnutí, a odplížil se do své kabiny na levé straně paluby. Už dávno se zbavil posledního zbytku z původního vzrušení,

218$

vyvolaného tím objevem; zůstala pouze nepatrná stopa prvního záchvatu děsu. Ne děsu z toho člověka - toho mohl zničit šesti slovy - spíše to bylo rozhořčení spojené s bázní nad bezohlednou zvráceností kapitánovy hamižnosti (neboť co jiného by to mohlo být?), nad šílenou a neblahou úporností, která kvůli několika dolarům, jež by si vydělal navíc, jako by opovrhovala pravidly, jimiž se řídí svědomí, a hodlala bojovat dokonce proti úradkům Prozřetelnosti.

Bohudíky se druhý takový člověk na světě nenajde. V takovém podvodu bylo něco ďábelsky odvážného.

Napadly ho i jiné myšlenky, ale protože byl prozíravý, den za dnem zachovával mlčení. Nyní mu připadalo, že by přece jen bývalo snazší promluvit hned poté, co na tu věc přišel. Téměř litoval, že tehdy okamžitě nevyvolal skandál. Ale už ta ohavnost… Nač! Stěží by jí dokázal čelit sám, natož ji vytýkat někomu jinému. A kromě toho, u takového člověka všeho schopného se nikdy neví. Účelem není ho odrovnat (to už se tak jako tak stalo), ale nastoupit na jeho místo. Jakkoliv se tato myšlenka zdála fantastická, zřejmě se kapitán chystá k boji. Chlapík schopný zosnovat takový podvod bude mít asi dost drzosti, aby provedl cokoliv; chlapík, který, jak se zdá, se postavil i proti Všemohoucímu. Je to děsivá hříčka přírody - to je to pravé slovo. Dokázal tu věc s drzostí sobě vlastní zamlčovat, a ještě by ztropil skandál, až by dosáhl toho, že Sterne bude vyhozen a tím nadosmrti znemožněn v této oblasti východních moří. Ovšem jestliže chce člověk něco získat, musí něco riskovat. Občas si Sterne myslíval, že v dřívějších dobách se zbytečně obával k něčemu se rozhodnout; a co bylo ještě horší, ani nyní zřejmě nevěděl, jaké rozhodnutí učinit.

219$

Massyho nasupenost a mrzoutství mu rovněž mohlo jeho úmysly překazit. Byl prostě nevypočitatelný. Člověk nikdy nepoznal, co se za tou urážlivou vzteklostí skrývá. Dá se na takovou povahu spoléhat? Toto vše nevyvolávalo v Sternovi obavy o vlastní osobu, ale neobyčejně ho děsilo, že by jeho záměry mohly být zmařeny.

Ačkoliv měl pochopitelně sklon důvěřovat ve své vlastní mimořádné pozorovací schopnosti, nyní už si nechával svůj objev příliš dlouho pro sebe. I nadále se nezaměřoval na nic jiného, ale konečně jednoho dne došel k názoru, že celá ta záležitost je tak nápadná, že si jí musí všimnout každý. Na palubě Sofaly jsou celkem čtyři běloši. Jack, druhý strojník, je příliš tupý, než aby si všiml čehokoliv, co se děje mimo strojovnu. Zbývá majitel lodi Massy - osoba, která by měla mít na věci zájem - a ten téměř šílí samými starostmi. Sterne už toho na palubě slyšel a viděl víc než dost, aby zjistil, co Massyho trápí; ale jeho podráždění jako by ho učinilo hluchým k Sternovu obezřetnému pokusu o důvěrný rozhovor. Sternovi nešlo o nic jiného - jen aby se to dozvěděl. Ale jak se s takovým člověkem dohadovat? Je to jako vstoupit do tygřího doupěte s kusem syrového masa v ruce. Nejspíš by člověka za jeho péči rozsápal. A opravdu tím vždycky vyhrožoval; a naléhavost toho případu, spojená s nemožností vyřešit ho bez pohromy, způsobila, že Sterne byl na svých hlídkách pod můstkem otrávený a že na svém lůžku si po celé hodiny pro sebe mumlal, aby ho nikdo neslyšel, jako by měl vysoké horečky.

To přejíždění mělčiny mu přišlo pro jeho záměry mimořádně vhod. Nechtěl, aby ho zaskočil nějaký náhlý zvrat situace. Předpokládal, že když Massy stojí na můstku, musí ten stařec napínat všechny síly a předvádět se. Ale dopadá to s ním velice

220$

špatně, opravdu velice špatně. Dokonce i Massy se tentokrát odvážil vytknout mu chybu; Sterne, který poslouchal u schůdků, slyšel jeho fňukání a prostoduché výhrůžky. Naštěstí je ten sprosťák hrozně omezený a nevidí do toho. Ovšem není to ani tak jeho vina; i chytrému člověku by trvalo dlouho, než by na to přišel. Přesto je už nejvyšší čas něco podniknout. Šalebná hra toho starce už dlouho neobstojí.

„Možná že v tomhle mumraji přijdu o život, a to už ani nemluvím o své šanci,“ mumlal si zlostně Sterne, když nahrbená záda Massyho zmizela za rohem. To je naprosto jasné; ale vyžvanit to, co ví, by jeho záměry neuspíšilo. Naopak, úplně by je zmařilo jako nic jiného. Hrozil se dalšího nezdaru. Měl nejasné tušení, že jeho kamarádi v této části světa ho nemají příliš v lásce; neuměl si to vysvětlit, vždyť jim nic neudělal. Domníval se, že je to závist. Lidé měli vždycky spadeno na chytré jedince, kteří se netají tím, že jsou rozhodnuti udělat kariéru. Plnit své povinnosti a počítat s vděčností toho sprosťáka Massyho by bylo vyložené bláznovství. Je to ničema. Není to žádný muž! Neřád jeden! Mizera! Mizera! Hovado! Hovado, v němž není ani špetka lidskosti, které nemá v sobě ani tu nejprimitivnější zvědavost, protože jinak by určitě zareagoval na všechny ty Sternovy narážky… Taková lhostejnost je přímo záhadná. Když se Massy octl ve stavu podrážděnosti, Sternovi připadalo, že je pak ještě pitomější, než bývají všichni majitelé lodí.

Sterne se tak zabral do přemítání o problémech té pitomosti, že úplně zapomněl, kde stojí, a upíral strnulý pohled na prkna paluby.

Lehké chvění lodi bylo na klidné řece, stinné a tiché jako lesní stezka, zřetelnější. Sofala, klouzajíc stejnoměrně po hladině, minula pobřežní pás

221$

bahna a mangrovů. Břehy se začaly zvedat do výše, tvořily pevné svažující se náspy, a les s velkými stromy dosahoval až k okraji řeky. Tam, kde půda byla rozdrobena záplavami, bylo vidět příkrý hnědý řez, obnažující spoustu kořenů, propletených, jako by spolu pod zemí zápasily; a nahoře bojovaly o život navzájem zkřížené větve, spoutané a obtížené popínavými rostlinami, stmelily své listí do jedné pevné stěny, která měla tu a tam tvar obrovského tmavého pilíře čnícího do výše nebo rozedraného otvoru, jakoby roztrženého dělovou koulí, odhalujícího neproniknutelné temno uvnitř, odvěké posvátné přítmí. Dunění strojů se od nich pravidelně odráželo jako údery metronomu odměřujícího rytmus nesmírného ticha, stín západní stěny padal přes řeku a kouř valící se z komína kroužil dole za lodí, rozestíral nad šerou řekou tenký začernalý závoj, který, zadržován přílivem, jako by ležel nehybně po celé délce toku řeky.

Sterne stál, jako by měl nohy vražené do země, a jeho tělo se zachvívalo od hlavy k patě otřesy lodi; pod jeho nohama se občas ozvalo cinknutí železa, hlučný výkřik. Vpravo listí na vrcholcích stromů zachycovalo paprsky zapadajícího slunce, které jako by zářilo zlatozeleným světlem svého vlastního třpytu okolo nejvyšších větví, jež čněly temně proti modré obloze bez mráčku, která se skláněla nad řečištěm jako střecha stanu. Cestující do Batu Beru klečeli na prknech a čile smotávali svá lůžka z rohoží. Svazovali rance, cvakali zámky dřevěných bedniček. Pouliční obchodník s drobným zbožím, s tváří dolíčkovanou od neštovic, zakláněl hlavu, aby vpravil do hrdla poslední kapky z hliněné láhve, než ji zabalí do přikrývek. Skupiny obchodníků stojící kolem dokola paluby spolu tiše rozmlouvaly; družina malého rádži dole z pobřeží, prostí mladí lidé s širokými obličeji,

222$

v bílých kalhotách a kulatých bílých čapkách, pestré sarongy [sarong - malajský mužský i ženský oděv, který tvoří široký bavlněný pestrobarevný pruh látky ovinutý kolem beder] obtočené kolem bronzově opálených ramen, seděli na bobku na lodním průvlaku, žvýkajíce betel jasně rudými ústy, jako by si pochutnávali na krvi. Jejich oštěpy, které ležely na hromadě uvnitř kruhu vytvořeného jejich bosými chodidly, se podobaly svazku suchých bambusů; a hubený sivý Číňan s objemným balíkem zabaleným do listů, který měl již zastrčený v podpaží, vyhlížel netrpělivě vpřed; putující Kling si třel zuby kouskem dřeva, vypouštěje z úst přes bok lodi jasný proud vody; tučný rádža klímal v odřené židli - a v každé zátočině se znovu objevily ty dvě stěny z listí, ubíhaly rovnoběžně podél břehů, husté, neproniknutelné, přecházejíce nahoře do mlžného oparu nesčetných štíhlých větévek volně rostoucích, mladých jemných ratolestí vyrážejících z nejhořejších větví bělavých kmenů, ochmýřených oddenků popínavých rostlin, tyčících se jako jemný stříbrný poprašek vzhůru bez jediného záchvěvu. Nikde nebylo ani stopy po mýcení; ani jedno lidské obydlí, až na jediné místo, kde na samém konci nízkého výběžku pod osamělou skupinou štíhlých stromovitých kapradin se objevily zbytky napolo rozpadlé staré chatrče na kůlech, jejíž zřícené bambusové stěny vypadaly, jako by je někdo srazil holí. Kousek dál, zpola skryta pod převislými keři, se bezmocně houpala kánoe, když Sofala projížděla kolem; seděl v ní nějaký muž se ženou a byla naložena zelenými kokosovými ořechy a vypadala jako plavidlo odvážného hmyzu, cestujících mravenců; a dvě průhledné vodní brázdy, proudící od obou boků parolodi přes celou šířku řeky, běžely s ní proti proudu, vrhajíce proti blátivému úpatí obou břehů chuchvalce hnědé šumící pěny.

223$

„Musím přivést toho blbce Massyho k rozumu,“ říkal si Sterne. Už se to začíná vymykat zdravému rozumu. Tady na můstku sedí dědek zabořený do svého křesla - zrovna tak dobře by mohl odpočívat v hrobě, a byla by to jediná užitečná věc, kterou by mohl udělat - a serang velí. Už je to tak. Velí. Na místě, které po právu náleží mně. Musím přivést to vzteklé hovado k rozumu. Udělám to hned…“

Když první důstojník prudce vyrazil vpřed, nějaký malý hnědý polonahý hoch s velkýma černýma očima, s amuletem kolem krku, se hrozně polekal. Upustil banán, který zrovna žmoulal, a rozběhl se k nohám vážného tmavého Araba ve splývavém oděvu, který tu seděl jako postava z bible, jež se sem naprosto nehodila, na žlutém cínovém kufru svázaném stočeným rákosem. Otec nevzrušeně vztáhl ruku a konejšivě pohladil oholenou hlavičku svého synka.

224$

XI

Sterne přešel palubu a zamířil k Massymu. Druhý strojník Jack sestoupil zpátky po schůdcích do strojovny, a zatímco si utíral ruce, poctil Sterna nepochopitelným úšklebkem bílých zubů ve své špinavé nevlídné tváři; Massyho nebylo nikde vidět. Sterne jemně zaškrábal na dveře, přiložil ústa k otvoru ventilátoru a řekl;

„Musím s vámi mluvit, pane Massy. Věnujte mi minutku času.“

„Mám práci. Zmizte odtud!“

„Ale já vás prosím, pane Massy…“

„Zmizte! Neslyšel jste? Kliďte se - na druhý konec lodi - jděte…“ Hlas uvnitř pronesl tišeji - „k čertu“.

Sterne zmlkl, Pak řekl naprosto klidně.

„Je to poněkud naléhavé. Kdy myslíte, že budete mít čas, pane?“

Odpovědí bylo podrážděné „nikdy“; nato Sterne s odhodlaným výrazem ve tváři otočil klikou.

Massyho kabina - úzká místnost s jedním lůžkem - pronikavě voněla mýdlem a byla vzorně uklizena, nikde ani prášku. Byla zařízena prostě, ale bez vkusu, nepůsobila smutně, ale jako by v ní ani nebydlel člověk, něco jako pokoj ve veřejné nemocnici či spíše (vzhledem k malým rozměrům) jako komůrka nějaké beznadějně chudé, ale čistotné osoby. Stěny

225$

nezdobila ani jediná zarámovaná litografie, na mosazných hácích nevisel ani jediný kus oděvu, ba ani ta čapka. Kabina byla celá vymalovaná nevýrazně na bledě modro; dva obrovské námořní kufry v obalech z plachtoviny a s železnými visacími zámky přesně zapadaly do prostoru pod lůžkem. Jedním pohledem se dal obsáhnout pruh vydrhnutých prken na podlaze mezi čtyřmi holými kouty. Nápadné bylo, že tu chyběla obvyklá pohovka; umyvadlo jako by bylo neprodyšně uzavřeno poklopem z týkového dřeva, zrovna tak deska psacího stolu, který byl postaven napříč k nohám postele na níž ležela matrace tenká jako prkno pod ošumělou pokrývkou s vybledlými červenými pruhy a složená moskytiéra pro noci trávené v přístavu. Nikde nebyl vidět ani kousek papíru, žádné boty na podlaze, žádné odpadky, nikde smítko prachu; rovněž ne zbytky popele z dýmky, což u tak silného kuřáka bylo naprosto nepochopitelné, jako by šlo o okázale projevované pokrytectví. Staré dřevěné křeslo, jediné, na čem se v této místnosti dalo sedět, oblýskané nadměrným používáním, svítilo, jako by ho někdo navoskoval. Stěna z listí na břehu, ubíhající kolem, jako by se nepřetržitě odvíjela v kulatém otvoru vchodu do lodi, vysílala sem třepotavé mřížoví světla a stínu.

Sterne přidržel jednou rukou otevřené dveře a vstrčil dovnitř hlavu a ramena. Massy, který neměl vůbec nic na práci, reagoval na tuto úžasnou dotěrnost tím, že vyskočil, neschopen slova.

„Nenadávejte!“ zašeptal rychle Sterne. „Nenadávejte mi. Myslím jen na vaše dobro, pane Massy.“

Nastalo ticho, jako by oba úžasem ztratili řeč. Pak první důstojník rozšafně a úlisně pokračoval;

„Vy si prostě nedovedete představit, co se na vaší lodi děje. Ani ve snu by vás to nenapadlo. Jste příliš dobrý příliš - příliš poctivý, pane Massy, než abyste

226$

někoho podezíral z takové… Je to něco takového, že by vám z toho vstaly vlasy hrůzou na hlavě.“

Čekal, jak to zapůsobí. Massy se tvářil zmateně a nechápavě, pouze si přejížděl dlaní smolně černé pramínky, které mu pokrývaly temeno. Sterne rychle přešel do důvěrně drzého tónu a pokračoval:

„Jistě si uvědomujete, že za pouhých šest týdnů Massy se na něho strnule díval … „Takže budete co nejdřív potřebovat kapitána.“

Na tato slova se Massy nadechl a zdálo se, že chce zařvat, jako kdyby mu Sterne tímto návrhem spálil tělo rozžhaveným železem. Jen s velkým úsilím se ovládl.

„Potřebovat - a kapitána,“ opakoval pomalu a kousavě. „Kdo tady potřebuje kapitána? Vy se mi odvažujete říkat, že potřebuju někoho z vás, vy podvodníci, abyste řídili mou loď! Vy a vám podobní jste se na mně po celé roky přiživovali. Radši bych byl ty peníze hodil do moře. Do-mýš-li-ví ni-čem-ní p-p-p-podvodníci! Ta stará loď toho zná tolik, jako ti nejlepší z vás.“ Hlasitě skřípal zuby a procedil: „To jen blbý předpis vyžaduje kapitána.“

Sterne si mezitím dodal odvahy.

„A ti blbci z pojišťoven taky,“ prohodil. „O to tady přece vůbec nejde. Ale zajímalo by mě tohle: Proč bych to nemohl být já, pane? Tím nechci říct, že byste nedokázal obeplout s parolodí svět právě tak dobře jako kdokoliv z nás námořníků. Nemám v úmyslu vám vykládat, že je to obrovský podvod.“ Propukl v krátký neupřímný hlučný smích a pokračoval důvěrným tónem. „Já jsem si ten předpis nevymyslel - ale existuje; a já jsem činorodý mladý muž; zcela se ztotožňuji s vašimi názory a poznal jsem vaše způsoby, pane Massy. Netroufal bych si tvářit se tak nafoukaně jako ten - ten - eh - starý lenoch tam nahoře.“

227$

Poslední větu zdůraznil, aby Massyho zmátl v případě, že by… ale nepochyboval, že nyní dosáhl svého. Massy se tvářil zaraženě, jako nějaký louda, který je vyzván, aby si naskočil na kolotoč.

„Vy potřebujete, pane Massy chlapíka, který by neprovedl žádnou hloupost, který by byl spokojen s tím, že řídí vaši loď. A že je zcela na svém místě. No, a já se na to místo hodím zrovna tak dobře jako ten serang. Tady je totiž ten kámen úrazu. Uvědomujete si, pane, že je to jen ten mizerný Malajec s tváří opice, který velí na vaší lodi? Jen si poslechněte, jak nad námi na můstku cupitá - pěkný důstojník při výkonu služby, jen co je pravda. Řídí ji proti proudu řeky, zatímco ten velikán se povaluje v židli - možná že dokonce usnul; a i kdyby tomu tak bylo, celkem by se nic nestalo, za to vám ručím.“

Pokoušel se dostat dál do místnosti. Massy, hlavu sklopenou, svíral pevně jednou rukou opěradlo židle a ani se nepohnul.

„Vy si zřejmě, pane Massy, myslíte, že ten člověk vás má tou smlouvou v hrsti…“ Na tato slova Massy zdvihl těžkou hlavu a něco zabručel. „Všichni na lodi si o tom vykládají a člověk leccos zaslechne. Není to žádné tajemství. V přístavech se o tom povídá už dávno, chlapi dokonce uzavírali sázky. Ne, pane Massy. To vy ho máte v hrsti. Namítnete třeba, že ho nemůžete propustit pro nedbalost. Že je to těžké dokázat u soudu atakdále. No prosím, budiž. Ale jestliže mi jen něco naznačíte, mohu vám o jeho nedbalosti povědět něco, co vám dá právo, abyste ho na hodinu vyrazil a po zbytek této plavby dosadil na jeho místo mě - ano, pane, ještě než opustíme Batu Beru - a přinutíte ho případně, aby platil dolar denně za ubytování a stravu, dokud se nevrátíme. No, co tomu říkáte? No tak, pane Massy. Řekněte něco. Stojí vám to skutečně za to a já jsem

228$

okamžitě připraven přijmout vaši nabídku. Váš příslib bude mít pro mě cenu jako směnka.“

Oči se mu začaly lesknout. Naléhal stále víc. Stačí jeho slib - říkal si v duchu - a pak už to nějak zařídím, abych se na tom dobrém místě udržel tak dlouho, jak mi bude vyhovovat. Stanu se pro něho nepostradatelným; loď nemá v přístavu dobrou pověst a nedá žádnou práci zavřít těm chlapům hubu. Massy si ho bude muset ponechat.

„Tak můj příslib by vám postačil,“ opakoval Massy pomalu.

„Ano, pane. Postačil.“ Sterne vystrčil vesele bradu a současně mrkl s onou neúmyslnou nestoudností, která dokázala Massyho rozzuřit k nepříčetnosti.

Prohlásil zcela nekompromisně:

„Tak mě tedy dobře poslouchejte, pane Sterne. Za to, co vy mi můžete říct, vám neslíbím - slyšíte? ani co by se za nehet vešlo.“

Odstrčil prudce Sternovu paži, vzal za kliku a prudce přirazil dveře. To strašné prásknutí způsobilo, že v kabině okamžitě nastala tma jako po záblesku exploze. Massy klesl do židle. „Bože! To snad není možné!“ šeptal si sám pro sebe.

Loď musela na tom místě projet kolem břehu tak těsně, že obrovská stěna listí klouzala podél vchodu do lodi jako příklop; do kabiny jako by se valil prales se zápachem tlejícího listí - a vlhké půdy - těžký bahenní zápach obnažené země, která se vypařovala, když ustoupily zátopy. Keře se s hlasitým svištěním lámaly; nahoře se nepřetržitě ozývaly praskavé zvuky a na můstek se snesl prudký déšť zlomených větviček. Nějaká popínavá rostlina se s velkým šramotem zachytila o vršek lodního jeřábu a dlouhá, hýřivě zelená ratolest v mžiku šlehla do otevřeného vchodu a zase zmizela, zanechávajíc za sebou několik utržených listů, které dopadly na Massyho

229$

pokrývku. Když potom loď vymanévrovala doprostřed proudu, světla začalo znovu přibývat, ale nedosahovalo dřívějšího jasu, neboť slunce již bylo velice nízko a řeka, vinoucí se hadovitě mezi hustými věkovitými stromy jakoby na dně kaňonu, se již nořila do houstnoucího soumraku - znamení, že noc nastane co nevidět.

„Bože, to snad není možné!“ zašeptal Massy znovu. Rty se mu téměř neznatelně třásly, ruce rovněž; aby se uklidnil, otevřel psací stůl, rozprostřel na něm list tenkého šedavého papíru potištěného spoustou číslic a začal si je pozorně prohlížet, během této plavby už podvacáté.

Opřen o lokty a hlavu v dlaních, vypadal, jako když se pohroužil do řešení velmi obtížného početního příkladu. Byl to seznam čísel, která vyhrála v posledním tahu velké loterie; tato loterie mu byla jedinou vzpruhou po dlouhá léta jeho života. Nedovedl si představit, že by bez tohoto pravidelného prohlížení výherní listiny mohl žít. Znamenalo to pro něho totéž, co pro jiné lidi čistý vzduch, práce nebo vzrušení. Na stole se mu za ta léta nakupil celý svazek těchto listin, zatímco Sofala, udržovaná v chodu věrným Jackem, opotřebovávala své kotle na potulkách Malajskou úžinou, od výběžku k výběžku, od řeky k řece, od zálivu k zálivu; a následkem lopotné práce této přetížené, vysílené lodi přibývalo těchto stářím zčernalých listin. Massy je držel pod zámkem jako nějaký poklad. Bylo v nich ukryto, tak jako v životní zkušenosti, kouzlo nadějí, vzrušení, že aspoň částečně odhalí tajemství, touha, aby se jeho přání alespoň zčásti vyplnilo.

Po celé dny se s nimi během plavby zavíral ve své kabině, zatímco mu znělo v uších dunění lopotících se strojů, a unavoval si mozek tím, že soustředěně hleděl na ty řady číslic, spolu nesouvisejících

230$

a matoucích svým nesmyslným uspořádáním, které připomínalo záhadné zvraty osudu. Přesvědčoval sám sebe, že přece musí být v těchto nahodilých číslech, která vyšla, nějaká logika. Domníval se, že už už na ni přichází. Hlava se mu točila závratí, všechny údy ho bolely; mechanicky bafal ze své dýmky. Toto ustavičné uvažování poněkud mírnilo jeho popudlivost, jako když lék vyvolá trpný tělesný klid, zatímco duch zůstává v nepřirozeném napětí. Devět, devět, nula, čtyři, dvě. Udělal si poznámku. Další číslo, které vyhrálo hlavní výhru, bylo 47005. Tato čísla musí samozřejmě vynechat, až si bude psát do Manily pro losy. Mumlal si s tužkou v ruce: „a pět. Hm… hm.“ Naslinil si prst; papír zašustil. Hleďme! Co je tohle? Před třemi lety, při zářijovém tahu, bylo vylosováno číslo devět, nula, čtyři, dvě, které vyhrálo první cenu. To je velice podivné. Určitě je v tom nějaké pravidlo! Obával se, aby v té záplavě svého materiálu nepřehlédl nějaký tajemný smysl. Co by to mohlo být? A celou půlhodinu zůstal naprosto bez hnutí, nakloněn nad stolem. Vzduch v kabině zhoustl těžkým kouřem, jako by tu byla nepozorovaně a neslyšně vybuchla bomba. Nakonec stůl zamkl a naplněn neotřesitelnou důvěrou v sebe sama, prudce vstal a vyšel ven. Chodil rychle sem a tam na té části přední paluby, která musela být stále uklizená a kam domorodí cestující nesměli. Ti mu byli velice na obtíž, ovšem byli zároveň zdrojem zisku, kterým se nesmělo pohrdat. Každý penny, který Sofala mohla vydělat, i když toho bylo dost málo, byl dobrý. Nevypočitatelnost náhody nebral na vědomí, neboť nějakým způsobem dospěl k přesvědčení, že během let musí každé číslo vyhrát, až na ně dojde řada. Byla to prostě otázka času, a zda si nakoupí co nejvíce losů, kolik jen si mohl pro každý tah dovolit. Obvykle jich bral raději víc; všechny výdělky z lodi

231$

šly na ten účel a rovněž tak mzda, kterou si vyměřil jako hlavní strojník. Mzdu, kterou vyplácel ostatním, dával nerad a jako by mu toho bylo velice líto; vždy o tom dlouze rozvažoval a byl nadmíru popuzen. Zlostně se mračil na indické námořníky, když zametali palubu, na nižší důstojníky, kteří leštili zamaštěnými hadry mosazné zábradlí; strašně rád hrozil pěstí a nadával špatnou malajštinou chudákovi lodnímu tesaři - ustrašenému, neduživému Číňanovi v plandavých modrých kalhotách, což byl veškerý jeho oděv. Tento opiu propadlý ubožák pokaždé upustil své nástroje a utíkal do podpalubí, až mu cop nadskakoval, a po celém těle se tam třásl hrůzou předtím zběsilým ďáblem“. Když však Massy pohlédl na můstek, kde trůnil jeden z těch podvodníků, a to podle předpisu, a velel na jeho lodi, tu se mu zlostí až zatočila hlava. Všichni mu byli protivní; byla v tom stará zášť od té doby, co poprvé přišel na moře, nezřízená domýšlivost a vysoké mínění o sobě samém. Mstil se za opovržení, s jakým se s ním jednalo, za šikanování, které musel snášet od kapitánů - když se to tak vezme, jsou to na lodi absolutní nuly. A i když se dopracoval k tomu, že je majitelem lodi, byli mu stále stejně protivní. Musel stůj co stůj vyplácet drahocenné peníze domýšlivým neužitečným povalečům. Jako by plně kvalifikovaný strojník - který je zároveň majitelem lodi - nebyl způsobilý, aby se mu svěřilo velení na lodi se vším všudy. Nu co? Pěkně jim to zavařil, ale byla to jen slabá útěcha. Došlo to s ním nakonec tak daleko, že nenáviděl loď za to, že potřebovala opravit, za to, že musel platit účty za uhlí, a za to, že mu poskytovala tak žebrácký výdělek. Zatínal pěsti, jak procházel po palubě, a náhle uhodil do zábradlí se škodolibým přáním, aby té lodi způsobil bolest. A přesto se bez ní neobešel; potřeboval ji, musel se jí držet zuby nehty, aby

232$

se jakž takž uživil, dokud se nedomůže kýženého bohatství a dokud nebude ukojena jeho nezřízená ctižádostivost.

Teď šlo o to nemuset vůbec nic dělat a mít spoustu peněz, aby se v tom nicnedělání mohlo pokračovat. Okusil moci, její nejvyšší podoby, které byla jeho omezená zkušenost schopná - moci majitele. Jak se hluboce mýlil! Marnost nad marnost. Divil se své pošetilosti. Odhodil jádro kvůli slupce. Neznal pocit uspokojení z bohatství, takže se nekochal nějakými vidinami přepychu. Jak se mohl - on, dítě opilého kotláře - dostat z dílny přímo do strojovny severské uhelné lodi! Ale představu o sladké nečinnosti boháčů si dovedl velmi dobře vybavit. Obíral se jí, aby zapomněl na nynější potíže; představoval si, jak se prochází po ulicích Hullu (už jako hoch poznal, jak je to město ubohé) s kapsami plnými zvonivých mincí. Koupil by si dům; jeho provdané sestry, jejich manželé, jeho staří kamarádi z dílny, všichni by mu prokazovali velkou úctu. O nic by se nemusel starat. Jeho slovo by bylo zákonem. Než vyhrál v loterii, byl dlouho bez práce, a vzpomínal si, jak Carlo Mariani (všeobecně známý jako Pupkatý Karlík), hoteliér z Malty v špinavém zákoutí Denham Street, před ním ten večer šaškoval, když přišla ta zpráva. Chudák Karlík se živil tím, že se za peníze propůjčoval k některým zvráceným libůstkám a že dával jídlo na úvěr četným ztroskotaným existencím. Byl naivně přesvědčen, že mu Massy zaplatí, co je dlužen, a spoléhal na to, že se všichni v té jeho kořalně poveselí. Massy měl ještě v paměti ty zvědavé, zdvořilé pohledy „méněcenných“ bělochů. Srdce mu v těle poskočilo radostí. Tenkrát okamžitě z Karlíkova vykřičeného doupěte zmizel, když si uvědomil možnosti, které se mu nabízejí, a cítil se nade všemi velice povznesen.

233$

Později v něm vyvolávala vzpomínka na toto pochlebování veliký smutek.

To je ta pravá moc peněz - a nejsou s tím žádné starosti; a rovněž to nevyžaduje žádného přemýšlení. Massymu působilo přemýšlení potíže, ale vnímal živě; jeho tupému mozku připadaly problémy vyvolané jakýmkoliv ustáleným životním řádem kruté a neúprosné, jako překážka v cestě, kterou mu tam určitě položili zlomyslní lidé. Všichni se proti němu jako proti majiteli lodi spikli, aby ho znemožnili. Jak mohl být takový blázen a koupit tuhle zatracenou loď. Ohavně ho podvedli. A tomu podvádění není konce. Jelikož měl kvůli své nezřízené ctižádosti stále více potíží, dospěl tak daleko, že nakonec nenáviděl každého, s kým přišel do styku. Povaha od přirozenosti nedůtklivá a nesmírná citlivost vůči požadavkům vlastního já měly za následek, že se mu život stal peklem - místem, kde jeho duše, odsouzená k zatracení, byla odevzdána trápení krvelačných úvah.

Ale nikdy nikoho nenáviděl tolik jako toho starce, který se zničehonic jednoho večera objevil, aby ho zachránil před úplnou pohromou - před spiknutím těch darebáků námořníků. Jako by byl tehdy spadl z nebe. Jeho kroky se odrážely na pusté parolodi a zvláštní hluboký hlas na palubě, který opakoval tázavě slova „je tady pan Massy?“, ho vylekal, jako by se mu zjevil duch. A když se Massy vynořil z hlubin staré strojovny, kde se smutně potuloval se svíčkou v ruce mezi obrovskými stíny, které vrhaly na všechny strany součástky strojů, úžasem oněměl, jakmile spatřil toho důstojného starého pána s vousy jako stříbrný pancíř, tyčícího se v přítmí zesinavělém dohasínajícími plameny západu slunce.

„Přišel jste za mnou kvůli obchodu? Jakému obchodu? Žádné obchody neprovozuju. Copak ne—

234$

vidíte, že je tahle loď vyřazená?“ Massy začal být v rozpacích, když se octl tváří v tvář neštěstí, které ho pronásledovalo. Posléze nemohl uvěřit svému sluchu. Co asi má ten stařec za lubem? Takhle to přeci na světě nechodí. Bylo to jako sen. Teď se probudí a zjistí, že ten muž zmizel jako pára. Vážnost, důstojnost, odhodlaný a zdvořilý tón toho robustního, starého, neznámého muže na Massyho zapůsobily. Začal se ho skoro bát. Ale nebyl to sen. Pět set liber není žádný sen. Naráz začal být podezřívavý. Co to má znamenat? Ovšem byla to nabídka, kterou by měl za každou cenu přijmout. Ale co se za tím skrývá?

Než se rozloučili a dohodli si schůzku u právního zástupce na zítřejší den ráno, Massy se ptal sám sebe, co ho k tomu vede. Strávil noc tím, že se lopotil s podmínkami smlouvy - ojedinělého dokladu svého druhu, o jehož smyslu se roztrušovaly různé pověsti a jenž se stal v přístavu předmětem debat a podivu.

Pro Massyho bylo důležité, aby si pro sebe zajistil co nejvíc možností zbavit se svého společníka, aniž by byl povinen mu okamžitě vyplatit jeho podíl. Kapitán Whalley zase usiloval o to, aby měl své peníze zabezpečené. Cožpak to nebyly Lianiny peníze část jejího jmění, jehož pouhou další položkou bylo zdraví a statnost jejího starého otce? S plným vědomím, že to činí z nesmírné lásky ke své dceři, přijal s důstojným klidem Massyho stupidně poťouchlé body smlouvy, které zakazovaly vměšování se do kompetence, nepoctivost, opilství, v zájmu jiné závažné výhrady. Po uplynutí tří let bude mít právo se společnictví vzdát a vzít si své peníze zpět. Bylo učiněno opatření, aby se vytvořil fond a on mohl být vyplacen. Ale kdyby odešel ze Sofaly před sjednanou dobou (kromě případu úmrtí), Massy bude mít možnost zaplatit až za rok. „A co když přijde nemoc?“

235$

namítl právník, mladý člověk, který teprve nedávno přišel z Evropy, nijak nebral své zaměstnání vážně a kterému toto jednání působilo potěšení. Massy spustil fňukavě. „Přichází to u něj vůbec v úvahu?“

„Tím se nemusíme zabývat,“ prohlásil kapitán Whalley hrdě, jsa přesvědčen, že je zcela zdráv. „To je v rukou božích,“ dodal. Člověk může umřít každou chvíli, ale on neochvějně důvěřoval svému Stvořiteli, který zná jeho myšlenky, jeho lidské sklony a důvody jeho jednání. Jeho Stvořitel ví, jak on užívá svého zdraví - a jak vroucně si ho přeje… „Jsem přesvědčen, že má první nemoc bude i mou poslední,“ prohlásil tehdy. „Nechme to být.“

Ale již v tomto počátečním stadiu vzbudil v Massym nepřátelství tím, že odmítl přistoupit na šest set místo pěti. „To nemohu,“ bylo jediné, co na to řekl, klidně, ale s takovou rozhodností, že Massy okamžitě od naléhání upustil, ale řekl si v duchu: „Nemůže! Skrblík jeden. Nechce! Určitě má spoustu peněz, ale to se radši posadí do teplého místa a shrábne šestinu mých zisků pro nic za nic.“

A za všechna ta léta Massyho nechuť rostla pod tlakem něčeho, co se podobalo strachu. Prostota toho muže skrývala nebezpečí. V poslední době se však změnil, už z něho nešel takový strach, a jak mu postupně ubývalo životního elánu, zdálo se, že trpí nějakým skrytým neduhem. Zůstával však stále záhadou ve své prostotě, nebojácnosti a přímosti. A když Massy zjistil, že ho zamýšlí opustit, až vyprší sjednaná doba, a že mu nechá na krku celou tu záležitost s nákupem nových kotlů, jeho nechuť skrytě přerostla v nenávist.

Bylo mu naprosto zřejmé, že koneckonců Sterne mu nemohl říct nic, co by on sám nevěděl. Dalo mu hodně práce, aby toho mizerného donašeče zastrašil, tak aby o tom nikde nevykládal; chtěl si tuhle

236$

situaci vyřešit sám; a - jakkoliv by se to Sternovi zdálo neuvěřitelné - dosud se nevzdal přání a naděje, že přemluví toho nenáviděného starocha, aby zůstal. Tady se nic jiného nedá dělat, pokud se nechce vzdát svých nadějí na získání bohatství. Ale od toho okamžiku, kdy přeplouvali tu mělčinu v Batu Beru, věci zřejmě rychle zrají k rozhodnutí. Byl rozmrzelý, že ani studování šťastných čísel ho nedokázalo uklidnit; a přítmí v jeho kabině houstlo, už byla úplná tma.

Odložil seznam a znovu tiše hovořil sám k sobě: Ne, ne, hochu, nesmíš. Ledaže bych o tom já věděl. Nechtěl, aby se ten pitomý tlachal, který má ve zvyku poslouchat za dveřmi, vzmohl k nějakému činu. Znovu složil hlavu do dlaní; jak tu tak nehybně seděl ve tmě, měl pocit, že je naprosto nezúčastněný a na hony vzdálený pohybům a zvukům na palubě.

Slyšel, jak cestující začínali rozčileně brebentit; někdo táhl kolem jeho dveří těžkou bednu. Slyšel nahoře hlas kapitána Whalleyho:

„Budeme přistávat, pane Sterne.“ A odpověď odněkud zpředu z paluby.

„Ano, ano, pane.“

„Tentokrát zakotvíme přídí proti proudu. Nastal odliv.“

„Přídí proti proudu, pane.“

„Dohlédněte na to, pane Sterne.“

Odpověď byla přehlušena rázným zvukem gongu ze strojovny. Lodní šroub stále pomalu dusal: jedna dvě tři, jedna dvě tři - a vždycky zarazil, jako by při každé otočce váhal. Gong zazníval každou chvíli a voda čeřená lopatkami mocně narážela na boky lodi. Massy se nehýbal. Pobřežní světlo na druhém břehu, čtvrt míle odtud, ne větší než nepatrná hvězdička, klouzalo pomalu podle obvodu přístavu. Hlasy z přístavní hráze, patřící panu Van Wykovi,

237$

odpovídaly na pozdravy z lodi; ze Sofaly vyhodili lana, chybili, a hodili je znovu; třaslavý plamen pochodně ve velkém sampanu, který přijížděl, aby odvezl v celé slávě rádžu, vrhal narudlou zář do kabiny na Massyho. Ten se ani nepohnul. Po několika posledních pomalých otáčkách stroje ztichly a dlouhé dunění gongu znamenalo, že kapitán poručil, aby byly zastaveny. U boků Sofaly přistávala spousta člunů a kánoí všech velikostí. Po nějaké době ten zmatek pomalu ustával; utichlo šplouchání, volání, šoupání nohama, bouchání zavazadly o palubu, umlkl hovor odcházejících domorodých cestujících. Na břehu, zcela blízko, říkal někdo kultivovaným hlasem s nepatrným odstínem pánovitosti:

„Přivezli jste mi nějakou poštu?“

„Ano, pane Van Wyku.“ Tenhle hlas patřil Sternovi, který, nakloněn přes zábradlí, uctivě a srdečně odpovídal: „Mám vám to přinést nahoru?“

Dotyčný hlas se však ozval znovu:

„Kde je kapitán?“

„Myslím, že ještě na můstku. Sedí pořád na židli. Mám…“

Hlas ho nedbale přerušil:

„Podívám se na palubu.“

„Pane Van Wyku,“ vyrazil ze sebe Sterne horlivě, „byl byste tak laskav…“

A první důstojník kráčel rychle k východu z lodi. Nastalo ticho. Massy se ve tmě ani nepohnul.

Nepohnul se ani tehdy, když zaslechl pomalé šouravé kroky míjející jeho kabinu. Spokojil se s tím, že skrz zavřené dveře zařval:

„Ty - Jacku!“

Kroky se beze spěchu vrátily; zarachotila klika a druhý strojník se objevil ve dveřích; jeho postava se matně rýsovala na pozadí větracího otvoru za

238$

jeho zády a obličej měl zřejmě zrovna tak černý jako ostatní tělo.

„Tentokrát jsme dorazili moc pozdě,“ zabručel Massy, aniž sebou pohnul.

„Co chcete, když polovina trubek u kotlů je zaplombovaná, protože jsou prasklé,“ hájil se druhý strojník.

„S takovými řečmi na mě nechoď,“ pronesl Massy.

„A vy mi zas nic nevykládejte o těch vašich zatracených kotlích,“ odsekl jeho věrný podřízený nevzrušeně. „Jděte si dolů a pusťte do nich plnou dávku páry - jestli máte odvahu. Já ne.“

„Pak nejsi k ničemu,“ prohlásil Massy. Druhý strojník ze sebe vydal slabý zvuk, který se podobal smíchu, ale také mohl být úšklebkem.

„Lepší jet pomalu než celou loď rozhasit,“ řekl varovně na adresu svého obdivovaného nadřízeného. Massy sebou konečně pohnul. Otočil se na židli a skřípaje zuby pravil:

„Jděte všichni k čertu i s tou vaší lodí! Kéž by se potopila. To byste pošli hlady.“

Jeho věrný druh tiše zavřel dveře.

Massy poslouchal. Jack místo do koupelny, kam by se měl jít umýt, vešel do své kabiny, která se nacházela hned vedle Massyho. Massy vyskočil ze židle a čekal. Náhle zaslechl zaklapnutí zámku. Vyběhl ven a prudce kopl do dveří.

„Zřejmě se zamykáš, aby ses opil!“ zařval.

Po chvíli přišla tlumená odpověď:

„Mám volno.“

„Jestli se chceš při plavbě ožírat, tak s tebou vyrazím dveře!“ křičel Massy.

Po této hrozbě následovalo zatvrzelé mlčení. Massy odstoupil od dveří a nechápavě vrtěl hlavou. Na břehu se objevily dvě postavy a blížily se ke vchodu do

239$

lodi. Zaslechl, jak jeden hlas pronáší s nádechem nedůvěry.

„Řekl bych, že se mýlíte. Ale určitě s ním o tom promluvím.“

Druhý hlas, Sternův, říkal jakoby s předstíranou lítostí:

„Děkuji. To je vše, co od vás chci. Teď musím do služby.“

Massy byl překvapen. Malá, mrštná postava skočila lehce na palubu a téměř do něho vrazila, jak tu stál za kruhem světla vycházejícího od lampy u vchodu. Když ta postava prohodila „dobrý večer“ a odešla směrem k můstku, Massy řekl rozmrzele Sternovi, který pomalu kráčel za ním:

„Copak to máte s tím panem Van Wykem?“

„Vůbec nic, pane Massy. Nejsem pro pana Wyka dost dobrý. Obávám se, že ani vy ne, pane, aspoň on si to myslí. Kapitán Whalley zřejmě ano. Šel ho pozvat na večeři do svého domu.“

Pak zamumlal potichu pro sebe:

„Doufám, že mu bude chutnat.“

240$

XII

Pan Van Wyk, běloch z Batu Beru, býval námořním důstojníkem, a z důvodů, které znal nejlépe on sám, pohrdl vyhlídkou na skvělou kariéru a začal jako první pěstovat tabák v odlehlé části pobřeží. Postupně si kapitána Whalleyho velice oblíbil. Vzezření nového kapitána Sofaly vzbudilo jeho zájem, protože se tolik lišil od všech těch roztodivných typů, které se už na můstku Sofaly vystřídaly.

Tehdy Batu Beru nebylo tím, čím se od té doby stalo: střediskem úspěšného pěstování tabáku, osadou předměstského typu v tropech, kterou tvořily bungalovy seřazené do dlouhé ulice stíněné dvěma řadami stromů, obklopené hýřivou a pěstěnou zahradní květenou, s jízdní dráhou v délce tří mil pro odpolední vyjížďky kočárem. Sídlil zde generální rezident s tlustou, bodrou manželkou, který získával ženaté správce statků a svobodné mladé muže do služeb velkých obchodních společností.

Zatím zde tento blahobyt neexistoval, a Van Wyk prosperoval sám na levém břehu, kde dal vymýtit v pralese místo pro plantáž, která se na horním a dolním konci stáčela k řece. Jeho osamělý bungalov stál naproti obydlí sultána na druhé straně řeky, vrtkavého a melancholického starého vladaře, který už skoncoval s láskou i s válkou, pro něhož už život

241$

neměl žádný půvab (až na zlé předtuchy) a čas nikdy neměl žádnou cenu. Bál se smrti, ale doufal, že zemře dřív, než ho běloši připraví o jeho zemi. Často se přeplavil přes řeku (vždy nejméně s deseti čluny přecpanými lidmi) s toužebnou nadějí, že o tom vyláká nějaké informace od svého přítele bělocha. Na verandě stála jistá židle, na kterou si vždycky sedal; dvorní hodnostáři seděli na bobku na rohožích a kůžích mezi nábytkem, nižší osoby zůstávaly dole na trávníku mezi domem a řekou ve třech či čtyřech řadách podél průčelí. Nezřídka začala návštěva hned, jak slunce vyšlo. Pan Van Wyk tyto vpády trpěl. Kynul na pozdrav z okna své ložnice, v ruce kartáček na zuby nebo břitvu, nebo procházel zástupem dvořanů ve svém koupacím úboru. Objevoval se a zase mizel, potichu si prozpěvoval písničku, leštil si pozorně nehty, natíral si oholené tváře kolínskou, posnídal, vyšel ven, aby dohlédl na své kulie; vrátil se, prohlédl si nějaké papíry na stole, přečetl si stránku nebo dvě v knize nebo se posadil za piano, opřel se do židle, natáhl ruce a položil prsty na klávesnici, kývaje lehce tělem ze strany na stranu. Když byl nucen promluvit, odpovídal vyhýbavě a laskavě, protože mu bylo rádži líto; z toho důvodu ho snad až marnotratně hostil sodovkami, takže se pak nejednou musel bez nich obejít celý týden. Ten starý rádža mu přenechal tolik půdy, kolik jí jen stačil vymýtit a přeměnit v plantáž; byl to víceméně pěkný majetek.

Ať už to bylo kvůli majetku či proto, aby měl pokoj od svých příbuzných a mohl žít v klidu, lepší místo si Van Wyk vybrat nemohl. Dokonce i poštovní čluny, které navštívily i ty nejmenší skupinky chatrčí pokrytých palmovými listy podél pobřeží, supěly okolo ústí řeky Batu Beru ve velké vzdálenosti! Bylo tomu tak podle dávno uzavřené dohody; možná za

242$

pár let, až vyprší, bude i do Batu Beru připlouvat, pošta. Zatím však veškeré zásilky pro pana Van Wyka byly adresovány do Malakky, odkud je jeho agent posílal jednou za měsíc po Sofale. To mělo za následek, že kdykoliv měl Massy nedostatek peněz (protože si koupil příliš mnoho losů) nebo se dostal do nesnází kvůli nějakému kapitánovi, pan Van Wyk své dopisy a noviny nedostal. Proto měl takový zájem, co se se Sofalou stalo. Ačkoliv o sobě tvrdil, že vede poustevnický život (a že to nebyl pouhý vrtoch, o tom svědčí to, že tu už vydržel osm let), rád se dovídal, co se děje ve světě.

Na verandě na etažéru z ořechového dřeva (dovezla ho Sofala minulý rok - jako ostatně všechno v tomto domě) ležela pod bronzovým těžítkem kupa týdenního vydání Timesů, velké listy Rotterdam Courantu, Graphic ve svých známých zelených obálkách, ilustrovaná holandská publikace bez desek, čísla nějakého německého časopisu s obálkami v barvě „Bismarck malade“. Byly tam rovněž balíčky s novými hudebními skladbami - ačkoliv klavír (přivezla ho před léty Sofala) se ve vlhkém prostředí pralesů úplně rozladil. Nebyl to příjemný pocit být odříznut od světa někdy i celých šedesát dní a nevědět ani v nejmenším, co se děje. A když se Sofala opět objevila, Van Wyk sestoupil po schodech z verandy a kráčel zvolna přes trávník před domem k řece, a jeho bílé obočí se chmuřilo:

„Zřejmě jste měli nějakou nehodu, co?“

Jeho slova platila velitelskému můstku, ale dříve než mohl někdo odpovědět, Massy si byl jist, že se už drápe ze břehu přes zábradlí a že vtrhne dovnitř, a jak on tiskne dlaně, sklání svou ulízanou hlavu, jakoby celou polepenou černými nitkami a stužkami. A že se bude muset rozčilovat, protože bude nucen panu Van Wykovi podat takové vysvětlení,

243$

aby jeho naříkavé omluvy vypadaly, jako že toho hrozně lituje, zatímco se celou tu dobu snažil vykouzlit na svých odulých rtech úsměv.

„Ne, pane Van Wyku. Vy mi to nebudete věřit, ale nedokázal jsem přinutit ani jednoho z těchhle darebáků, aby loď vyprostili. Ani jeden z těch líných potvor se nedal přemluvit, a zákon, jak víte…“

Dlouho a naříkavě se omlouval, nápadně často používal slov jako spiknutí, komplot, závist, a stále důrazněji je opakoval, nepřestávaje žalovat. Van Wyk si s lehkým úšklebkem prohlížel své naleštěné nehty a prohodil. „Hm. To je nepříjemné,“ a otočil se k němu zády.

Tento zhýčkaný, chytrý, mírně skeptický člověk, zvyklý na nejlepší společnost (rok před odchodem ze služby a z Evropy zastával místo na ministerstvu námořnictví, které mu všichni záviděli), choval v skrytu duše vřelý cit a byl schopen soucitu, jejž zakrýval jakousi nadutou, despotickou netečností vůči okolí, vzniklou dlouholetým cvikem a něčím, co by zaujatý člověk nazval hejskovstvím. Byl to jakýsi směšný pozůstatek bývalé elegance. U svých kuliů, které vytáhl na denní světlo z přítmí džungle, udržoval téměř vojenskou kázeň. Bílá košile s tuhou náprsenkou a stojatým límcem, kterou si oblékal každý večer, jako by podtrhovala neokázalou obřadnost večerního obleku, avšak široká karmínová šerpa, kterou si uvazoval nad boky, byla ústupkem divočině, jež byla kdysi jeho protivníkem, ale nyní se stala jeho společníkem, nad nímž vyhrál. Kromě toho tuto šerpu nosil ze zdravotních důvodů. Z ramen mu splývala vpředu rozstřižená krátká kazajka z jakési vzdušné hedvábné látky. Vlnité světlé vlasy, na temeni řídké, se mu lehce po stranách stáčely do lokýnek; pečlivě udržované kníry, hladké čelo, lesk nízkých lakýrek vykukujících zpod širokých kalhot,

244$

ušitých přesně z téže látky jako lehké sako, dokreslovaly tuto postavu, která svou šerpou vyvolávala romantickou představu náčelníka pirátů a zároveň elegantního, plešatícího dandyho, dopřávajícího si v ústraní požitku poněkud výstředního oblečení.

Takhle se oblékal k večeři. Správnou dobou pro příjezd Sofaly do Batu Beru byla hodina před západem slunce; a když se procházel u řeky pod travnatým svahem, na jehož vrchu stál nízký dlouhý bungalov s velice strmou střechou z palmových listů, pokrytou až k okapům popínavými rostlinami, tu vypadal pitoreskně a zároveň poněkud upjatě. Zatímco Sofalu připoutávali ke břehu, procházel se ve stínu několika stromů poblíž místa přistání a čekal, až bude moci vstoupit na palubu. Běloši na lodi nepatřili k lidem, kteří by mu vyhovovali. To ten starý sultán (ačkoliv jeho náhlé vpády ho obtěžovaly) byl pro jeho zhýčkaný vkus přijatelnější. Nicméně byli to běloši; pravidelné návštěvy lodi byly přestávkou v činorodé jednotvárnosti dní, aniž by narušily jeho soukromí. Navíc byly z obchodního hlediska nezbytné. A protože měl v povaze sklon k přesnosti, zlobilo ho, když se loď v stanoveném čase neobjevila.

Důvod, proč přijížděla nepravidelně, byl příliš nesmyslný a Massy byl podle jeho názoru nemožný blbec. Když se Sofala poprvé objevila s novým kapitánem, vynořujíc se z ohybu řeky, poté co už se téměř vzdal naděje, že ji někdy spatří, dostal takovou zlost, že nesešel ihned dolů k přístavišti. Jeho služebnictvo k němu přiběhlo se zprávou a on si přitáhl židli těsně k přednímu zábradlí na verandě, vystrčil lokty, bradu položil na ruce a bez přestání se upřeně díval, jak připoutávali loď naproti jeho domu. Dokázal snadno rozeznat všechny bělochy na palubě. Co to je proboha za důstojného starce, kterého tam teď mají na můstku?

245$

Konečně vyskočil a sešel po štěrkové cestě dolů. Bylo holou skutečností, že i ten štěrk mu dovezla Sofala. V rozčilení ztratil svou poklidnou povýšenost a nerozhlížeje se napravo ani nalevo obořil se na Massyho tak prudce, že strojník začal překvapením něco nesrozumitelného koktat. Bylo slyšet pouze slova: „Pane Van Wyku … zajisté, pane Van Wyku… Propříště, pane Van Wyku“ - a Massyho mohutný cholerický obličej se zalil krví a nabyl nepřirozeného oranžového zbarvení a svítily z něho podivně zmatené černé oči.

„Hlouposti! Už mě to nebaví. Divám se, že máte tu drzost přistát u mého mola, jako kdybych ho byl dal postavit jen kvůli vašemu pohodlí.“

Massy se mu pokoušel odporovat. Pan Van Wyk byl velice rozzloben. Prohlásil, že má sto chutí požádat o služby tu německou firmu - ty lidi v Malakce jak se jen jmenují? - čluny se zelenými komíny. Jen by tuto příležitost uvítali, aby mohli nasadit jeden ze svých malých parníků. Ano, už to má: Schnitzler Jakob Schnitzler, ten by se toho okamžitě ujal. Tak. Rozhodl se, že mu bez prodlení napíše.

Massy v rozčilení div neupustil dýmku.

„To nemyslíte vážně, pane!“ zvolal. „Přece si nezkazíte obchody tímhle směšným způsobem.“

Van Wyk se k němu otočil zády. Ostatní tři běloši na můstku se během toho výstupu ani nepohnuli. Massy chodil rychle sem a tam, odfukoval, dusil se vztekem.

„Nafoukanec jeden holandskej!“

A začal naříkavě vykládat dlouhou historii svého utrpení. O úsilí, které po všechna ta léta vynakládal, aby tomuhle člověku vyhověl. A tohle má za všechno. To se tedy povedlo! Psát Schnitzlerovi - zjednat si čluny se zelenými komíny - najmout si nějakého starého hamburského žida, aby ho zničil. Ne, to je

246$

opravdu k smíchu… Smál se a vzlykal… A on, Massy, by měl asi ten dopis odvézt svou vlastní lodí.

Zakopl o dřevěné brlení a zaklel. Vůbec by se nerozpakoval a hodil by tomu Holanďanovi jeho dopis do moře - celý ten prokletý svazek listin. Nikdy, opravdu nikdy by si dříve nebyl takovou službu vzal na starost. Ale kapitán Whalley, jeho nový společník, by mu to asi nedovolil; kromě toho by se ten neblahý den pouze oddálil. Co se jeho týče, raději by skočil do moře, než aby trpně přihlížel, jak ho lodi se zelenými komíny vytlačují z obchodního podnikání.

Vzteky bez sebe zařval. Čínští plavčíci odskočili s mísami od schůdků. Zaječel z můstku na palubu: „Dostaneme dneska večer vůbec něco k žrádlu?“, pak se prudce otočil ke kapitánu Whalleymu, který čekal, důstojně a trpělivě, v čele stolu a občas si klidně a bez nervozity pohladil vousy.

„Vás zřejmě nezajímá, co se mi stalo. Nemyslíte, že se to týká zrovna tak vás jako mě? Není to žádná legrace.“

Usadil se na konci stolu a bručel si pro sebe:

„Ledaže byste měl někde ulitých pár tisícovek. Já je nemám.“

Van Wyk povečeřel ve svém bungalovu, jehož světla tvořila jakýsi zářivý bod na plantáži tonoucí ve tmě při zšeřelém břehu řeky. Pak se posadil k pianu a po chvíli zaslechl, jak někdo pomalu kráčí podél přední strany domu. Prkna zavrzala pod těžkými kroky; pootočil se na židličce u piana a naslouchal, prsty na klávesnici. Jeho malý teriér zuřivě štěkal a couval z verandy. Hluboký hlas se omlouval, „že nerad vyrušuje“. Rychle vyšel ven.

Nahoře na schodech se tyčila patriarchální postava a nehýbala se z místa. To je zřejmě ten nový kapitán na Sofale (viděl už jich desítky, ale takového ještě nikdy). Psík nepřetržitě štěkal, až ho Van Wyk

247$

šlehl kapesníkem; teprve pak uskočil stranou a ztišil se. Kapitán Whalley ihned přikročil k věci a Van Wyk mu vybraně, zdvořile, ale rozhodně odporoval.

Pokračovali v hovoru, aniž se posadili. Van Wyk si svého návštěvníka pozorně prohlížel. Nakonec prohlásil, jako by se musel ovládat:

„Divím se vám, že se za takového ničemu ještě přimlouváte.“

Tato zlostně pronesená věta zněla téměř lichotivě, jako by tím Van Wyk chtěl říci: „že člověk jako vy se přimlouvá“. Kapitán Whalley na to vůbec nereagoval. Dokonce se zdálo, jako by to vůbec nepostřehl. Neustále tvrdil, že má osobní zájem na tom, aby se celá záležitost urovnala. Osobní zájem…

Ale Van Wyk, jehož odpor vůči Massymu byl nepřekonatelný, přešel do ostrého tónu:

„Mezi námi - mám-li být upřímný - nezdá se mi, že by si ho člověk měl vážit nebo se na něho spoléhat…“

Kapitán Whalley, který se vždy držel zpříma, nyní jako by ještě povyrostl a zmohutněl, jako by se jeho mocná hruď pod vousem náhle napjala.

„Milý pane, snad si nemyslíte, že jsem k vám přišel debatovat o člověku, k němuž mě - mě - hm pojí jisté vztahy.“

Na chvíli se rozhostilo jakési slavnostní ticho. Není zvyklý žádat o laskavosti, ale protože této záležitosti připisuje jistou důležitost, je ochoten se pokusit… Na Van Wyka to učinilo příznivý dojem; přerušil kapitána, usmál se a pronesl mírnějším tónem:

„To je docela v pořádku, že z toho děláte osobní záležitost, ale jistě vám nic nebrání, abyste se posadil a vykouřil si se mnou doutník.“

Následovala kratičká přestávka, a pak kapitán Whalley rozvážně postoupil dál do místnosti. Co se

248$

týče pravidelnosti služeb, napříště si to bere sám na starost; a jmenuje se Whalley - možná že pro námořníka (mluví přece k námořníkovi, že?) není to jméno tak docela neznámé. Existuje nějaký maják, na jakémsi ostrově. Možná že pan Van Wyk…

„Ó ano, jistě,“ zareagoval okamžitě Van Wyk. Ukázal na židli. Velmi zajímavé. Co se jeho týče, prodělal vojenskou službu v poslední válce, ale tak daleko na Východě nikdy nebyl. Whalleyho ostrov? Ovšem. To je tedy velice zajímavé. Od té doby se jistě mnoho změnilo.

„Já ještě pamatuji události před padesáti lety.“

Kapitánu Whalleymu se trochu rozvázal jazyk. Vůně dobrého doutníku (na dobré doutníky si potrpěl) ho příjemně naladila, rovněž tak zdvořilost toho mladého muže. Po něčem takovém ve svém klopotném životě vždy toužil.

Přední stěnu místnosti tvořil čtvercový výklenek zařízený jako pokoj. Lampa se stínidlem z mléčného skla, visící ze šikmého vysokého stropu na štíhlém mosazném řetězu, vrhala jasný kruh světla na malý stolek s otevřenou knihou a nožem ze slonoviny na otvírání dopisů. A z průsvitných stínů vzadu vyvstávaly další stoly, spousta křesel různých tvarů a nesmírně mnoho kůží, rozprostřených na týkovém pažení po celé verandě. Vzduch byl prosycen vůní popínavých rostlin. Jejich listy, sevřené svislými podpěrami, vytvářely jakýsi rámec, v němž se zelenavě odráželo světlo lampy. Škvírou mezi lokty mohl kapitán Whalley vidět lucernu u vchodu na Sofalu, svítící na mole u pobřeží, nezřetelnou hmotu města za otevřenou třpytnou temnotou řeky a úzký černý zářící proužek noční oblohy plné hvězd, jakoby zavěšený podél vybíhajících okapů. Výborný doutník, který kouřil, v něm vzbuzoval pocit tichého štěstí.

249$

„Není to nic světoborného. Někdo s tím začít musel. Já jsem jen ukázal, že se to dá provést. Ale vy, jemuž se používání páry stalo samozřejmostí, byste asi těžko pochopil, jak obrovský význam tehdy měl můj skromný pokus objevovat obchodní spojení na Východě. Ta nová trasa totiž zkrátila průměrný čas plavby na jih o jedenáct dní za víc než polovinu roku. Jedenáct dní! Je to v záznamech. Ale pozoruhodná věc - když mluvím s námořníkem - je myslím…“

Odborně se rozhovořil, aniž zdůrazňoval vlastní osobu. Jeho vyrovnaný, mohutný hlas, jenž se rozléhal bungalovem až do prázdných pokojů, a jeho hluboká a zřetelná ozvěna jako by podtrhávaly to ticho venku; Van Wyk byl překvapen slavnostním tónem jeho hlasu, dokonale mužným a přitom tak jemným. Pociťoval nesmírné uspokojení, jak tu seděl, malé nohy v hedvábných ponožkách a lakýrkách přehozené přes sebe. Tak jako tento muž s ním dosud nikdo nehovořil. Oči pod hustým obočím, splývající bílý vous, mohutná kostra, důstojnost, celé vzezření toho člověka v něm vyvolávalo dojem, že se stal zázrak a že z moře vystoupila nějaká bájná postava z dob dávno minulých.

Kapitán Whalley byl rovněž první, kdo v dřívějších dobách začal obchodovat v zálivu Petchili. Při té příležitosti se zmínil o tom, že tam před šestadvaceti lety pochoval svou „drahou choť“. Van Wyk, na něhož to neučinilo žádný dojem, nemohl odolat, aby rychle v duchu nezauvažoval, jaká to asi musela být žena, která spojila svůj život s takovým mužem. Tvořili spolu odvážný a dobře sehraný pár? Ne. S největší pravděpodobností ona byla malá, křehká, a bezpochyby měla všechny ženské vlastnosti, nebo, což je ještě pravděpodobnější, průměrná žena s domácími sklony, naprosto bez vznětů. Kapitán Whalley ovšem

250$

nebyl žádný upovídaný, nudný patron. Zavrtěl hlavou, jako by chtěl rozptýlit okamžitý smutek, který se rozhostil na jeho ušlechtilém obličeji, a stočil hovor na to, proč pan Van Wyk žije tak osaměle.

Van Wyk prohlásil, že někdy má kolem sebe víc lidí, než je mu milé. S úsměvem se zmínil o tom, jakým zvláštním způsobem probíhá společenský styk s „jeho sultánem“. Ten člověk si své návštěvy přímo vynucuje. Jeho lidé mu poškodili trávník před domem (nebylo lehké vypěstovat takový trávník v tropech) a nedávno mu přelámali několik vzácných keřů, které tam zasadil. A kapitán Whalley si okamžitě vzpomněl, že v r. 1847 proslul tehdejší sultán, „dědeček toho muže“, jako velký ochránce pirátských lodí ve vzdálenějších oblastech východních moří. Na řece u Batu Beru měly bezpečné útočiště. Podporoval finančně především náčelníka jménem Hadži Daman. Kapitán Whalley významně pomrkávaje naznačoval, že by o tom mohl mnoho vyprávět. Svět od té doby učinil pokrok.

Van Wyk mu neočekávaně prudce vpadl do řeči. Rád by věděl, v čem ten pokrok spočívá.

V poznávání pravdy, v mravnosti, ve spravedlnosti, v pořádku a také v poctivosti, neboť lidé si navzájem škodili především z nevědomosti. Teď se na světě žije lépe, vysvětloval kapitán Whalley, což Van Wykovi znělo poněkud podivínsky.

Prohlásil sveřepě, že například takový Massy určitě není o nic příjemnější než tehdejší piráti.

Řeka tou změnou příliš nezískala. Piráti byli svým způsobem po všech stránkách zrovna tak poctiví. Massy není tak divoký, jako byl Hadži Daman, o tom není pochyb, ale…

„A co vy, milý pane?“ prohodil kapitán Whalley s tichým smíchem. „Vy jste určitě průkopníkem pokroku.“

251$

Pokračoval v hovoru v žertovné náladě. Dobrý doutník je lepší než rána do hlavy - s takovým přivítáním se setkával na této řece před čtyřiceti nebo padesáti lety. Pak se lehce naklonil a jeho hovor nabyl vážného tónu. Má ten dojem, že kromě svých přívrženců nenáviděli tito námořní lupiči jakýmsi nepochopitelným, krvelačným způsobem celé lidstvo. Jejich řádění byla učiněna přítrž, a jaký je důsledek? Nová generace domorodců žije řádně, mírumilovně ve svých vesnicích a daří se jim dobře. Může to doložit z osobní zkušenosti. A těch několik málo, kteří z té doby přežili - nyní jsou z nich starci se natolik změnili, že by bylo kruté jim připomínat, jak kdysi někoho podřezali. Zvláště má na mysli jednoho z nich - váženého, ctihodného náčelníka jisté velké vesnice na pobřeží asi šedesát mil jihozápadně od Tampasuku. Člověk měl dobrý pocit, když se s ním setkal a když ho slyšel mluvit. Kdysi to zřejmě býval krvelačný divoch. Lidé totiž touží po tom, aby se jim dostalo vyšší inteligence, lepších vědomostí, aby byli obdařeni vyššími schopnostmi, ano, schopnostmi, které jim svěřil Bůh a jejichž používání je posvěceno v souhlase s Jeho zjevenou vůlí. Kapitán Whalley je přesvědčen, že v každém člověku existují vlohy k dobrému, byť i svět není zrovna tím nejvhodnějším místem, kde by se mohly projevit. O tom, že lidé jsou moudří, už tolik přesvědčen nebyl. Připouštěl, že aby lidé své vlohy k dobrému mohli uplatnit, musí být k tomu někdy tvrdě přinuceni. Lidé mohou být hloupí, umínění, nešťastní, ale od přirozenosti špatní - to nikdy.

V podstatě jsou nakonec ztělesněná nevinnost…

„To myslíte vážně?“ vpadl mu prudce do řeči Van Wyk.

Kapitán Whalley na to přerušení reagoval dobromyslným úsměvem, protože si byl při své dobrotě

252$

a snášenlivosti naprosto jist, že má pravdu. Podotkl, že má v tom směru padesátileté zkušenosti. Kouř se pomalu prodíral bílými vlasy a zahaloval jeho rty, když pronášel ta vlídná slova.

„V každém případě jsem rád,“ pokračoval po chvilce, „že neměli čas způsobit vám mnoho škody.“

Tato narážka na jeho poměrně mladý věk se Van Wyka nedotkla; vstal, krčil rameny a záhadně se usmíval. Vyšli spolu ven do hvězdné noci směrem k řece jako přátelé. Jejich kroky zněly na ztemnělé cestě nestejnoměrně. Na pobřeží u vchodu do lodi vrhala svítilna, zavěšená nízko nad zábradlím, jasné světlo na bílé nohy a velká tmavá chodidla Massyho, který tu se strachem čekal. Od pasu nahoru zůstával ve stínu, od něhož se odrážela řada knoflíků směrem k nejasnému obrysu jeho brady.

„Můžete za to poděkovat panu kapitánovi,“ řekl mu Van Wyk úsečně, otočil se a odešel.

Lampy na verandě vrhaly tři dlouhé čtverce světla mezi sloupky daleko na trávník. Nějaká můra se mu třepetala před obličejem jako kroužící sametová černá vločka. Jasmínové keře vydávaly těžkou vůni, která prostupovala noční vzduch; záhony vroubily cestu, po níž kráčel; sestříhané keře před domem zdvíhaly ve tmě své kulaté chomáče; hustým listovím popínavých rostlin pronikala měkká záře lamp po celé délce průčelí domu; a všechno poblíž i v dáli bylo tiché, nehybné a působilo neobyčejně líbezně.

Pan Van Wyk (před několika lety zažil na vlastní kůži a víc než kdo jiný, jaké to je, když se někdo nešťastně ožení) pociťoval vůči optimistickým názorům kapitána Whalleyho pohrdání člověka, jenž kdysi na svou důvěřivost doplatil. Jeho nechuť vůči světu (na nějaký čas byla náplní jeho života žena) vzala na sebe podobu činorodosti, když odešel do penze, neboť přesto, že nebyl prost velkého citu, byl

253$

energický a veskrze prakticky založený. Ale v tom zvláštním starém námořníkovi, který narušil pustotu jeho činorodého samotářství, bylo něco, co ho přes jeho skepsi okouzlovalo. V jeho absolutní prostotě (mimochodem dosti směšné) se jevila jemná vytříbenost jeho přímé povahy. Nápadná důstojnost chování u člověka, který klesl na tak ubohé postavení, je určitě výrazem něčeho v podstatě velmi vznešeného. Ta jeho důvěra v lidstvo není určitě pošetilá; jeho duševní vyrovnanost po tolika letech, byť zřejmě nebyla korunována úspěchem, měla podobu hluboké moudrosti. Van Wyk se tím někdy bavil. Už samotná fyzická podoba toho starého kapitána Sofaly - jeho mohutná kostra, jeho klidné vzezření, jeho inteligentní ušlechtilá tvář, obrovské údy, jeho vlídná zdvořilost, náznak drsné přísnosti v rozcuchaném obočí - z něho činila přitažlivou osobnost. Van Wyk nenáviděl malost všeho druhu, ale na tomto muži nebylo nic malého; a protože jejich setkání probíhala naprosto pravidelně po každé plavbě, vznikl mezi nimi důvěrný vztah, který později vyústil ve vřelý cit, neboť se tak dálo vybraným a laskavým způsobem, který Van Wykovi vyhovoval.

Rozmlouvali spolu o všech světových problémech a respektovali navzájem své názory. Svá odlišná přesvědčení kapitán Whalley nikdy nevnucoval. Jejich věkový rozdíl tvořil jakoby další vzájemné pouto. Jednou, když si kapitán Whalley dobíral Van Wyka, že je vzhledem k svému mládí trochu příliš přísný, přejel Van Wyk očima statnou postavu svého partnera a přátelsky a škádlivě odsekl:

„Jen počkejte, jednou budete smýšlet přesně jako já. Máte na to ještě spoustu času. Neříkejte, že jste starý. Dožijete se sta let.“

Ale nemohl si odpustit svou obvyklou špičku, a ačkoliv ji zmírnil laskavým úsměvem, dodal:

254$

„A teprve pak pravděpodobně budete rád, že umíráte, protože se vám život bude zdát hnusný.“

Kapitán Whalley se rovněž usmál, potřásl hlavou a pravil: „Bůh uchovej!“

Projevil názor, že si snad zaslouží něco lepšího než zemřít s takovou myšlenkou. Jeho čas ovšem jednou nastane, ale on důvěřuje svému Stvořiteli, že to zařídí tak, aby se nemusel stydět, až bude umírat. Co se ostatního týče, bude žít třeba do sta let, když se ukáže nutnost; jiní lidé se toho věku také dožili, nebyl by to žádný zázrak. On žádné zázraky nečeká.

Ten důrazný, přesvědčený tón jeho hlasu způsobil, že Van Wyk zvedl hlavu a upřeně se na něho zadíval. Kapitán Whalley hleděl strnule, jako u vytržení, jako by viděl laskavé rozhodnutí svého Stvořitele napsané tajuplnými písmeny na stěně. Po několik vteřin seděl naprosto bez hnutí a pak vstal tak prudce, že se Van Wyk polekal.

Nejdřív se prudce udeřil do své mohutné hrudi a předpažil; jeho obrovská paže, trčící do vzduchu jako větev stromu za bezvětří, se ani nezachvěla. Pak prohlásil:

„Vůbec mě to nebolí. Vidíte, že se ani trochu nechvěje?“

Jeho hlas zněl tiše, důstojně a přesvědčivě, jako by ani neodpovídal jeho prudkým pohybům. Náhle se posadil.

„Víte, nechci se tím chlubit. Nejsem ničím,“ pronesl svým silným hlasem, který z něho vycházel tak přirozeně, jako když protéká řeka. Sebral zbytek doutníku, který předtím odložil, a dodal klidně, lehce pokyvuje hlavou: Když se to tak vezme, můj život je nutný; nepatří mě, nikoliv - Bůh ví ne.“

Po celý zbytek večera už toho mnoho nenamluvil, ale Van Wyk několikrát postřehl pod jeho těžkým knírem slabý sebevědomý úsměv.

255$

V pozdějších dobách se kapitán Whalley tu a tam dal přemluvit, aby „v domě“ povečeřel. Někdy dokonce vypil i sklenku vína. „Nemyslete si, že se bojím napít, vážený pane,“ vysvětloval. „Měl jsem velmi dobrý důvod, abych toho nechal.“

Při jiné příležitosti, pohodlně rozložen v křesle, poznamenal. „Choval jste se ke mně velice - velice vlídně drahý pane - Van Wyku, hned od začátku.“

„Musíte uznat, že na tom máte zásluhu i vy,“ namítl Van Wyk žertem. „Jako společník toho výtečníka Massyho… Dobře, dobře, milý kapitáne, už proti němu neřeknu ani slovo.“

„Nemělo by to smysl, kdybyste proti němu něco říkal,“ prohlásil kapitán Whalley poněkud nevrle. „Jak už jsem vám říkal, můj život, má práce jsou nutné, nejen pro mne. Nemám jinou volbu …“ Odmlčel se, otočil sklenkou, kterou měl před sebou … „Mám jediné dítě, dceru.“

Rozmáchlé mávnutí paží směrem dolů nad stůl jako by naznačovalo, že jde o malé děvčátko, někde nesmírně daleko. „Doufám, že ji ještě jednou uvidím, než zemřu. Prozatím mi stačí vědomí, že mě má, bohudíky, zdravého a spolehlivého. Nedovedete si představit, co člověk cítí. Je to má vlastní krev a tolik se podobá mé zesnulé ženě. Víte, ona…

Znovu se odmlčel, pak stoicky pronesl: „Má se co ohánět.“

Hlava mu klesla na prsa, obočí měl svraštěné, jako by usilovně přemýšlel. Jeho duch však jako by se pohroužil do jasu bezmezné důvěry ve vyšší moc. Van Wyk se někdy divil, nakolik jí vděčila skvělá životaschopnost tohoto muže, tělesná odolnost, která jako by něco ze své síly předávala duchu. Ale naučil se ho mít velice rád.

256$

XIII

Důvěrné sdělení pana Sterna, kterého se mu tak spěšně dostalo na břehu u temné ztichlé lodi, ho proto tolik rozrušilo. Byla to ta nejnepochopitelnější a nejneočekávanější věc, která se mohla přihodit; a protože nevěděl co si o tom všem má myslet, nechal svých spisů a rychle vyběhl po schůdcích na palubu.

Tam právě rozkládali přenosný stůl k večeři dva copatí „mládenci“, kteří se jako obvykle při téhle práci pletli jeden druhému do cesty, zatímco další, smutný ramenatý, neobyčejně žlutý Číňan, podobající se panu Massymu, tu stál tupě s ubrusem přes ruku a se sloupem talířů opřeným o hruď. Na dřevěném rámu stříšky byla zavěšena lampa z dolejší kabiny, které chyběla koule; postranní stěny stříšky byly spuštěny; kapitán Whalley, zabírající celý prostor proutěné židle, tu seděl jakoby zkřehlý mrazem v plátěném, ostře osvětleném stanu, používaném pro uskladnění předmětů potřebných pro provoz lodi: staré kormidelní kolo, poškozený mosazný kompas na silném mahagonovém podstavci, dva ušpiněné záchranné kruhy, starý korkový nárazník ležící v koutě, rozpadlé palubní skříně s poutky z tenkého lana místo klik.

257$

Na chvíli se vytrhl ze své lhostejnosti, aby mohl opětovat nezvykle živý pozdrav pana Van Wyka, ale vzápětí znovu upadl do zádumčivosti. Bylo na něm vidět, že přijmout naléhavé pozvání k večeři „nahoru do domu“ by mu způsobilo další velkou fyzickou námahu. Van Wyk, zmaten, založil ruce, opřel se zády o zábradlí a kradmo si ho pozorně prohlížel, rozkročen na svých malých nohách, obutých do lesklých bot.

„V poslední době jsem si všiml, že nejste zcela ve své kůži, příteli.“

Poslední slovo pronesl laskavě a něžně. Dosud nikdy nedal tak jasně najevo důvěrnost jejich vztahu.

„Hm hm.“

Proutěná židle těžce zaskřípala.

„To je hrozné,“ řekl si Van Wyk v duchu, a nahlas pronesl jakoby nedbale: „Čekám vás tedy za půl hodiny,“ a odešel.

„Za půl hodiny,“ opakoval po něm kapitán Whalley a seděl strnule dál, jako by byl v transu.

Uprostřed lodi, dole, těsně proti strojovně, bylo slyšet, jak se dohadují dva hlasy - jeden hněvivý a tichý druhý živý.

„Říkám vám, že se ten dobytek zamknul, aby se mohl ožrat.“

„To se nedá nic dělat, pane Massy. Konečně člověk má právo se zavřít ve své kabině, když má volno.“

„Ale ne se ožrat.“

„Slyšel jsem ho nadávat, že to trápení s kotli by dohnalo k pití každého,“ poznamenal Sterne zlomyslně.

Massy vztekle zasyčel, že vyrazí dveře. Van Wyk přešel ve tmě na druhou stranu paluby, aby se jim vyhnul. Bednění malého přístaviště slabě vrzalo pod jeho spěšnými kroky.

258$

„Pane Van Wyku! Pane Van Wyku!“

Šel dál. Někdo za ním křičel: „Zapomněl jste si poštu.“

Sterne se svazkem papírů v ruce ho dohonil.

„Ach tak, díky.“

Když však Sterne kráčel vedle něho dál. Van Wyk se zastavil. Převislé okapy, sklánějíce se nízko nad osvětleným průčelím bungalovu, vrhaly černé stíny, rovné jako pravítko, do temné noci. Všude bylo naprosté ticho. Bylo slyšet cinkání příborů a slabé zvonění sklenic. Služebnictvo pana Van Wyka prostíralo na verandě stůl pro dva.

„Obávám se, že nedůvěřujete mým dobrým úmyslům v záležitosti, o níž jsem s vámi mluvil,“ řekl Sterne.

„Já vám totiž nerozumím.“

„Kapitán Whalley je velmi odvážný člověk, ale jistě pochopí, že jeho hra skončila. Víc se ode mě nikdo nedozví ani slovo. Věřte mi, mám ohledy, ale povinnost je povinnost. Nechci kolem toho dělat žádný rozruch. Vše, co po vás jako po jeho příteli žádám, je, abyste mu řekl, že jeho hra skončila. To bude stačit.“

Van Wyk pocítil vůči této zvláštní výsadě přátelství odpor. Nesnížil se k tomu, aby žádal byť sebemenší vysvětlení; vyhnat Sterna a vynadat mu nepovažoval za prozíravé, alespoň ne nyní. To, že to tvrdil s takovou určitostí, ho rozkolísalo. Kdo ví, co se za tím skrývá? Jeho úcta ke kapitánu Whalleymu byla trvalého rázu a nebylo v ní ani trochu sobectví; nakonec mu přišel na pomoc jeho praktický instinkt, takže potlačil své opovržení a prohlásil:

„Pak tedy soudím, že jde o něco vážného.“

„Velmi vážného,“ tvrdil Sterne horlivě, potěšen, že jeho slova konečně vyvolala nějaký účinek. Byl připraven své tvrzení ještě zveličit prohlášením,

259$

že „této nevyhnutelné nutnosti“ lituje, ale Van Wyk ho přerušil, ovšem velmi zdvořile.

Teprve na verandě si Van Wyk strčil ruce do kapes, rozkročil se a upřeně se díval na černou leopardí kůži na podlaze před houpací židlí. „Vypadá to, jako by ten chlapík neměl kuráž hrát tu svou zatracenou hru otevřeně,“ uvažoval v duchu.

Měl až příliš pravdu. Protože ho Massy nedávno tak odmrštil, Sterne si mu netroufal oznámit, co ví. Jeho úmyslem bylo prostě zmocnit se velení na parolodi a nějakou dobu se udržet. Massy by mu nikdy neodpustil, kdyby se prosadil násilím; ale kdyby kapitán Whalley opustil loď dobrovolně, po zbytek plavby by mu připadlo velení na lodi. Přišel tedy na skvělý nápad nahnat tomu starci strach. Nejasná hrozba, ba její pouhý náznak by v takovém nechutném případě úplně postačily; s jakýmsi zvláštním soucitem si v duchu říkal, že Batu Beru se velice hodí na to, aby tady člověk nechal veškeré své činnosti. Kapitán by se mohl klidně odebrat na pevninu a zůstat si tam s tím svým Holanďanem. Copak spolu nejsou jedna ruka? A po zralé úvaze přišel na to, že by se celá věc dala provést prostřednictvím toho velkého kapitánova přítele. To byl další skvělý nápad. Sterne měl vrozenou zálibu dosahovat cíle oklikami. V tomto zvláštním případě si přál zůstat v pozadí co nejdéle a tak se vyhnout tomu, aby Massyho zbytečně nepodráždil. Jen žádný rozruch! Ať jde všechno přirozenou cestou.

Van Wyk se po celou večeři nemohl zbavit pocitu osamocenosti, která někdy postihuje i ty nejlepší a nejdůvěrnější přátele. Bylo mu líto kapitána Whalleyho, který se marně pokoušel něco sníst. Jako by se ho zmocnila nějaká zvláštní roztržitost. Jeho ruka tápala ve vzduchu, jako by se jeho duch bezmyšlenkovitě vznášel někde daleko odtud. Van Wyk

260$

ho už zdálky slyšel přicházet v hlubokém tichu od řeky a postřehl, jak váhavě kráčí. Kapitán Whalley zavadil špičkou boty o spodní schod, jako kdyby se nedíval na cestu, a vystupoval po schodech na verandu jako náměsíčný. Kdyby šlo o jiného člověka, Van Wyk by se domníval, že je to stářím. Ale jeden pohled na kapitána mu stačil. Čas - i když ho svým způsobem poznamenal - mu dopřál, aby mohl být užitečný, a jeho prostá víra v tom viděla důkaz boží milosti. „Jak to navléci, abych ho mohl varovat?“ přemýšlel Van Wyk, jako by kapitán byl na hony daleko vzdálen vší špatnosti. Ten Sterne se mu nesmírně hnusil. I pouhá zmínka o jeho hrozbě vůči člověku, jako je Whalley, by nebyla vůbec na místě. V té jeho narážce bylo něco hanebnějšího a urážlivějšího, než kdyby přímo kapitána obvinil ze zločinu. Bylo to odporné vydírání. „Copak ho může vůbec někdo obvinit?“ ptal se Van Wyk sám sebe. Takovou čistou duši. „A z čeho?“ Boží moc, v níž ten člověk věřil, vylučovala, aby mu kdokoliv na světě mohl něco závidět - kromě té suché kůrky chleba.

„Nechtěl byste ochutnat tohle?“ zeptal se a zlehka mu přisunul mísu. Náhle Van Wykovi napadlo, že Sterne možná prahne po tom, aby mohl na Sofale velet. Jeho cynismus byl zcela otřesen tímto téměř věrohodným důkazem, že se žádný člověk nemůže cítit bezpečný před svými bližními, leda když se octne v naprosté bídě. Intrika toho druhu sice nestojí za to, aby si s ní člověk dělal starosti: usoudil však, že když jde o takového nenormálního člověka, jako je Massy, Whalley by měl a musí být varován.

V tomto okamžiku kapitán Whalley, který tu seděl rovný jako svíčka, hluboké důlky očí překryty hustým obočím, položil své velké snědé ruce podle svého prázdného talíře a pravil:

261$

„Pane Van Wyku, vždycky jste se ke mně choval co nejvlídněji a co nejuctivěji.“

„Milý kapitáne, příliš přeháníte ten prostý fakt, že nejsem divoch z pralesa.“ Van Wyk, očividně pobouřen myšlenkou na Sternův potměšilý pokus, ostře zvýšil hlas, jako by se první důstojník skrýval někde poblíž a mohl ho slyšet. „Veškerá úcta, kterou jsem vám prokazoval, byla pouhým spravedlivým holdem charakteru, který stále víc a víc obdivuji, a tímto obdivem nemůže nic otřást.“

Slabé cinknutí skla způsobilo, že zdvihl oči od plátku ananasu, který si rozřezával na malé kousky na talíři. Když se kapitán Whalley pohnul, podařilo se mu převrhnout sklenici.

Nepodíval se tím směrem; opíral se stranou o loket, druhou rukou si zastiňoval čelo a tápavě po sklenici sahal; pak ve svém počínání ustal.

Van Wyk hleděl upřeně před sebe, jako by se náhle přihodilo něco důležitého. Nemohl pochopit, proč je mu náhle tak úzko. Ale aspoň na okamžik zapomněl na Sterna.

„Co se děje?“

A kapitán Whalley, zpola odvrácen, šeptal tlumeným, rozčileným hlasem:

„Máte ke mně úctu!“

„A mohu ještě něco dodat,“ pronesl pomalu Van Wyk a jeho oči hleděly naprosto strnule.

„Zadržte! Dost!“ Kapitán Whalley nezměnil své držení těla ani nezvýšil hlas. „Už ani slovo. Nevím, co bych vám na to řekl. Tak už je to se mnou špatné. Vy si zasloužíte úctu. Vy byste neklesl tak hluboko, abyste podváděl toho největšího chudáka na světě nebo aby vaší zásluhou byla loď neschopná plavby pokaždé, když se s ní má vyjet na moře.“

Van Wyk se naklonil dopředu, naškrobený ubrousek na kolenou, a tváře mu zrůžověly. Myslel, že ho

262$

šálí smysly, že ztratil soudnost, že se jeho host pomátl.

„Kde? Proč? Proboha! Co to má znamenat? Jakou loď? Nechápu, kdo…“

„Abyste věděl, jsem to já. Žádná loď není schopná provozu, když její kapitán nevidí. Začínám ztrácet zrak.“

Van Wyk učinil nepatrný pohyb a pak seděl velice tiše několik vteřin; potom si vzpomněl na Sternova slova „hra je u konce“ a sehnul se pod stůl, aby zvedl ubrousek, který mu sklouzl z kolen. Tak tohle je ta hra, která je u konce. A v témže okamžiku k němu pronikl kapitánův zastřený hlas:

„Všechny jsem je klamal. Nikdo to neví.“

Van Wyk se vynořil zpod stolu, celý zardělý. Kapitán Whalley, sedě nehnutě pod oslňujícím světlem lampy, si zakryl obličej rukou.

„A to jste měl tu odvahu?“

„Nazývejte to, jak chcete. Ale vy, pane Van Wyku, jste laskavý člověk - jste - jste gentleman. Možná že se mě zeptáte, co jsem učinil se svým svědomím.“

Vypadal, jako když se hluboce zamyslel; seděl naprosto tiše a byl na něho truchlivý pohled.

„Začal jsem z toho ve své pýše vytloukat kapitál. Člověk totiž začíná vidět do spousty věcí, když ztrácí zrak. Klamal jsem i svého společníka. Klamal jsem Massyho - i když ne úplně. Věděl jsem, že mě považuje za zámožného podivína, a nechal jsem ho při tom. Chtěl jsem zůstat nepostradatelný - protože šlo o mou ubohou Lianu, o mou dceru. Proč jsem chtěl spekulovat s jeho bídou? Jenom kvůli ní. A jaké teď od něho mohu očekávat slitovaní? Nyní by spekuloval on s mým neštěstím, kdyby o něm věděl. Dopátral by se toho podvodu a zadržel by mi peníze po celý rok. Lianiny peníze. A já jsem si pro sebe nenechal

263$

ani penny. Z čeho budu ten rok žít? Celý rok! Rok nezasvitne na obloze pro jejího otce slunce.“

Jeho hluboký hlas zněl velice zastřeně, jakoby zasutý zemí, a jeho myšlenky jako by zněly ze záhrobí. Van Wyka zamrazilo.

„A jak dlouho už jste…“ začal.

„Trvalo to dlouho, než jsem měl sílu si uvědomit, že mě postihlo toto - toto protivenství,“ promluvil kapitán Whalley se zádumčivou pokorou, skrývaje obličej v dlaních.

Domníval se, že si něco takového nezaslouží. Začal klamat sám sebe den ze dne, týden po týdnu. Měl k ruce svého starého věrného seranga. Postupovalo to zvolna, a když už nemohl déle klamat sám sebe…

Jeho hlas téměř zanikl v šepotu.

„Nežli bych se jí vzdal, tak jsem se raději rozhodl vás všecky klamat.“

„To je neuvěřitelné,“ řekl tiše Van Wyk. A kapitán Whalley pokračoval ve své hrozné zpovědi.

„Ani toto znamení, že se Bůh na mne rozhněval, nedokázalo způsobit, abych na ni zapomněl. Jak bych mohl opustit své dítě, když jsem stále cítil, jak jsem silný, jak ve mně kolotá krev? Tak jako ve vás. Připadá mi, že najdu jako oslepený Samson sílu otřást chrámem nad svou hlavou. Ona je ženou, která bojuje - mé vlastní dítě, nad nímž jsme se s nebožkou ženou společně modlívali. Vzpomínáte si na ten den, kdy jsem vám bezděčně řekl, že věřím Bohu, že mě nechá žít kvůli ní do sta let? Copak je to hřích milovat své dítě? Chápete mě? Byl jsem ochoten žít kvůli ní věčně, a aspoň trochu jsem věřil, že budu. Od té doby se modlím, aby přišla smrt. Jaká opovážlivost, že se chce člověku žít…“

Jeho těžké tělo sebou strašlivě zmítalo, otřásané hlubokými vzlyky, až se všechny skleničky na stole

264$

rozezněly a celý dům jako by se chvěl až po střechu. A Van Wyk, v němž se kdysi cit zhrzené lásky přetavil v boj s přírodou, pochopil naprosto jasně, že pro tohoto muže, který bez činorodé práce nemohl žít, neexistuje jiný způsob, jak vyjádřit všechny pocity, které jím zmítají; skutečnost, že se musí dobrovolně vzdát svého vytrvalého riskování v zájmu svého dítěte, pro něho znamená, jako by mu někdo chtěl ze srdce vyrvat jeho vřelou lásku k ní. Je to něco tak obludného, tak nemožného, že si to nikdo nedovede ani představit.

Kapitán Whalley seděl bez hnutí a celou svou bytostí jako by dával najevo hanbu, lítost a vzdor.

„Klamal jsem i vás. Proč jste jen vyslovil to slovo ,úcta‘. To se pro mne nehodí. Lhal jsem vám. Cožpak tomu není tak? Cožpak jste téhle lodi nesvěřil svůj majetek?“

„Uzavírám každý rok plavební pojistku,“ řekl na to Van Wyk téměř bezděčně a pak se zarazil, že ho tak náhle napadla tato obchodnická myšlenka.

„Říkám vám, že loď není schopna plavby. Pojistka by byla neplatná, kdyby se zjistilo…“

„Pak bude vina na obou stranách.“

„Ale moje tím nebude o nic menší,“ namítl kapitán Whalley.

Neodvážil se navštívit lékaře. Ten by se asi ptal, kdo je a jaké je jeho povolání; Massy by se mohl něco doslechnout. Dosud se živil bez jakékoliv pomoci, lidské či boží. Ani modlit se mu nechtělo. Kvůli čemu? Vždyť smrt se zdála tak daleko jako nikdy. Když vešel do své kabiny, už se neodvažoval vyjít ven; když se posadil, neodvažoval se vstát; neodvažoval se pozvednout zrak k něčí tváři. Váhal, zda se má podívat na moře či na oblohu. Svět se mu vytrácel před očima, protože měl hrozný strach, že bude muset zradit sám sebe. Ta stará loď byla jeho

265$

posledním přítelem; jí se nebál. Znal každý centimetr její paluby, ale i na tu loď se téměř neodvažoval podívat ze strachu, že ji bude vidět méně než předešlý den. Obklopila ho velká nejistota. Obzor zmizel, obloha temně splývala s mořem. Co je to za člověka, který támhle stojí? Co je to za věc, která tady leží? A hrozivá pochybnost o tom, co ještě dokáže uvidět, způsobila, že i ta trocha zraku, která mu zbývala, mu působila další muka; byla to past, do které mohl kdykoliv upadnout následkem svého ubohého předstírání. Měl hrůzu z toho, že o něco beznadějně klopýtne, a že pak bude muset, až se ho zeptají; pronést ono osudné ano nebo ne. Ruka Páně na něm stále spočívá, ale nemůže ho odtrhnout od jeho dítěte. A aby hrůzám pokoření nebylo konce, každý člověk bez obličeje se mu zdál být nepřítelem.

Jeho ruka dopadla těžce na stůl. Van Wyk, ruce spuštěné, bradu na prsou, zatínal zářivě bílé zuby do dolního rtu a uvažoval o Sternových slovech, že „hraje u konce“.

„Serang o tom ovšem neví.“

„Nikdo o tom neví,“ prohlásil kapitán Whalley s určitostí.

„Tak dobře. Nikdo. To je výborné. Můžete to utajit, dokud plavba neskončí? Myslím poslední plavbu podle smlouvy s Massym.“

Kapitán Whalley vstal a stál vzpřímeně, jak nejdůstojněji mohl, se svým mohutným bílým vousem ležícím jako stříbrný krunýř na hrozném tajemství jeho srdce. Ano, tohle je jediná naděje, která mu zbývá, aby ji vůbec ještě uviděl, aby jí zajistil peníze, to poslední, co může pro ni udělat, než se odebere do ústraní jako neužitečné břímě, sám sobě na obtíž. Hlas se mu třásl.

„Jen si pomyslete, že už bych ji nikdy neuviděl, jedinou lidskou bytost na světě kromě mne, která

266$

mi může připomenout mou ženu. Je zrovna taková, jako byla její matka. Bohudíky ta ubohá žena je tam, kde se neprolévají slzy nad těmi, kdo je milovali na tomto světě a jimž zbývá jediné - modlit se, aby nebyli uvedeni v pokušení - protože si myslím, že blahoslavení znají tajemství milosti v božích úradcích s dětmi, které stvořil.“

Maličko se zapotácel a pak řekl přísně a důstojně: „Já to tajemství neznám. Znám pouze dítě, které mi on dal.“

A zvedl se k odchodu. Van Wyk vyskočil, neboť si naráz uvědomil, jak kapitán drží strnule hlavu, jak váhá s vykročením, jak tápavě napřahuje ruku. Srdce se mu rozbušilo: odsunul židli stranou a podvědomě pokročil vpřed, jako by mu chtěl nabídnout rámě. Ale kapitán Whalley prošel kolem něho a kráčel přímo ke schodům.

„Vždyť on mě vůbec nemohl vidět, když jsem nestál v jeho směru,“ pomyslel si Van Wyk s hrůzou. Pak došel ke schodům a zeptal se poněkud chvějícím se hlasem:

„Co to jenom může být - vypadá to jako mlha jako …“

Kapitán Whalley, který už byl v polovině schodů, se zastavil, otočil se a klidně odpověděl:

„Vypadá to, jako kdyby na světě bylo stále méně světla. Pozoroval jste někdy moře při odlivu na písčité pláži, jak se voda dál a dál od vás vzdaluje? Tohle je něco podobného - jenže už žádný příliv nenastane. Nikdy. Jako by slunce ubývalo a hvězdy jedna po druhé vyhasínaly. To znamená, že už mi toho moc k vidění nezbývá. Ale ještě před nedávnem jsem neměl odvahu podívat se…“ Určitě Van Wyka rozeznal, protože ho velitelským posunkem zastavil a stoicky prohlásil:

„Ještě to zvládnu sám.“

267$

Zdálo se, že našel správný směr a že nechce přijmout od lidí žádnou pomoc, poté, co byl jako troufalý Titán svržen ze svého nebe. Van Wyk, zaražen, v duchu počítal kroky, které doléhaly k jeho sluchu. Začal chodit mezi stoly, klapaje lehce podpatky, zvedl nůž na papír, podíval se bezmyšlenkovitě na jeho ostří a položil jej zpět. Potom se bezděčně zastavil u piana, ťukl do několika kláves a pozorně naslouchal jako ladič pian; pak piano zavřel, rychle se otočil, vyhnul se malému teriérovi důvěřivě spícímu s hlavou na zkřížených předních tlapkách, došel k nejbližším schodům, a jako by na nejhořejším schodu ztratil rovnováhu, seběhl prudce dolů a vyběhl ven z domu. Jeho sloužící, kteří začali sklízet ze stolu, slyšeli, jak si pro sebe dole mumlá (bezpochyby kletby) a jak po chvíli odchází volným krokem směrem k výkladišti.

Zábradlí na horní palubě Sofaly kotvící při břehu vytvářelo na vlnících se obrysech pobřeží nízkou černou stěnu. Dva stěžně a komín, tyčící se vzadu, se hrozivě nakláněly, jako by měly už už spadnout; na pevné čtvercové vyvýšenině uprostřed se rýsovala temná změť strašidelných tvarů člunů, křivek jeřábů, čar zábradlí a podpěr; ale uprostřed lodi dole svítilo do noci jediné okénko, dokonale kulaté jako měsíček v úplňku, a jeho žluté paprsky ozařovaly kousek mokrého bláta, okraj sešlapané trávy, dvě smyčky těžkého lana obtočeného kolem paty silného dřevěného sloupu zaraženého do země.

Van Wyk nakukoval do lodi na různých místech, když vtom zaslechl podroušený chvástavý hlas, který si zřejmě dělal legraci z nějakého Prendergasta. Neustále koktavě opakoval tytéž nadávky; pak pronesl velice zřetelně slovo „Murphy“ a zachichotal se. Ozval se třaslavý cinkot sklenek. Všechny tyhle zvuky vycházely z osvětleného okénka.

268$

Van Wyk chvíli váhal, pak se sehnul, ale dovnitř neviděl, ledaže by si stoupl dolů do bláta.

„Sterne,“ zavolal potichu.

Opilý hlas uvnitř říkal rozjařeně:

„Sterne - no ovšem. Jen se na něj mrkněte. Jděte se na něj podívat. Sterne. Whalley Massy, Massy, Whalley, Sterne. Ale Massy je z nich nejlepší. Na toho nic neplatí. Vůbec by mu nevadilo, kdyby mu člověk umíral hlady před očima.“

Van Wyk poodešel, rozeznal trochu víc vpředu jakousi hlavu trčící zpod budky jako na stráži, a tiše se zeptal malajsky.

„První důstojník spí?“

„Ne. Jsem tady, k službám.“

V okamžiku se objevil Sterne, který našlapoval neslyšně jako kočka.

„Je tma jako v pytli a vůbec mi nenapadlo, že byste se tu mohl dnes večer objevit.“

„Co je to za hrozný rámus?“ zeptal se Van Wyk, jako by pátral po příčině hluku, který k nim doléhal.

„Jack si vyrazil na flám. To je náš druhý strojník. Tohle dělá pokaždé. Zítra odpoledne bude úplně v pořádku, jenže pan Massy bude pořád otravovat na palubě. Měli bychom raději zmizet.“

Pokusil se panu Van Wykovi vnutit pohovor „nahoře v domě“. Už dlouho toužil se tam dostat. Van Wyk však lhostejně namítl, že by to asi nebylo příliš prozíravé. A tak zmizeli v hustém černém stínu pod jedním ze dvou velkých stromů, které u přístaviště zbyly a které je kryly od široké řeky, jež jako by se spřádala do třpytivých vláken, které světlo několika velkých hvězd vrhalo tu a tam na její tiše plynoucí hladinu.

„Situace je bezpochyby vážná,“ prohlásil Van Wyk. Ve svých bílých oděvech vypadali oba jako duchové a ve tmě si navzájem neviděli do obličeje;

269$

měkká půda tlumila zvuky jejich kroků. Bylo slyšet jakési broukání. Sterne byl s takovým začátkem rozhovoru docela spokojen.

„Domníval jsem se, pane Van Wyku, že gentleman vašeho druhu okamžitě pozná, v jaké jsem se octl nepříjemné situaci.“

„Ano, ve velmi nepříjemné. Jeho zdravotní stav je zřejmě špatný. Možná že se zhroutí. Vidím na něm, a on sám si to dobře uvědomuje - předpokládám, že mluvím k rozumnému člověku - uvědomuje, že mu přestávají sloužit nohy.“

„Copak jeho nohy!“ Sterna tahle slova vyvedla z míry, a spustil nakvašeně: „Pro mě za mě si klidně myslete, že mu neslouží nohy. Ale já chci vědět, zdali má v úmyslu se nenápadně uklidit. No to se povedlo! Nohy! Pcha!“

„Budiž. Ale podívejte se na něho, jak se pohybuje,“ navázal na jeho slova Van Wyk naprosto chladným tónem nepřipouštějícím žádné pochybnosti. Tady však jde o to, zda vaším smyslem pro povinnost příliš nezakrýváte to, co máte skutečně za lubem. Konečně i já bych mohl něco pro vás udělat. Víte, kdo jsem!“

„Zajisté pane Van Wyku. Vaše jméno je tu všude známé.“

Van Wyk prohlásil, že si to vykládá jako pochvalu. Sterne se v duchu tomuto vtipu usmál. Samozřejmě! Naprosto souhlasí s tím, co bylo řečeno na začátku, že totiž smlouva o spoluúčasti vyprší, až skončí tahle plavba. Je třeba si to uvědomit. Člověk neslyší na lodi celý den o ničem jiném. Co se týče Massyho, není žádným tajemstvím, že je s těmi opotřebovanými kotli v pěkné bryndě. Musel by si někde vypůjčit několik stovek, aby nejprve vyplatil svého kapitána, a pak by musel sehnat další peníze na úvěr, aby mohl koupit nové kotle - pokud vůbec

270$

sežene někoho, kdo mu půjčí. V nejlepším případě to znamená ztrátu času, přerušení obchodních styků, malé výdělky po celý rok - a je tu stále nebezpečí, že ho o jeho obchodní spojení připraví Němci. Proslýchá se, že už se pokoušel u dvou firem. Ani jedna s ním nechtěla nic mít. Loď je příliš stará, a ten člověk příliš známý… Když Sterne skončil, prudce zamrkal, ale tohle Van Wyk v hluboké temnotě, v níž se ozýval jeho sykavý šepot, nezpozoroval.

„Předpokládejme, že by tu půjčku dostal,“ pokračoval Van Wyk rozvážně; „v tom případě by si podle toho, co říkáte, nepochybně musel sehnat ručitele, který mu bude vnucen jako kapitán. Co se mě týče, nepostupoval bych jinak, kdybych byl nucen sehnat peníze. A já to skutečně mám v úmyslu. Vyplatilo by se mi to v mnoha ohledech. Víte, jak by to ovlivnilo případ, o kterém právě mluvíme?“

„Děkuji, pane. Určitě byste nesehnal nikoho, kdo by dbal více o vaše zájmy.“

„Nuže, mým zájmům vyhovuje, aby kapitán Whalley dosloužil, tak jak to má ve smlouvě. Pravděpodobně se s vámi vydám do Malakky. Jestliže to vyjde, budu pánem situace já, až se všechny tyto změny uskuteční, a budu pak s to postarat se o vaše zájmy.“

„Pane Van Wyku, nic víc nechci. Chci vás ujistit, že jsem nesmírně…“

„Předpokládám tedy, že se to dá provést bez jakýchkoliv potíží.“

„Ovšem nějakému riziku se člověk nevyhne; ale (mluvím k vám teď jako k svému zaměstnavateli) celá věc je bezpečnější, než se zdá. Kdyby mi o tom někdo řekl, nebyl bych tomu uvěřil, ale sám jsem se přesvědčil. Ten starý serang byl do té hry zasvěcen. Tady vůbec nejde o jeho - jeho - ruce nebo

271$

nohy. Je úžasné, jak si zvykl dělat věci po paměti. A dovolte, abych vám řekl, že chudák Whalley už není vůbec k ničemu. Opravdu. Dovolte, abych vám to vysvětlil. Připoutal k sobe toho starého malajského opičáka, který ví moc dobře, co dělat. Za těch pětadvacet let má určitě ohromné zkušenosti s hlídkami na všech možných pobřežních lodích. Pokud mají tihle domorodci bělocha za zády, budou vykonávat své povinnosti co nejsprávněji a kupodivu co nejlépe - i když na ně pak nikdo nedohlíží. Jenže takový běloch si je musí vycepovat, a to je právě případ kapitána Whalleyho. On si ho totiž, pane Van Wyku, vycvičil tak dobře, že už mu nemusí říkat ani slovo. Pozoroval jsem tu malou scvrklou opici, když dostal rozkaz vyplout s lodí z Pangu Bay za větrného rána a proplout s ní mezi ostrovy; provedl to bezvadně, vyhnul se obratně každé mělčině, a to všechno tak klidně, že byste za celý svět nedokázal rozeznat, jestli tu loď řídí on nebo ten dědek. To je ten jediný užitek, který loď má z toho chudáka - i když - i když už nemůže zvedat nohy. Ten serang ovšem neví, že s Whalleym něco není v pořádku.“

„Neví.“

„Jak by také mohl. Tak daleko jeho inteligence nesahá. Nejsou schopni zjistit, jak na tom jsme, pane.“

„Zdá se, že jste bystrý člověk,“ prohodil Van Wyk a zajíkl se při tom, jako by se mu dělalo špatně.

„Uvidíte, pane Van Wyku, že budu dobrým zaměstnancem.“

Sterne doufal, že mu pan Van Wyk na závěr jejich rozmluvy podá ruku, ale ten neočekávaně pronesl: „Bude líp, když nás nikdo spolu neuvidí,“ a jeho světlá postava jako by se míhavě rozplynula v černém stínu pod střechou větví. První důstojník se polekal, protože se nade vši pochybnost znovu ozvalo to slabé cupitání.

272$

Vykradl se tiše zpod stínu. Osvětlené okénko zdaleka svítilo. Z nečekaného úspěchu se Sternovi až zatočila hlava. Je to nádherné jednat s gentlemanem! Vylezl na palubu a zarazilo ho tajuplné ticho na liduprázdných palubách ponořených do stínu, když tu se náhle rozlehly výkřiky a rány pocházející z prostředku lodi, ponořené do stínu. Massy běsnil před dveřmi kajuty, vztekle kopal do dveří a zevnitř se nevzrušeně ozýval opilý hlas.

„Zavři už hubu! Zhasni a jdi chrápat, prase vožralý. Slyšíš, ty dobytku?“

Když kopání na chvíli ustalo, otupělý zastřený hlas uvnitř pokračoval ve své samomluvě:

„Jó Massy - to je něco jinýho. Massy je číman.“

„Kdo je to tam na zádi? To jste vy, Sterne? Ten chlap se uchlastá k smrti!“ Nejasná obrovská postava Massyho se vynořila zpoza rohu u strojovny.

„Zítra bude v pořádku a nastoupí do služby. Na vašem místě bych ho nechal být, pane Massy.“

Sterne se odkradl do své kabiny a okamžitě se musel posadit. Hlava se mu točila radostí. Na lůžko se dostal jako ve snu. Zmocnil se ho pocit hlubokého klidu, mírumilovné radosti. Na palubě bylo úplné ticho.

Massy přiložil ucho ke dveřím Jackovy kabiny a pozorně naslouchal hlubokému chraplavému oddechování uvnitř. Byl to spánek člověka namol opilého. Už se vybláznil. Massy se uklidnil, vešel rovněž do své kabiny a pomalu se vysvlékl ze svého starého tvídového kabátu. Tenhle kus oděvu s mnoha kapsami si občas oblékal, když ho roztřásla zima; jakmile se v něm ohřál, svlékl ho a pověsil, kam se mu zamanulo. Kabát se houpal na kolících na lana, byl přehozen přes kliku od rumpálu, býval zavěšen dokonce na klikách u dveří kabin posádky. Cožpak není majitelem lodi? Ale jeho oblíbeným mís-273$

tem byl hák na dřevěné podpěře stříšky na můstku, téměř naproti dalekohledu. Dokonce se v dřívějších dobách nejednou kvůli tomu pohádal s kapitánem Whalleym, který vyžadoval, aby můstek byl uklizený. Tehdy se dal zastrašit. V poslední době si však troufal svému společníkovi odporovat, aniž se obával hádky. Kapitán Whalley jako by si toho nyní vůbec nevšímal. A Malajci měli z toho věčně podmračeného člověka takovou hrůzu, že by nikomu z posádky nenapadlo ani ve snu dotknout se té věci, ať už se houpala kdekoliv nebo odkudkoliv.

Náhle se z vedlejší kabiny ozvala rána a vzápětí něco zadunělo, jako když někdo upadl, a ozval se řinkot skla, takže Massy leknutím vyskočil a upustil kabát na zem. Věrný Jack zřejmě naráz usnul vsedě, jak tu popíjel, a nyní vstal, klopýtl přes židli a rozbil všechny skleničky a láhve v místnosti. Když dozněl ten strašný rachot, všechno na chvíli utichlo, jako by byl Jack zůstal na místě mrtvý. Massy rozrušením ani nedýchal. Konečně se ozval na druhé straně pažení ospalý, rozmrzelý sténavý vzdech.

„Doufám, že je příliš opilý a že se neprobudí,“ zamumlal Massy.

Ale vzápětí se ozval tichý a jakoby vychytralý smích, který ho téměř dohnal k zoufalství. Potichu zuřivě zaklel. Ten blbec ho teď bude určitě celou noc budit. Proklínal svůj osud.

Někdy se mu podařilo uniknout rozčilujícím starostem pouze ve spánku Nemohl rozeznat od vedle žádné pohyby. Jack zřejmě neučinil sebemenší pokus vstát, dál se chichotal sám pro sebe na místě, kde zůstal ležet; pak pokračoval ve své samomluvě:

„Já mám toho darebáka Massyho rád. Jemu by nevadilo, kdyby chudák starej Jack pošel hlady ale to se podívejme, kam až to dotáhnul…“ Začal

274$

nenuceně škytat. „Stal se majitelem lodi! Losy bys chtěl, co? Já ti dám losy! Poslat loď ke dnu a starýho kamaráda nechat pojít hlady - to je vono! Massy nezkrachuje - ten ne. Je to chytrák, jen co je pravda. Takhle se dají nadělat peníze. Na loď i na kamaráda se vykašle.“

„Tomu troubovi je asi těžko u srdce,“ mumlal si pro sebe Massy. A už trochu usmířen pozorně naslouchal, zda se neozve sebemenší náznak, že Jack znovu usne. Náhle se polekal, když odvedle zazněl výbuch smíchu plného veselé ironie.

„Chtěl by ji poslat ke dnu. Tos nevymyslel špatně. Přeješ si, aby se potopila, co? Dal bych za to krk, chlapče. Takovej zatracenej starej krám, a co je s tím starostí. Shrábnout pojistku - na starýho kamaráda se vykašlat - všecko je v pořádku - už jsem zase pán.“

Massy mlčel, ale ve tváři se mu objevil hrozný vztek. Rozčileně koulel velkýma černýma očima. Ten chlap se zbláznil. Ale přes to přese všecko má úplně pravdu. S těmi losy také. Všechno je pravda. Co? Začínat znova? To teda ne…

Ale bylo tomu tak. Ten opilec na druhé straně pažení, který má takovou bujnou fantazii, narušil ticho podobné smrtelnému spánku, které po jeho posledních slovech padlo na temnou loď připoutanou k břehu, kde se neozýval ani hlásek.

„Ať mi nikdo nesahá na pana George Massyho! Až bude mít toho čekání po krk, tak se jí zbaví. Pozor! Dolů s ní - a s kamarádem a se vším. On už bude vědět jak…“

Jeho zajíkavý hlas se unaveně a ospale ztrácel, jako by zapadal do nějakého prostoru bez ozvěny.

„Von už si najde nějakej fígl, kterej mu vyjde. Von to dokáže… nikdy se nebojí…“

275$

Určitě je namol, říkal si Massy. Konečně Jack usnul těžkým spánkem tak náhle, jakoby švihnutím kouzelného proutku, a poslední slova zanikla v nekonečném, hlasitém, protahovaném chrápání. A pak i to chrápání ustalo, a všechno utichlo.

Massy však jako by si náhle uvědomil, že spánek jeho starosti nezažene. Našel úlevu, kterou potřeboval, v tichém a klidném rozjímání, z něhož možná vyplynou myšlenky o bohatství, o štěstí, o dlouhé nečinnosti, jež může člověku vykouzlit představu každého splněného přání; otočil se, opřel se rozpřaženýma rukama o okraj svého lůžka a stál na svém oblíbeném starém kabátě a vyhlížel kulatým okénkem do tmy nad řekou. Občas sem vnikl závan větru a dotkl se jeho tváře, chladný závan prosycený vlhkou svěží vůní obrovské plochy vody. Jediné, co z ní mohl zahlédnout, byl občasný záblesk na hladině; a na malou chvilku měl dojem, že začal klímat, neboť se před jeho duševním zrakem objevila, neočekávaně a aniž by souvisela se spánkem, řada zářících obrovských číslic - tři nula sedm jedna dvě

které dohromady skládaly číslo, jež se objevuje na losech. A pak náhle přístav přestal být černý: byl nyní perlově šedý, lemoval pobřeží plné domů, jedna došková střecha vedle druhé, zdi z rohoží a bambusu, štíty z vyřezávaného týkového dřeva. Řady obydlí zbudovaných na nesčetných kůlech se táhly podél ocelově modrého pásu řeky, tiché a plné až po okraj, jak nastával příliv. To bylo Batu Beru a nastal den.

Massy se zachvěl chladem, oblékl si tvídový kabát, a zmítán neklidem, jako by utrpěl nějaký velký nervový otřes, poznamenal si to číslo. Je to šťastný pokyn shůry. Ano; ale aby člověk toho štěstí dosáhl, k tomu potřebuje peníze a v hotovosti.

276$

Pak vyšel na palubu a chystal se sestoupit do strojovny. Je třeba dohlédnout na některé drobné práce, a Jack leží zpitý na podlaze ve své kabině a za zamčenými dveřmi. Při pomyšlení na práci se mu udělalo nanic. Ach! Ale když člověk nechce nic dělat, musí si nejdřív sehnat spoustu peněz. Loď člověka nespasí. To je všechno pravda. Už měl po krk čekání na nějakou šťastnou náhodu, která by ho konečně zbavila té lodi, jež se stala jeho životním neštěstím.

277$

XIV

Hluboké, nekonečné houkání parní sirény působilo svým pochmurným, chvějivým zvukem tak nesnesitelně, že Van Wyka lehce zamrazilo. Krátce po poledni vyplouvala Sofala z Batu Beru do Pangu, kde měla přistát. Houpala se na vlnách a doprovázelo ji několik málo kánoí; klouzajíc po široké řece pomalu mizela Van Wykovi, který stál před svým bungalovem, z dohledu.

Tentokrát nešel loď vyprovodit. Obvykle sešel dolů k přístavní hrázi, vyměnil několik slov s lidmi na můstku, a v okamžiku, kdy loď odrážela od břehu, kapitánovi Whalleymu zamával. Tentokrát nedošel ani k zábradlí verandy. „Stejně by mě neviděl,“ říkal si. „Zajímalo by mě, jestli aspoň rozezná tenhle dům.“ A toto pomyšlení způsobilo, že se cítil osamělejší než kdykoliv předtím. Kolik let už se s kapitánem Whalleym zná? Šest nebo sedm? Sedm. Je to dlouhá doba.

Seděl na verandě, na kolenou zavřenou knihu, a jako vždy uvažoval o své samotě, jako by skutečnost, že Whalley oslepl, ho přiměla, aby se zamyslel sám nad sebou. Přestál mnohé úzkosti a trampoty, jichž bylo tolik, že se jim člověk nemohl ubránit. A pocítil stud, jako by se byl po těch sedm let choval jako umíněný kluk.

278$

V duchu Sofalu sledoval na její cestě. Jednal z vnitřního popudu, bez dlouhého rozmýšlení, a zaměřil se na to nejnaléhavější. Co jiného mohl udělat? Později se uvidí. Zdálo se nezbytné, aby se vydal do světa, aspoň na čas. Peníze má, něco se dá za ně pořídit; nebude šetřit časem, nebude se ohlížet na potíže, nebude postrádat svou samotu. Teprve nyní to na něho začalo doléhat - představil si znovu Whalleyho, jak tu sedí a zakrývá si oči, jako by jeho důvěra v to, več věřil, byla otřesena, jako by se octl mimo všeho dobra a zla, které mohou způsobit lidé.

V duchu sledoval Sofalu po proudu řeky vinoucí se pásem pobřežního pralesa, mezi navzájem se podpírajícími kmeny velkých stromů, pruhem mangrovů a přes mělčinu. Loď ji za jasného dne snadno přejela, řízená pochopitelně panem Sternem, který měl hlídku od čtyř do šesti a pak sešel dolů, aby se v duchu pokochal vyhlídkou na to, že teď už se opravdu stane zaměstnancem boháče, jako je pan Van Wyk. Ani ve snu ho nenapadlo, že by se to mohlo nějak zvrtnout. Znovu a znovu prožíval pocit, že se „konečně usadil“. Od šesti do osmi měl službu serang a dohlížel na loď on. Sofala měla nyní před sebou hladkou cestu až asi do tří hodin ráno, kdy se měla přiblížit ke skupině ostrovů Pangu. V osm hodin vykročil Sterne svižně ze své kabiny, aby se opět ujal velení až do půlnoci.

V deset hodin si ještě něco povídal a mumlal na můstku, a asi v té době Van Wykovy myšlenky opustily Sofalu. Van Wyk konečně usnul.

Massy se postavil do cesty svému společníkovi ze strojovny, rychle vklouzl do svého tvídového kabátu a tvářil se rozmrzele. Jack čekal, co bude, a tvářil se nasupeně.

„Hele! Tak už jsi vylez! Ty vožralo jeden! No tak, co řekneš na svou omluvu?“

279$

Až do této chvíle se Massy musel postarat o strojovnu sám. Lomcoval jím hrozný vztek; zuřivý hněv na loď, na to, jak to na světě chodí, na lidi za jejich podvody, také na sebe sama - na vše, čím jeho srdce překypovalo.

Odpovědí bylo nesrozumitelné bručení.

„Cože? To nedovedeš aspoň votevřít hubu? Když jsi vožralej, tak to vyřváváš ty svý zatracený žvásty, že je tě všude slyšet. Co máš za lubem, že takhle nadáváš lidem? Ty vochlasto, ty grázle!“

„Nemůžu si pomoct. Nic si z toho nepamatuju. Neměls poslouchat.“

„Tohle si mi troufáš říct do očí? Proč se pořád takhle opíjíš?“

„Na to se mě neptej. Už mám po krk těch zatracenejch kotlů - na mým místě bys pil taky. Už mě nebaví žít.“

„Pak ti tedy přeju, abys už pošel. Už tě mám plný zuby. To už se nepamatuješ na ten brajgl, cos udělal včera večer? Vožralo jeden mizernej!“

„Ne, nepamatuju se. Nechci se pamatovat. To všechno ten chlast.“

„Divím se, proč už jsem s tebou dávno nevyrazil dveře. Co tady chceš?“

„Vystřídat tě. Už jsi byl dole dost dlouho, Georgi.“

„Neříkej mi Georgi, ty starej vochmelko! Kdyby zítra bylo po mně, tak chcípneš hlady. Pamatuj si, že mi máš říkat pane Massy.“

„Pane Massy,“ opakoval Jack tupě.

Pak vrazil do strojovny s hlavou sklopenou, hned jak mu Massy uvolnil cestu, rozcuchaný, s tupýma, krví podlitýma očima, na sobě páchnoucí špinavou košili, bosé nohy zastrčené do rozedraných bot.

Massy se ohlédl. Paluba byla prázdná až k zábradlí na zádi. Všichni domorodí cestující už vystoupili v Batu Beru a žádní další nepřibyli. Ručička na

280$

rychloměru pravidelně tikala ve tmě na konci lodi. Bylo mrtvé ticho a pod zataženou oblohou, ve vzduchu provoněném chaluhami, který jako by přilínal k štíhlému trupu lodi, na moři tmavé šedi a bez jediné vlny plula Sofala, vyrovnaná, jako by se vznášela ve volném prostoru. Massy se uhodil do čela, trochu se zapotácel a zachytil se patky stožáru.

„Já se z toho zblázním,“ mumlal si pro sebe a chodil nejistým krokem po palubě sem a tam. Někdo dole rozhrabával lopatou uhlí, pak zařinčela dvířka u kotlů. Sterne si začal na můstku pískat písničku.

Kapitán Whalley byl ještě vzhůru; seděl oblečený na pohovce, když zaslechl, jak někdo otvírá dveře jeho kabiny.

Lampa na dřevěném pažení osvětlovala bílé natřené stěny, karmínový plyš nábytku s hnědou glazurou mahagonových hlavic. Bílá dřevěná bedna pod postelí zůstávala už po tři roky zavřená, jako by kapitán Whalley cítil, že od té doby, co přišel o Krasavici, není už pro jeho záliby na světě místo. Ruce měl položené na kolenou; jeho ušlechtilá hlava s velkým obočím vypadala ode dveří strnule. Čekal, až neznámý hlas promluví.

„Tak jsem tu zas. Jak vám mám říkat?“

Aha! Massy! Zase. Kapitán Whalley cítil, že se propadá hanbou, a dotěrnost toho člověka na něho působila velice trapně. To už se nedá vydržet, musí na to něco říct.

„No tak. Můžu vám pořád ještě říkat ‚společníku‘?“

„Já vám nerozumím.“

„Vím, co chci…“

Massy vstoupil dovnitř a zavřel dveře.

„a zkusím to s vámi ještě jednou.“

Jeho fňukavý hlas zněl napolo přemlouvavě, napolo výhružně.

281$

„Je totiž úplně zbytečné mi vykládat, že jste chudý. Pro sebe nic neutratíte, to ví každý. Ale dá se to nazvat i jinak. Myslíte si, že za ty tři roky vysajete, co se dá, a pak mě odhodíte, a vůbec vás nezajímá, co si o vás pomyslím. Myslíte si, že vám budu do smrti vděčný, až zjistím, že máte jen těch mizerných pět stovek? Měl jste mi to říct hned.“

„Asi jsem to měl udělat,“ řekl kapitán Whalley a sklopil hlavu. „A přesto vás těch pět stovek zachránilo.“ Massy se pohrdavě usmál. „Už jsem vám to připomněl několikrát.“

„Jenže já vám už nevěřím. Když si pomyslím, že jsem vás nechal dělat pána nad svou lodí! Vzpomínáte si, jak jste mě dopaloval s tím mým kabátem a s tím vaším můstkem? Překážel vám. Můj můstek! A já na to nepřistoupím, ani mně to nenapadne. Věru, jak čestné! A teď to všechno vyjde najevo. ,Jsem chudý, a nemohu. Mám jenom těch pět stovek.‘„

Pozoroval, že kapitán Whalley sebou nepohnul, a začínal mít dojem, že takhle u něho nepochodí. Naladil proto tvář do smutku.

„Nemáte kouska citu!“

„Už ani slovo!“ zarazil ho kapitán Whalley a otočil se k němu. „Nic ode mne nedostanete, protože to, co mám, mně nepatří, a nemohu tedy z toho rozdávat.“

„Tohle si vykládejte někomu jinému.“

Massy odcházel, ale ve dveřích se ještě jednou ohlédl; pak se dveře zavřely a kapitán Whalley osaměl; seděl tiše dál jako předtím. Opravdu už mu nic nezbylo, ani jeho vlastní poctivá minulost, jeho pravda, jeho oprávněná pýcha - vše bylo pryč. Celý jeho bezúhonný život se zřítil do propasti. Řekl mu své poslední sbohem. Ale co patřilo jí, to chtěl zachránit. Tu trochu peněz. Odevzdá jí to vlastníma rukama -

282$

tento poslední dar člověka, který žil příliš dlouho. A život, který už pro něho neměl cenu, v něm vyšlehl mocnou silou, když se ho zmocnila prudká touha otce uvidět ještě jednou tvář své dcery.

V tu dobu kráčel přes palubu Massy do své kabiny; škrtl sirkou a hledal lístek s vysněným číslem; i jeho se zmocnila prudká vášeň, když na to číslo hleděl. Musí to nějak zařídit, aby nezmeškal tah. Tohle číslo něco znamená. Ale jak to navléci, aby se udržel nad vodou?

„Lakomec jeden mizerná!” zabručel vztekle.

Kdyby mu Sterne sdělil cokoliv o jeho společníkova, byl by mu na to odpověděl, že neštěstí člověka se dá využít jinak, než ho přímo vyhodit, a odložit tak nepříjemný termín jeho výplaty o rok. Lepší je o jeho neštěstí pomlčet a přemluvit ho, aby zůstal. Když bude bez prostředků, ještě rád zůstane; a to vyřeší otázku, jak mu vyplatit jeho podíl. Neví přesně, nakolik je kapitán Whalley neschopný, ale kdyby se stalo, že by někde najel na mělčinu a nadobro tam uvázl, nebyla by to přece chyba majitele lodi, či snad ano? Není povinen vědět, že něco není v pořádku. Ale tohle pravděpodobně nikdo nepřipustí, a loď je plně pojištěná. Byl natolik prozíravý, aby zaplatil pojistné. Ale to ještě není všechno. Nechce se mu věřit, že kapitán Whalley je takový chudák, aby si nedal stranou nějaké peníze. Kdyby se jich on, Massy, mohl zmocnit, koupil by si nové kotle, a všechno by bylo jako dřív. A kdyby nakonec loď vzala za své, tím líp. Nenávidí ji; hnusí se mu starosti, které brzdí naděje na zbohatnutí. Jeho tajným přáním bylo, aby už Sofala spočívala na mořském dně a aby měl pojistku v kapse. A když s pocitem zklamání opustil Whalleyho kabinu, začal nenávidět jak tu loď s opotřebovanými kotli, tak toho člověka se zakaleným zrakem.

283$

Lidské jednání je koneckonců do značné míry závislé na vnějších okolnostech; kdyby nebylo toho opilého blábolení jeho Jacka, byl by s tím zatraceným chlapem, který nechce ani pomoct, ani zůstat, ani se vzdát velení, na místě skoncoval. Ten starý podvodník! Massy přímo prahl po tom vyrazit s ním dveře. Ale ovládl se. Na to je vždycky času dost. Nemohl se zbavit utkvělé myšlenky se všemi jejími strašnými důsledky. Dokáže to vůbec? Co to žvanil ten zatracený Jack? „Von už si něco vymyslí, jak se jí zbavit.“ Když se to tak vezme, nebyl Jack tak daleko od pravdy. To, co vykládal, má něco do sebe. Fakt. Ale je to riskantní.

Zaplavil ho pocit pýchy, že je povznesen nad obvyklé předsudky, a srdce se mu rozbušilo tak prudce, že se mu až dělalo mdlo.

Na palubě zaznělo šest úderů gongu. Už je jedenáct! Vypil sklenici vody a asi na deset minut se posadil, aby se uklidnil. Pak vyndal ze skříně svou malou zlodějskou lampičku a rozsvítil ji.

Téměř naproti jeho kabině, přes úzkou chodbu pod můstkem, bylo mezi výtopnou a kotli skladiště, opatřené železnými stěnami, železnou střechou a podlahou ze železných plátů, vzhledem k velkému žáru zezdola. Bylo tam všechno možné harampádí: v koutě se válela hromada starého železa, prázdné nádrže na olej, pytle s bavlnou na čištění strojů, halda dřevěného uhlí, kovářské nářadí, starý rozlámaný proutěný koš, zbytky rumpálu, rozbité lodní lampy a hnědý plstěný klobouk po jednom námořníkovi (zemřel na zimnici u brazilského pobřeží, který býval na Sofale prvním důstojníkem; ten klobouk kdysi někdo vyhodil ze strojovny, a tak se léta válel za prasklou měděnou trubkou. Celé toto pohřebiště zapomenutých věcí tonulo v naprosté tmě, jíž pronikal slabý paprsek světla Massyho lampičky.

284$

Kabát měl rozepnutý; rychle zasunul zástrčku na dveřích (jinak se zavřít nedaly), posadil se před tou hromadou železného odpadu na bobek a začal si nacpávat kapsy kousky železa. Strkal je tam opatrně, jako by ty rezavé matky, zlámané hřebíky a články řetězu byly ze zlata a on měl příležitost si ho odnést. Nacpal si postranní kapsy, až mu odstávaly, pak náprsní kapsu, kapsy uvnitř kabátu. Přehraboval se v těch kouskách, některé odhodil stranou. Nad jeho hbitýma rukama se začala vznášet slabá mlha rzivého prášku. Massy nebyl tak hloupý a chtěl svůj podvod provést na vědeckém základě. Když totiž někdo chce odchýlit magnetickou střelku lodního kompasu, hodí se k tomu nejlépe měkké železo; rovněž spousta malých kousků v kapsách kabátu má větší účinek než několik velkých kusů, protože tímto způsobem se získá při stejné váze větší plocha, a tato plocha je rozhodující.

Rychle vyklouzl ven - stačily k tomu dva dlouhé kroky - a teprve v kabině si všiml, že má ruce celé červené od rzi. To mu trochu zkazilo náladu, protože vypadaly jako od krve. Začal se rychle prohlížet. Cože, kalhoty také! Zřejmě si o ně při té práci otíral ruce.

Jak pospíchal, utrhl si knoflík od vesty; pak si okartáčoval kabát a umyl si ruce. Teprve potom se přestal tvářit provinile, posadil se a čekal.

Seděl na židli rovně jako svíčka, obtížen železem. Na každém boku se mu rýsovaly ostré hrany kousků železa a cítil, jak ho při každém nadechnutí píchají do žeber, jak ho ty libry železa visící na ramenou táhnou dolů. Jak tu tak nečinně seděl, nabyla jeho tvář tupého výrazu a jeho žlutý obličej s nehybnýma černýma očima vyhlížel nezúčastněně a smutně.

Když zaslechl nad hlavou osm úderů gongu, vstal a chystal se vyjít ven. Pohyboval se jakoby bez cíle,

285$

dolejší ret mu trochu poklesl, oči bloudily po kajutě a úžasné vypětí vůle způsobilo, jako by ztratil veškerou inteligenci.

S posledním úderem gongu se neslyšně objevil na můstku serang, aby vystřídal prvního důstojníka. Sterne překypoval dobrou náladou, neboť mu všechno vycházelo tak, jak si přál.

„Mějte oči na stopkách, serangu. Není už dobře vidět. Počkám, až se trochu rozkoukáte.“

Starý Malajec něco zabručel, pohlédl unavenýma očima vzhůru, odstoupil od světla k dalekohledu, složil ruce za zády a upřel zraky na kompas.

„Budete si muset dávat dobrý pozor na pevninu okolo půl třetí. Ale to už bude slušně vidět. Zastavil jste se u kapitána, když jste šel kolem, viďte? Ví, kdy má vstát? Tak dobře, já už jdu.“

Dole u schůdků ustoupil stranou, aby uvolnil cestu kapitánovi. Pozoroval ho, jak vystupuje nahoru klidnými jistými kroky, a na chvíli se zamyslel. „To je zvláštní,“ řekl si, „člověk nikdy nepozná, jestli ho ten chlap vidí nebo ne. Tentokrát mě asi slyšel dýchat.“

Je to obdivuhodný člověk, když se to tak vezme. Prý mu kdysi dali přezdívku. Sterne by se tomu vůbec nedivil; a dospěl k jasnému závěru, že kapitán Whalley je sice schopen lidi do určité míry vidět jako například právě jeho - ale poněvadž si není jistý, o koho jde, musí předstírat tuhle nevšímavost a klid, protože má strach, aby se neprozradil. A Sterne se ve svém úsudku nemýlil.

Tato nutnost, kterou měl kapitán Whalley neustále na paměti, byla pádným důkazem, jak je jeho úskok nedůstojný. Byl do něho vehnán z otcovské lásky, z nedůvěřivosti k lidem, z nezměrné důvěry v boží spravedlnost, která je údělem lidských synů na tomto světě. Toužil po tom, aby mohl své ubohé Lianě věnovat ještě jeden měsíc práce. Možná že

286$

jeho trápení je pouze dočasné. Bůh určitě nedopustí, aby jeho dítě přišlo o otcovskou pomoc a octlo se bezbranné v moci krutého světa. Chytal se každé naděje, a když si uvědomil, že jeho neblahý osud je silnější, klamal sám sebe tím, že tomu odmítal věřit.

Všechno však bylo marné. Svět kolem něho se stále víc zatemňoval, a on čím dál víc nabýval neblahé jistoty. Ve světlých okamžicích svého utrpení viděl ostřeji než kdy jindy veškerou tíhu lidského života, všechny věci, celý svět se mu jevil jako břímě, dané od přírody.

Někdy se ho zmocňovala náhlá závrať a nepřekonatelný strach. A tehdy se mu zjevoval obraz jeho dcery. Ji rovněž nikdy předtím tak jasně neviděl. Je vůbec možné, že by byl někdy zaváhal učinit pro ni všechno na světě? Nikoliv. A že už by ji nikdy neuviděl? To je vyloučené.

Zač je tak krutě trestán? Za tu trochu opovážlivé pýchy? Kapitán Whalley nakonec dospěl k tomu, že ve svém podvodu setrvával, že byl stůj co stůj odhodlán provádět ho až do konce, aby zachoval její peníze nedotčené a aby ji ještě jednou na vlastní oči spatřil. A co bude pak? Sebevraždu zavrhoval, neboť odporovala jeho mužné povaze. Modlil se, aby přišla smrt, tak usilovně, že se zajíkal. Po všechny dny svého života se modlil v dětinské pokoře za chléb vezdejší, a aby nebyl uveden v pokušení. Měla ta slova nějaký význam? Odkud přicházel dar řeči? Srdce mu bušilo až v hlavě, jako by mu drtilo mozek na kousky.

Těžce se usadil do židle na palubě, aby měl záminku zůstat na hlídce. Noc byla temná. Všechny noci byly nyní temné.

„Serangu,“ zavolal polohlasem.

„Ada [ada - malajsky ,,jsem“], tuane. Jsem tady.“

„Jsou na obloze mraky?“

287$

„Jsou, tuane.“

„Ať loď pluje přímo. Severním směrem.“

„Pluje na sever, tuane.“

Serang ustoupil zpět. Kapitán Whalley rozeznal na můstku Massyho kroky.

Massy šel k levému boku lodi a pak se vrátil a několikrát prošel za kapitánovou židlí. Whalley si uvědomoval, že Massyho číhavé pohyby jsou nějak zvláštní, jako by v nich byla opatrnost. Přítomnost tohoto muže mu vždy způsobovala krutá duševní muka. Nebyly to výčitky svědomí; vždyť tomu bídákovi prokazoval jen dobro. Měl však zároveň pocit nebezpečí, a proto byl ve střehu.

Massy se zastavil a prohodil:

„Tak vy pořád trváte na tom, že musíte odejít?“

„Zajisté.“

„A nemůžete mi aspoň povolit, abych vám ty peníze splácel po dobu několika let?“

„To nemohu.“

Bojíte se mi je svěřit, co?“

Kapitán Whalley na to neřekl ani slovo. Massy hluboce vzdychl.

„Ale ty peníze by mě zachránily,“ prohlásil třesoucím se hlasem.

„Už jsem vás zachránil jednou.“

Massy si pečlivě svlékl kabát a učinil krok vpřed, aby dosáhl na mosazný hák, zašroubovaný do dřevěné podpěry. Přesunul se proto doprava před dalekohled a tím úplně zakryl kompas před kormidelníkem. „Tuane,“ pronesl tiše námořník, aby bělochovi naznačil, že nevidí na řízení.

Massy splnil svůj záměr. Kabát visel na hřebíku šest palců od dalekohledu. A stoupl si přímo vedle kormidelníka, Malajce ze Sumatry, středního věku, s tváří od neštovic, téměř tak tmavého jako černoch; ten s překvapením zjišťoval, že za tak krátkou dobu,

288$

v tak klidné vodě a při úplném bezvětří se loď značně stáčí ze svého směru. Ještě nikdy se mu nestalo, aby se takhle odchylovala. V hrdle mu zachrčelo údivem a rychle otočil kolem, aby stočil příď lodi do původního směru. Drhnutí kormidelních řetězů a káravé bručení seranga, který se přišel podívat, co se to děje, způsobily, že kapitán Whalley sebou úzkostlivě trhl a řekl. „Dávejte lepší pozor.“ Pak se vše uklidnilo a na můstku se rozhostil obvyklý klid. Massy zmizel.

Železo v kapsách kabátu však splnilo svůj účel; a Sofala sice mířila podle kompasu na sever, ale kompas přestal spolehlivě fungovat, protože ho Massy tím jednoduchým způsobem pokazil, a už svůj kurs do Pangu Bay nedokázala dodržovat.

Rozlehlá poklidná hladina moře, splývající kolem dokola s nehybnými mraky na obloze, však ožívala pracovním ruchem této věrné lodi, její příď neustále rozrážela se sykotem vodu a stroje nepřetržitě bušily. Nesmírný klid a mír jako by ji čekal u cíle její cesty a zahrnoval ji svým nekonečným láskyplným objetím. Massy si v duchu říkal, že tahle noc je jako stvořená pro předem připravené ztroskotání.

V duchu si představoval, jak loď zčistajasna najede na jedno ze skalisek východně od Pangu - pak je nutno počkat, až se rozední - zjistí se, že dno je proraženo - spustí se záchranné čluny - a večer už bude v Pangu Bay. A bude to vyřízeno. Jakmile se loď dotkne skaliska, vyběhne rychle na můstek, popadne kabát (nikdo to ve tmě nezpozoruje) a vytřepe jeho kapsy přes bok lodi anebo kabát rovnou hodí do moře. To už je detail. Nikdo nebude mít to nejmenší podezření. Všichni na lodi viděli jeho kabát, jak visí na tom háku, snad stokrát. Přesto, když se posadil na dolejší stupeň schůdků na můstek, se mu trochu třásla kolena. Nejhorší ze

289$

všeho je čekání. Chvílemi těžce oddechoval, jako kdyby ho někdo honil; pak se uklidnil a mohutně vydechl, neboť se ho zmocnil pocit uspokojení, že je pánem situace. Občas zaslechl šoupání serangových bosých nohou nahoře na můstku; mírné, tiché hlasy si vyměnily několik slov a téměř vzápětí zase zmlkly…

„Až uvidíš nějakou pevninu, serangu, hned mi to ohlas. „

„Ano, tuane. Dosud nic nevidím.“

„Ne, dosud nic,“ opakoval po něm kapitán.

Tahle stará loď nejlépe věděla, jak mu ubývá sil. Všechny peníze, které si tu vydělal, už poslal své dceři. V myšlenkách stále dlel u ní. Vzpomínal, jak často se svou ženou rozprávěli nad její dětskou postýlkou ve velké kabině na zádi lodi Kondor; jak vyroste, provdá se, bude je mít ráda, jak budou bydlet blízko ní a dívat se, jak je šťastná - tak to šlo donekonečna. Jeho žena je mrtvá, on dal svému dítěti vše, co bylo jeho povinností. Nyní už měl jediné přání, aby jí byl nablízku, aby mohl ještě jednou uvidět její tvář, aby slyšel její hlas; jedině tak by mohl snést pomyšlení, že slepota, jež ho čeká, je vlastně pohřbením zaživa. Prahnul po lásce už příliš dlouho. V duchu viděl svou dceru, něžnou a útlou.

Serang se úporně díval vpřed, a tu a tam pohlédl na židli. Neklidně sebou vrtěl, a náhle těsně u kapitána Whalleyho zvolal:

„Tuane, vidíte vůbec nějakou pevninu?“

Jeho rozčilený hlas okamžitě kapitána Whalleyho vyburcoval z myšlenek. On! A vidět! A po téhle otázce cítil, že prokletí jeho slepoty na něho padá víc, než může snést.

„Kolik je hodin?“ zvolal.

„Půl čtvrté, tuane.“

290$

„Jsme těsně u pevniny. Musíš ji vidět. Dívej se, říkám ti, dívej se pořádně.“

Massyho, který si na dolejším schůdku zdříml, tento hovor probudil. Zpočátku nemohl pochopit, proč tu sedí. Ach tak! Zřejmě na něho přišla slabost. Zasévat semeno neštěstí je jedna věc, a jiná věc je vidět jeho obludné plody visící nad hlavou a připravené spadnout mezi rozrušené hlasy. „Žádné nebezpečí nehrozí,“ zamumlal sám k sobě.

Kapitána Whalleyho se zmocnil hrozný pocit nejistoty, žalostná nedůvěra vůči lidem, věcem - vůči celému světu. Řídil tuhle trasu šestatřicetkrát a vždy podle tohoto kompasu - jestli něco bylo na tomto světě naprosto spolehlivého, pak to byl tenhle bezvadně fungující přístroj. Co se tedy stalo? Že by serang lhal? Proč? Nebo snad také ztrácí zrak?

„Nespadla mlha? Podívej se na vodu. Ale pořádně, to ti povídám!“

„Tuane žádná mlha není. Přesvědčte se sám.“

Kapitán Whalley násilím ovládl své třesoucí se údy. Má ihned zastavit stroje a jít od toho? Náhlá nerozhodnost, která se ho zmocnila, vyvolala v jeho mysli ty nejbizarnější představy. Nastala mimořádná situace, a on není s to si s ní poradit. V tomto okamžiku nevyslovitelné úzkosti se mu náhle do všech podrobností vybavil mladičký obličej jeho dcery. Ne, nesmí se vzdát, když už kvůli ní došel tak daleko!

„Seřídil jsi směr? Zvládl jsi to? Mluv pravdu.“

„Jo, tuane. Už je na svém směru. Podívejte.“

Kapitán Whalley přistoupil k dalekohledu, který pro něho v tom nekonečném beztvarém přítmí představoval jakýsi nejasný bod světla. Když se dříve k němu sehnul, býval schopen …

Shýbl se však příliš hluboko a tak napřáhl podvědomě ruku tam, kde tušil podpěru, aby se o ni mohl

291$

zachytit. Jeho ruka však sevřela něco, co nebylo ze dřeva, nýbrž z látky. Lehce za to zatáhl, poutko prasklo a Massyho kabát spadl na zem; při pádu udeřil těžce na palubu a ozvalo se několikeré cinknutí.

„Co je to?“

Kapitán Whalley klesl na kolena a rukama nataženýma kupředu tápal kolem sebe jako slepec. Ty ruce, které se domakávaly pravdy, se třásly. Poznal, oč tu jde. Železo v blízkosti kompasu! Špatný kurs! Chce ji potopit! Jeho loď! Ach ne! To se nesmí stát!

„Okamžitě ji zastavte!“ vykřikl hlasem, který jako by nebyl jeho.

Rozběhl se kupředu - ruce vztažené jako slepec a zatímco dunění gongu ještě nedoznělo, loď jako by v plné rychlosti narazila do boku nějaké hory.

Podél severní strany úžiny bylo mělko. S tím ovšem Massy nepočítal. Místo aby Sofala najela na mělčinu polovinou své délky, narazila na příkrý hřeben skaliska, který byl v hluboké vodě skryt pod hladinou. Tak došlo k tomu strašnému nárazu. Ti, kdo stáli, byli mrštěni na palubu. Ráhna a plachty se tím otřesem rozdrnčely až po špice stožárů. Všechna světla zhasla. Několik řetězů, které upevňovaly jeřáb, se utrhlo a zachrastilo o komín. Za nesmírného rachotu se přetrhla drátěná lana, ozývaly se tříštivé zvuky a hlasité praskání. Svítilna na vrcholu stožáru přeletěla přes bok lodi a všechny dveře na palubě se s třeskotem začaly otvírat a zavírat. Poté, co loď najela na skalisko, se odrazila a najela na totéž místo podruhé, jako když se beranidlem rozbíjí hradba. To dovršilo zkázu: komín, jehož všechna lana praskla, se s mohutným rachotem zřítil na palubu, rozbil na kousky kormidelní kolo, rozdrtil budku, rozlámal bedny a zaplnil můstek spoustou rozdrceného dřeva. Kapitán Whalley se

292$

zvedl a stál po kolena v troskách lodi; šaty měl rozedrané a po celém těle krvácel. Uvědomil si, že unikl nebezpečí pouze tím, že se orientoval podle zvuku.

V rukou držel Massyho kabát.

V té době Sterne (náraz ho předtím vymrštil z lůžka) uváděl do pohybu stroje na zádi lodi. Kola se několikrát zatočila, pak nějaký hlas vykřikl: „Koukej z tý zatracený strojovny vypadnout, Jacku!“ - a stroje se zastavily. Loď se však odpoutala od skaliska a tiše ležela na hladině, zahalená v oblaka páry, která vycházela z přelámaných trubek a mizela v chomáčích do temné noci. Přestože k neštěstí došlo tak náhle, nebyl slyšet žádný křik; jako by náraz byl tak prudký, že všechny na palubě omráčil. Nyní se zmateně potáceli sem a tam a vráželi do sebe. Nad jejich zmateným brebentěním vynikal serangův hlas: „Nemůžu změřit hloubku.“ Zvedl olovnici.

Sterne rozčileně vykřikl:

„Kam jsme to u všech čertů zajeli?“

Kapitán Whalley tiše odpověděl:

„Mezi skaliska východním směrem.“

„Víte to jistě, pane? V tom případě už se s lodí nedostaneme ven.“

„Za pět minut klesne ke dnu. Čluny Sterne! V tomhle bezvětří stačí jeden, abyste se všichni zachránili.“

Čínští topiči se drali k člunům na levém boku lodi. Nikdo se je nepokusil zastavit. Malajci se po chvíli uklidnili a Sterne se dokonale ovládal. Kapitán Whalley se nehýbal. Jeho myšlenky byly temnější než tato noc, neboť poprvé přišel o loď.

„To on zavinil, že jsem přišel o loď!“

Nějaká vysoká postava se vynořila z trosek můstku a zašeptala s hrůzou v hlase:

„Mlčte o tom!“

Massy přiklopýtal blíž. Kapitán Whalley slyšel, jak mu jektají zuby.

293$

„Mám váš kabát.“

„Tak ho zahoďte a pojďte se mnou,“ pobízel ho rozčilený hlas. Č-č-č-člun!“

„Za tohle dostanete pět let!“

Massy strnul hrůzou. Místo řeči se mu v hrdle ozývalo pouhé sípání.

„Mějte slitování!“

„Vy jste ho měl, když jste se přičinil o to, že jsem přišel o loď? Pane Massy, za to musíte dostat pět let.“

„Chtěl jsem peníze! Peníze! Své vlastní peníze! Dám vám z nich něco. Vezměte si polovinu. Vy máte také rád peníze.“

„Soud už spravedlivě…“

Massy ze sebe vyrazil se strašnou námahou, jako by se dusil.

„Vy zatracený slepoune! To vy jste mě k tomu dohnal!“

Kapitán Whalley tiskl kabát k hrudi a neřekl ani slovo. Světlo světa přestalo pro něho existovat - všemu je konec. Tenhle člověk však nesmí vyváznout bez trestu.

Bylo slyšet Sternův hlas, jak nařizuje.

„Spustit níž!“

Zarachotily kladky.

„A teď,“ volal, „všichni přes palubu. Tudy. Ty, Jacku, sem! Pane Massy! Pane Massy! Pane kapitáne! Rychle! Ať se dostaneme

„Já půjdu do vězení za pokus o podvod na pojišťovně, ale vy budete kompromitován. Vy, počestný muž, jste mě podváděl. Jste chudý. Anebo ne? Nemáte nic než těch pět set liber. No, a teď už nemáte vůbec nic. Loď je v tahu a pojistné mi nevyplatí.“

Kapitán Whalley se nepohnul. Je to pravda! Lianiny peníze! Vzaly za své v troskách téhle lodi. A naráz si znovu uvědomil, že je opravdu na konci sil.

294$

Hlasy kolem je s křikem vybízely, aby nastoupili do člunu. Massy jako by se nemohl od můstku odtrhnout. Mluvil překotně a zoufale kapitánovi domlouval:

„Dejte mi ten kabát. Dejte mi ho!“

„Ne,“ řekl kapitán Whalley, „nemohu. A vy už jděte. Neváhejte, člověče, jestli chcete zůstat naživu. Loď půjde rychle ke dnu přídí. Ten kabát si nechám, ale zůstanu na palubě.“

Massy jako by nechápal. Náhle se v něm však ozvala láska k životu a rychle seběhl z můstku.

Kapitán Whalley položil kabát a klopýtal mezi hromadami trosek.

„Je s vámi pan Massy?“ zvolal do noci.

Sterne vykřikl z člunu:

„Ano, je tu. Pojďte, pane kapitáne. Zůstávat na lodi je šílenství.“

Kapitán Whalley opatrně postupoval podél zábradlí a mlčky odpoutal lano s člunem. Tam dole na něho stále ještě čekali. Čekali, když tu náhle nějaký hlas zvolal:

„Dostáváme se mezi vlny! Odrazte!“

„Kapitáne Whalley! Skočte!… odrazte se trochu … skočte! Můžete ke člunu doplavat.“

Tomu starému srdci, tomu silnému tělu už nezbývalo nic jiného než hrůza ze smrti, kterou zřejmě ani hrůza ze slepoty nemohla potlačit. Ale vždyť toto všechno podnikl jen kvůli Lianě. Jen kvůli ní dospěl až na samý okraj zločinu. Bůh jeho prosby nevyslyšel. Světlo zmizelo nenávratně ze světa; už neuvidí ani jediný jeho záblesk. Zbývá jen temná pustina. Je však nedůstojné, aby nějaký Whalley, který došel tak daleko, aby dosáhl svého cíle, nadále žil. Musí za to zaplatit.

„Skočte co nejdál, pane kapitáne! Do člunu vás už dopravíme.“

295$

Žádná odpověď nepřišla. Jejich volání jako by mu však něco připomnělo. Tápal zpět a hledal Massyho kabát. Ovšem že může plavat; lidé stržení vírem potápějící se lodi se přece někdy dostanou na hladinu. Bylo by však nedůstojné, aby se nějaký Whalley, který se jednou rozhodl zemřít, dal zlákat k boji o život. Naskládá všechny ty kousky železa do svých kapes.

Lidé ve člunu viděli černou siluetu Sofaly, jak tiše spočívá na černém moři v děsivě šikmé poloze. Žádný zvuk se z ní neozýval. Pak se rozlehla mohutná podivná svištivá rána, jako když kotle lámou pažení lodi. Následoval tlumený výbuch, a tam, kde dřív byla loď, se objevilo na okamžik něco úzkého, co čnělo vzhůru jako skalisko vyčnívající z moře. Pak i to zmizelo.

Když se Sofala nevrátila do Batu Beru v obvyklé době, Van Wyka se zmocnila neblahá jistota, že už ji nikdy nespatří. Nevěděl však, co se vlastně stalo. Až za několik týdnů se vydal na domorodém plavidle, které mu půjčil jeho známý sultán, do domovského přístavu Sofaly. Tam už se na její existenci a úřední pátrání po jejím zmizení pomalu zapomínalo.

Nebyl to prý nijak zvlášť zajímavý případ, až na to, že kapitán zahynul se svou potápějící se lodí. Byla to jediná ztráta na životech, a Van Wyk by se byl nedopátral ani té nejmenší podrobnosti, kdyby nebylo Sterna. Potkal ho jednoho dne na nábřeží u mostu přes zátoku, téměř na témž místě, kde si tehdy kapitán Whalley, aby zachránil pro svou dceru pět set liber, najal sampan, aby ho dopravil na palubu Sofaly.

Už z dálky Van Wyk viděl, jak mu Sterne kyne a zvedá ruku ke klobouku. Odebrali se do stínu budovy banky a první důstojník vykládal, jak čluny

296$

s posádkou se dostaly asi za šest hodin po tom neštěstí do Pangu Bay a jak čtrnáct dní žili o hladu a v nejistotě, než se jim podařilo z toho proklatého místa zmizet. Vyšetřování zbavilo všechny veškeré viny. Ztráta lodi byla připsána na vrub neobvyklému směru mořského proudu. Samozřejmě, nic jiného to být nemohlo; žádný jiný způsob, jak vysvětlit, že loď se nacházela sedm mil východně od své polohy během hlídky od půlnoci do čtyř hodin ráno, se nedal najít.

„Měl jsem prostě smůlu, pane.“

Sterne si přejel jazykem rty a odvrátil zrak. „Přišel jsem o možnost stát se vaším zaměstnancem. Nikdy toho nepřestanu litovat. Ale tak už to chodí; co jednomu uškodí, to druhému prospěje. Panu Massymu přišlo to ztroskotání velice vhod, jako kdyby se byl o to sám přičinil. Byla to ta nejvýhodnější ztráta lodi, o které jsem kdy slyšel.“

„Jak se tomu Massymu vede?“ zeptal se Van Wyk.

„Jemu, pane? Dovolte, abych se zasmál. Nejdřív mi pořád tvrdil, že chce koupit jinou loď; ale jakmile měl peníze v kapse, zmizel do Manily hned po ránu poštovním člunem. Dohonil jsem ho až na palubě a on mi řekl, že si umínil nadělat v Manile majetek a že to tentokrát myslí smrtelně vážně. Do mě už mu nic není, ať táhnu třeba k čertu. A to mi skoro slíbil, že budu kapitánem, když budu držet jazyk za zuby.“

„A vy jste nic neprozradil…“ začal opatrně Van Wyk.

„Kdepak, pane. Proč taky? Chci povýšit, ale ne přes mrtvoly.“ Sterne rychle zamrkal, pak se ovládl. „A navíc by z toho byl ošklivý malér. Přinutil jste mě, abych mlčel, trochu příliš dlouho.“

„Nevíte, proč kapitán Whalley zůstal na palubě? Je to pravda, že odmítl loď opustit? No tak, odpovězte. Nebo to snad byla náhoda…“

297$

„Nic takového!“ přerušil ho Sterne rázně. „Věřte mi, že jsem na něho křičel, aby skočil přes palubu. On prostě musel odpoutat záchranný člun od lodi. Všichni jsme na něho křičeli - to jest Jack a já. Ani nám neodpověděl. Loď byla doposledka tichá jako hrob. Potom vzaly za své kotle a loď šla ke dnu. Náhoda? Vůbec ne! Hra skončila, pane, dejte si říct.“

To bylo vše, co mohl Sterne k tomu případu povědět.

Van Wyk se samozřejmě zdržel v námořnickém klubu čtrnáct dní, a tak se stalo, že se setkal s právníkem, v jehož kanceláři byla podepsána smlouva mezi Massym a kapitánem Whalleym.

„Byl to zvláštní starý pán,“ vyprávěl právník. „Přišel sem do kanceláře tak říkajíc zčistajasna a prohlásil, že chce investovat pět set liber, a v patách za ním se sem bojácně vplížil ten strojník. A nyní ten kapitán odešel tak trochu nevysvětlitelně, právě tak jako přišel. Nikdy jsem ho nedokázal zcela pochopit. O tom Massym se nic zvláštního nevykládalo, že ne? Zajímalo by mě, proč Whalley odmítl loď opustit. To nebylo od něho moudré. Byl bez viny, jak shledal soud.“

Van Wyk prohlásil, že kapitána Whalleyho znal velice dobře a že nevěří, že to byla sebevražda. Takový čin by neodpovídal jeho povaze.

„To je rovněž můj názor,“ souhlasil právník. Všeobecně se mělo za to, že kapitán zůstal tak dlouho na palubě proto, že se pokoušel zachránit něco důležitého. Snad mapu, která by mohla dokázat jeho nevinu, nebo něco cenného v jeho kabině. Předpokládalo se, že lano od záchranného člunu se vysmeklo samo od sebe. Ale jedna věc je divná. Krátce před tou plavbou ho chudák Whalley navštívil v kanceláři a svěřil mu zapečetěnou obálku určenou jeho dceři, aby jí byla odevzdána v případě jeho

298$

smrti. To však není nic neobvyklého, zvláště u muže jeho věku. Van Wyk vrtěl hlavou. Kapitán Whalley vypadal, že se dožije sta let.

To máte pravdu,“ souhlasil advokát. „Ten staroch vypadal, jako kdyby přišel na svět už dospělý a s těmi dlouhými vousy. Nedovedu si ho vůbec představit ani mladšího, ani staršího. Ten člověk rovněž působil dojmem velké fyzické síly. A snad pro tohle působil tak neobvykle, že to bylo nápadné každému, kdo s ním přišel do styku. Vypadal, že je normálním způsobem nezničitelný, že by přežil i to, co by kdokoliv z nás nevydržel. Jeho rozvážné, důstojné a zdvořilé způsoby měly svou váhu. Jako by si byl jist, že má na všechno spoustu času. Ano, bylo na něm něco nezničitelného, a způsob, jakým někdy mluvil, dokazoval, že tomu sám věří. Když mě posledně navštívil s tím dopisem a žádal mě, abych se o to postaral, nebyla na něm vidět sebemenší sklíčenost. Snad byl jen trochu rozvážnější v hovoru i v chování. Ale sklíčený nebyl ani trochu. Tušil snad něco? Kdo ví. Možná. Přesto však způsob, jak bídně skončil, se mi nezdá důstojný pro osobnost jeho druhu.“

„Souhlasím s vámi. Byl to opravdu bídný konec,“ řekl Van Wyk s takovým zaujetím, že advokát na něho s údivem pohlédl. Když se s ním pak rozloučil, poznamenal k jednomu známému:

„Je to zvláštní člověk, tenhle holandský plantážník z Batu Beru. Víte o něm něco?“

„Má hromadu peněz,“ odpověděl ředitel banky. „Slyšel jsem, že má v úmyslu odjet příští poštou domů, aby založil společnost, která by převzala jeho plantáže. Byl totiž vypsán konkurs na další tabákové podnikání. Myslím, že je to od něho moudré. Tyhle dobré časy nepotrvají věčně.“

299$

Když dcera kapitána Whalleyho v Austrálii otvírala obálku se svým jménem, psanou rukou advokáta, neměla tušení, jaké neštěstí se přihodilo. Obdržela psaní odpoledne. Všichni strávníci byli pryč, synové byli ve škole, manžel seděl nahoře ve velké lenošce a četl si, vyhublý, zabalený až po pás do pokrývek. Dům byl tichý a na okenní tabule dopadalo kalné světlo oblačného dne.

V jídelně s oprýskaným nábytkem, kde se držela po celý rok slabá vůně jídel, se posadila na konec dlouhého stolu, obklopeného četnými židlemi přistrčenými opěradly těsně k okraji ubrusu, který se nikdy nesnímal, a četla první věty. „Má nejhlubší soustrast - smutná povinnost - váš otec již není naživu - podle jeho pokynů - neblahá událost - útěcha-věčná čest jeho památce… „

Její hubený obličej se spánky poněkud propadlými pod hladce sčesanými černými vlasy zůstal bez hnutí, rty měla pevně semknuté; její tmavé oči se však rozšířily a ona s tichým pláčem vstala, shýbla se a zvedla další obálku, která jí předtím sklouzla z kolenou na podlahu.

Roztrhla ji a rychle sáhla po dopisu.

„Mé předrahé dítě, píši ti tento dopis, pokud jsem ještě schopen čitelně psát. Snažím se ze všech sil uchránit pro tebe všechny peníze, které mi zbyly. Ponechal jsem si je u sebe pouze proto, aby ti lépe posloužily. Jsou tvoje. Nesmějí se ztratit; nikdo na ně nesmí sáhnout. Je to pět set liber. Z toho, co jsem vydělal, jsem si až do nynějška nic nedal stranou. Pro budoucnost, budu-li živ, si musím něco z nich ponechat - něco málo - abych se k tobě dostal. Musím k tobě přijít. Musím tě ještě jednou spatřit.

Je těžko věřit, že někdy budeš číst tyto řádky. Zdá se, že Bůh na mne zapomněl. Chci tě vidět a přesto smrt by pro mne byla větším dobrodiním.

300$

Jestliže kdy budeš číst tato slova, žádám tě, abys nejdřív poděkovala milosrdnému Bohu, neboť to již budu mrtev, a bude tak dobře. Milá dceruško, jsem na konci sil.“

Další odstavec začínal slovy: „Začínám ztrácet zrak…“

Toho dne už více nečetla. Ruka držící papír u očí pomalu klesla a štíhlá žena v prostém černém šatu kráčela strnule k oknu. Oči měla suché; z jejích rtů se nevznesl k nebesům žalostný pláč ani šepot díků. Život byl příliš tvrdý, přes všechnu otcovu vytrvalou lásku, a umrtvil její city. Poprvé však za všechny ty roky zmizela trýzeň života, obtížné starosti chudoby, ponižující a vysilující boj o obživu. Dokonce i obraz manžela a dětí jako by se v tom šedém přítmí vytrácel. Před očima jí tanula pouze tvář jejího otce. Jako by ji přišel navštívit, klidný a mohutný jako vždy, tak jak ho viděla naposled, ale nějak vznešenější a něžnější.

Zasunula složený dopis do svého prostého černého živůtku, a opírajíc čelo o okenní tabulku, zůstala tak až do soumraku, bez hnutí, věnujíc otci všechen čas, který mohla postrádat. Odešel! Je to možné? Bože můj, je to možné? Tato těžká rána byla sice ztlumena vzdáleností a léty nepřítomnosti. Někdy na otce vůbec nepomyslela celou řadu dní - neměla čas. Avšak naprosto jasně si uvědomovala, že ho milovala.

301$

Joseph Conrad

Britský spisovatel polského původu Joseph Conrad (1857—1924) se jako námořník dostal do mnoha exotických končin a svoje nevšední zážitky později bohatě využil při psaní napínavých příběhů s prvky hororu. Román Srdce temnoty (1902) se zařadil k uznávaným kultovním titulům. Dodnes fascinuje děsivostí i způsobem, jímž se vyjadřuje k fenoménu šílenství.

Joseph Conrad - Srdce temnoty

Anglický kapitán Marlow se vydá na dramatickou pouť parníkem proti proudu řeky Kongo do Samého středu Afriky, aby vyhledal přednostu Kurtze, o něhož má obchodní společnost vážné obavy. Skutečně ho najde v krajně zbědovaném stavu, otřeseného, zděšeného a na pokraji šílenství. Zpáteční cestu Kurtz nepřežije. Když se Marlow setká s Kurtzovou snoubenkou, zapře jí jeho skutečná poslední slova a tvrdí, že pronesl pouze její jméno. Co vlastně umírající přednosta řekl a proč? Hrůzostrašný, hypnotizující příběh dá čtenáři zapomenout na celý vnější svět…

Translation © Jiří Münzar a Jiří Sirotek, 1979; Copyright ©ALPRESS, s. r. o.; Z anglického originálu (HEART OF DARKNESS) (digr v2 rmr); Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2006; ISBN 80-7362-187-8