Pat Conroy

Hudba na pláži

Rodinná sága Hudba na pláži, vyprávěná s hlubokým citem i humorem, zachycuje mučivou pravdu

lidského srdce a odhaluje bolestná rodinná tajemství. Taková, jako jsou temné a traumatizující vzpomínky

na nevylíčitelné hrůzy holokaustu.

Hlavní hrdina Jack McCall, Američan žijící se svou dcerou v Římě, se pokouší najít klid po nedávnoprožité tragédii, sebevraždě své manželky. Do jeho vyrovnané a záměrně vybudované samoty však znovu

vstoupí minulost a Jack McCall se tak dostává na cestu, na níž se prolínají osudy jižanských rodin apřátel, současná Evropa i americký Jih, a tento návrat ho přivádí ke zdrcující, ale nakonec osvobozujícípravdě.

Nepochybně oblíbený americký vypravěč Pat Conroy je autorem pěti předcházejících knih, z nichž čtyři

poslední byly zfilmovány. The Boo, The Water is Wide (zfilmováno jako Conrack s Johnem Voightem vhlavní roli), The Great Santini (ve filmové verzi hlavní roli ztvárnil Robert Duvall), The Lords of Discipline a

The Prince of Tides (Pán přílivu, ve filmové podobě s Barbrou Streisandovou, česky 1993).

Prolog

V roce 1980, rok poté, co se moje žena zabila skokem z mostu Silase Pearlmana v Charlestonu v Jižní

Karolíně, jsem se přestěhoval do Itálie, abych tam začal nový život. Malou dcerku jsem vzal s sebou. Našíroztomilé Lee nebyly ani dva roky, když moje žena Shyla zastavila auto na nejvyšším místě mostu anaposledy přelétla pohledem město, které tak milovala. Zatáhla ruční brzdu a otevřela dveře našeho auta.

Pak s vrozenou elegancí a tajuplným půvabem, který připomínal kočičí, vylezla na zábradlí. Mělavrozenou i bystrost a smysl pro humor, ale nesla v sobě také temnou stránku, kterou zakrývala vtipnýmipoznámkami a ironií spletenou tak umně jako jemná krajka. Uměla mistrovsky zastírat, takže její příběhvypadal jako řada dobře umístěných zrcadel, které ji skrývaly před sebou samou.

Slunce už skoro zapadalo a ze stereopřehrávače v autě se linula melodie z Drifters‘ Greatest Hits. Autobylo před krátkou dobou v opravě a nádrž benzinu byla plná. Zaplatila všechny účty a dohodla minávštěvu u doktora Josepha, aby mi vyleštil zuby. I v posledních chvílích ji instinkty vedly k pořádku aúčelnosti. Vždycky byla hrdá na to, že její šílenství není patrné, že je udrží v patřičných mezích. Když užnemohla dále odrážet hlasy, které se v ní vzmáhaly, a nemohla zastavit jejich zlověstný posun k chaosu vmollové tónině, selhání na ni dopadlo jako plachta přetažená přes tu část mozku, kde kdysi bylo světlo.Pobyla si pěkný čas v léčebnách pro duševně choré, vyčerpala širokou škálu léků a podrobila se rituálůmpsychoterapeutů všech možných směrů, ale když se jí v podvědomí ozvala černá hudba poslední elegie

jejího pobytu na zemi, byla bezmocná.

Všichni svědkové se shodují v tom, že na zábradlí Shyla zaváhala a pohlédla na moře, kde kolem pevnosti

Sumter obvykle křižují lodi. Soustřeďovala se na poslední čin svého života. Její krása vždycky působilaznepokojivě, ale když se vítr od moře zmocnil černých vlasů a rozevlál je okolo ní, nikdo nechápal, proč sitak líbezná žena chce vzít život. Ale Shyla už byla unavená z pocitu špatnosti a pomíjivosti a chtěla spustit

vlajky všech svých zítřků na půl žerdi.

Tři dny předtím zmizela z našeho domu v Ansonboroughu a až později jsem zjistil, že se ubytovala v Mills-Hyatt House, aby si dala věci do pořádku. Když domluvila potřebné návštěvy, napsala různé seznamy,dopisy a poznámky, které umožnily naší domácnosti pokračovat v nastíněném pořádku, přeškrtla zrcadlove svém hotelovém pokoji jasně červenou rtěnkou velkým X, zaplatila účet v hotovosti, zaflirtovala sportýrem a dala vysoké spropitné chlapci, který jí přivezl auto. Personál hotelu vypověděl, že byla během

svého pobytu veselá a vyrovnaná.

Když se zastavila na obrubě mostu, zezadu se k ní přiblížil muž, který se vracel z Floridy, otupělý z citrusůa disneyovského světa. Jako by nechtěl polekat tu podivnou hezkou ženu na mostě, zeptal se potichu:„Není vám něco, zlato?“

Pomalu se otočila a pohlédla na něj. Z očí jí tekly slzy. Pak udělala krok dozadu a tím krokem se navždyzměnil život její rodiny. Její smrt nepřekvapila nikoho z těch, kdo ji milovali, ale žádný z nás se přes ninedokázal úplně přenést. Shyla byla řídkým případem mezi sebevrahy: nikdo jí nedával vinu za to, cospáchala, bylo jí odpuštěno okamžitě, jakmile jsme ji pohřešili, a potom jsme pro ni hluboce truchlili.

Tři dny jsem společně s týmem zachmuřených dobrovolníků hledal její tělo. Neúnavně jsme pročesávalina délku i na šířku přístav, a když jsme s háky zkoumali dno v nánosech bahna kolem pilířů staréhomostu, spojujícího Mount Pleasant a Sullivanův ostrov, připomínali jsme groteskní obraz Braillova písma.Všimli si jí dva chlapci, kteří chytali kraby a zahlédli tělo, jak se k nim blíží poblíž bažinatého břehu s

trávou.

Po pohřbu se mě zmocnil smutek, který se zdál věčný. Ztrácel jsem se v podrobnostech a praktickýchzáležitostech spojených se smrtí na Jihu. Velký žal však potřebuje nasytit a já jsem se vyrovnával sesmutnou prázdnotou tím, že jsem se snažil nakrmit všechny, kdo se kolem mě shromáždili, aby mivyjádřili svou podporu. Připadalo mi, jako bych se staral o celou armádu v poli, sebranou proto, aby miulehčila ve zhoubné bolesti, kterou jsem cítil pokaždé, když se ozvalo Shylino jméno. Samo slovo Shyla se

stalo minou. Ten sladký zvuk neměl slitování, nesnesl jsem ho, nemohl jsem ho slyšet.

Tak jsem se schoval v olejích a koření dobře zásobené kuchyně. Krmil jsem své přátele a rodinu, zkoušeljsem složité recepty, do kterých se mi dřív nechtělo, a dokonce jsem se poprvé pokusil i o asijskoukuchyni. S šesti zapálenými plynovými hořáky jsem vyráběl sametové polévky a pikantní dušená masa.Zmítal jsem se mezi vařením a pláčem a modlil se o klid duše své smutné, nešťastné ženy. Trpěl jsem,mučil jsem se žalem, propukal jsem v pláč a vařil jsem báječná jídla pro ty, kteří mě přišli utěšit.

Zanedlouho poté, co jsme Shylu pohřbili, mě její rodiče zažalovali o poručnictví naší dcery Ley a tenproces mě rychle uvrhl zpět do skutečného světa. V té době jsem poznal řadu tak bezskrupulózních hadích právníků, že bych nepoužil morek z jejich kostí ani k nakrmení divokých psů a jejich šlachovitémaso ani jako vnadidlo do pasti na kraby. Shylina matka a otec zešíleli zármutkem a já jsem se hodněpoučil o roli obětního beránka, když jsem sledoval jejich tichou nenávist, namířenou vůči mně, a jejichgrimasy během čtení posudku o mém zdraví, stavu mých financí, mojí pověsti ve společnosti a mého

sexuálního života s jejich starší dcerou.

Přestože mám celou řadu chyb, které vzbudily pozornost soudního dvora, jen málo lidí, kteří mě viděli smou dcerou, chová nějaké pochybnosti o mých citech vůči ní. Zeslábnou mi kolena, sotva ji spatřím. Jemojí jistotou, vstupním listem do lidské rodiny a veškerou vírou v budoucnost, kterou v sobě ještě

chovám.

Ale soudní při pro mě nevyhrála má prvořadá láska k Lee. Než se Shyla vydala na svou poslední pouť,poslala mi dopis, který byl částečně vyznáním lásky a částečně omluvou za to, co udělala. Když mě můjprávník přiměl přečíst dopis nahlas u soudu, Shyliným rodičům i všem přítomným bylo jasné, že klást jejísmrt za vinu mně by byl přinejmenším právní omyl. Dopis, napsaný v nejčernějších hodinách života, bylukázkou výjimečné velkorysosti. Poslala mi ho jako polibek, jako poslední gesto vzácné, vybrané citlivosti.

Ten dopis pro mě zachránil Leu. Nelítostná bitva u soudu mě však úplně vyčerpala. Zahořkl jsem apřipadal jsem si na konci sil. Zdálo se mi, že Shyla zemřela podruhé.

Na její skok z mostu a zuřivou soudní bitvu jsem reagoval obdobím zmatku a smutku a potom odjezdemdo Itálie. Od Evropy jsem očekával úlevu a poustevnický život. Jak se můj tajný odlet z Jižní Karolínyblížil, obnovil se ve mně opět bojovný duch. Vydělával jsem si slušně na živobytí jako pisatel cestovních akulinářských zážitků a útěk byl vždycky jednou z věcí, které jsem uměl nejlépe.

Cesta do Evropy byla pokusem umístit vzpomínky na Shylu a Jižní Karolínu nastálo do minulosti. Doufal

jsem, že tak uchráním život svůj i Lein od zadušení, které nám hrozilo na místě, kde jsme s Shylouvyrůstali. Pro mě byl Jih břemenem, které jsem nemohl shodit, ať jsem překročil kolik chtěl hranic, alemoje dcera byla ještě dítě. Chtěl jsem, aby vyrůstala v mladou ženu jako Evropanka, naprosto nevědomátoho měkkého, ničivého Jihu, který zabil její matku v jedné ze svých nejhezčích řek. Bral jsem velicevážně všechny povinnosti, které jsem měl jako otec, ale nebyl jsem si vědom žádného zákona, který bymi přikazoval vychovat Leu jako Jižanku. Jih pro mě představoval dobré i zlé a do exilu jsem si odvážel

nezahojené rány.

Celou cestu přes Atlantik spala Lea u mě na klíně, a když se probudila, začal jsem pracovat na jejíproměně tím, že jsem ji naučil italsky počítat. A tak jsme se usadili v Římě a zahájili dlouhou cestuodvykání Jihu, přestože moje matka rozpoutala dopisovou kampaň, aby mě přilákala zpět. Dopisypřicházely vždycky v pátek: „Jižan v Římě? Chlapec z amerického Jihu v Itálii? Směšné! Vždycky jsi nikdeneměl stání, Jacku, nikdy jsi neuměl vycházet se svými krajany, ale dej na má slova, brzy se vrátíš. NaJihu je mnoho špatného, ale přitahuje, je to stálý tlak, a to se nedá jen tak pominout.“

I když matka měla v něčem pravdu, neustoupil jsem ani o píď. Americkým turistům, kteří rozpoznali můjpřízvuk, jsem říkal, že už nevyhledávám výsledky klubu Atlanta Braves v Herald Tribune a že mě anirevolverem nepřimějou, abych si znovu přečetl Faulknera nebo Miss Eudoru. Nezáleželo mi na tom, že sepokouším vymazat všechno, co je mi nejvlastnější. Ani jsem si to neuvědomoval. Staral jsem se jen o čas,

který jsem potřeboval, aby si moje duše odpočala a zahojila se. Chtěl jsem dosáhnout zapomnění aprostředkem k tomu mi byl Řím. Pět let můj plán fungoval výborně.

Ale nikdo neodejde od rodiny beztrestně, rodina je příliš disciplinované vojsko na to, aby soucítila sdezertéry. Ti, kdo mě nejvíc milovali, vyčetli z mého činu jasnou zradu, ať už s mými motivy soucítili, jakchtěli. Mysleli si, že když jsem utekl z Jižní Karolíny, Shyla mě a Leu svým skokem přes obrubník mostu

vzala s sebou.

Rozuměl jsem tomu dokonale, ale byl jsem tak vyhořelý, že mi to bylo jedno. Ponořil jsem se s potěšením

do italštiny a naučil se plynně hovořit s obchodníky a prodavači v naší čtvrti. V prvním roce exilu jsemzpracoval všechny úhly své profese a dokončil třetí kuchařku, soubor receptů, které jsem nasbíral zadeset let návštěv některých vybraných restaurací Jihu. Také jsem napsal cestovního průvodce Římem,který si získal velkou popularitu u amerických turistů, jakmile se dostal na pulty. Žádal jsem každéhoAmeričana, který ho četl, aby pochopil, že Řím je jak vznešený, tak nezničitelně krásný. Je to město, které

roztává do ticha rozfoukaného listí a poskytuje nádhernou odměnu každému turistovi, který je tak

odvážný, že se pustí mimo hlavní turistické cesty. Všechny bolesti a strasti mého vlastního stesku po

domově se odrazily v psaní té knihy. Umně skrývaným podtextem prvních let bylo, že cestování v cizí zemi stojí za všechno nepohodlí a zmatky, ale vybírá si značnou daň na duchu. Mohl jsem věčně psát onepomíjivých krásách Říma, ale nemohl jsem utišit tu ostrou bolest v srdci, ve které jsem rozeznal pláč po

domově.

Ve skutečnosti jsem si ten pláč nechal pro sebe a nepřiznal jsem ani, že vůbec něco slyším nebo cítím.Soustředil jsem se na úkol vychovat Leu v mně cizí kultuře. Najal jsem dívku jménem Maria Pariseová z

umbrijského venkova a s radostí jsem sledoval, jak na sebe bere úkol nahradit Lee matku. Maria byla

prostá žena s pevnou vůlí, bohabojná a pověrčivá, jak jenom venkovanka může být, a přinesla nezměrnouradost do výchovy mé malé, poloosiřelé Američanky.

Za krátký čas se Lea stala součástí domácí fauny kolem Palazzo Farnese, byla milovaná romanina, přijatáza svou lidmi, kteří žili a obchodovali na piazze, a rychle vyrostla v první skutečnou jazykovou odbornici,která se v naší rodině vyskytla. Její italština byla bezvadná, když plula mezi překypujícími stánky naCampo dei Fiori, s bohatými proudy ovoce, sýra a oliv. Velmi brzy poté jsem Leu naučil jak čichemrozeznat, kde právě na Campu jsme. Jižní strana byla prosáklá pachem ulovených ryb a žádné množstvívody nebo ohánění koštětem nemohlo nikdy zahnat pronikavý pach, který tato část piazzy vydechovala.Do dlažby tu zapsaly svá jména ryby, ale stejně tak jehněčí, kávová zrna a natrhaná arugula a lesknoucíse řady citrusů a pekoucí se chléb, který vydával zlatohnědou vůni z velkých pecí. Našeptal jsem Lee, žečich je lepší než celý kalendář, když si člověk chce vtisknout do paměti jemné písmo času. Poznal jsem, že

Lea má nos jako lovecký pes, protože uprostřed druhého roku mě zastavila, když jsme šli kolem bratrůRuggeriových a jejich alimentari a řekla: „Dostali lanýže, tati, mají je tady,“ a vtom jsem zachytil typickýzávan zemité vůně. Za odměnu jsem Lee koupil kousek toho lanýže, který stál skoro jako uran, a nakrájel

jsem jí ho druhý den do míchaných vajíček.

Výchova Ley spotřebovala značnou část mého denního času, přiměla mě odsunout vlastní smutek nadztrátou Shyly do zřídka navštěvovaného zadního traktu života a nedala mi čas věnovat se svým pocitůmnad její smrtí. Leino štěstí zatlačilo všechno v mém životě do pozadí a já byl odhodlán nepřenášet na nirodinnou schopnost nekonečně trpět. Věděl jsem, že Lea jako dítě Shyly a mě získala jistě víc než obvyklý

příděl genů zármutku. Naše rodiny vlastnily dohromady dostatek truchlivých historií na to, aby se celékolonie lumíků vydaly k nejbližší vodě. Neměl jsem ponětí, zda semínka našeho šílenství dřímají v tajnýchúkrytech v žilách mého krásného dítěte nebo ne, ale snažil jsem se ochránit ji především od takovýchpříběhů z obou větví rodiny, které by mohly probudit právě ty síly, které mě před časem přivedly skrvácejícím srdcem a zničeného na letiště Fiumicino. Přiznám se, že jsem se stal vůči své dceři cenzorem.Jih, který jsem jí popisoval každý večer před usnutím, existoval pouze v mé představivosti. Neměl v soběžádné nebezpečí nebo noční můry. Jižanský měsíc neměl žádnou temnou stranu, řeky byly čisté a všudepořád kvetly kamélie. Byl to Jih bez žihadel, trnů nebo bolesti srdce.

Protože jsem zdědil dar své rodiny k vyprávění, moje dobře míněné lži se staly Leinými vzpomínkami. Aniž

bych si to uvědomil, dopustil jsem se té chyby, že jsem udělal z Jižní Karolíny ztracený tajný ráj. Dávaljsem si takový pozor na všechno, o čem jsem si myslel, že by ji mohlo ranit, že jsem své dětství vylíčiljako něco tak žádoucího jako zakázané ovoce. Ačkoli ji Řím poznamenal svými typickými znaky, nevšimljsem si, kdy přesně jsem narazil na její touhu spatřit divokou, exotickou krásu svého rodiště. I když seLea stala součástí tajemství, která jí šeptal Řím, nenarodila se tam, nepocházela odtamtud jako kvetoucílišejníky, které rostly na zdi, zadržující Tiberu.

Téměř každý večer v Římě, když jsem uložil Leu do postele, vyprávěl jsem jí nějakou jinou historku zdětství buď svého, nebo její matky. Ale jeden příběh chtěla opakovat stále znovu a znovu, až se ustálil na

jisté verzi, naučené nazpaměť jako odpovědi při katechismu. Pořád a pořád po mně chtěla vyprávětpříběh toho večera, kdy jsme se s Shylou do sebe zamilovali. I když jsme vyrostli v domech, které zadníčástí sousedily, hráli jsme si spolu jako malí a mávali si z oken svých ložnic, sotva jsme jeden na druhéhopomysleli jinak než jako na dobrého kamaráda. Pocházel jsem z rodiny pěti bratrů a vztah k Shyle senejvíc blížil vztahu k sestře. Až do té noci na pláži, kdy jsme byli starší a Shyla za mnou přišla tak, že tosestru vůbec nepřipomínalo.

„Vsadím se, že jsi předtím s maminkou flirtoval,“ říkávala Lea.

„Neflirtoval, byl jsem stydlivý.“

„Tak proč nejsi stydlivý teď?“ dobírala si mě.

„Protože mi tvoje matka pomohla učinit příjemný objev, že jsem skvělá osobnost.“

„Na střední škole?“ smála se Lea, protože znala odpověď.

„Na střední škole jsem nebyl osobnost. Měl jsem uhry.“

„Ale chodil jsi s Ledare Ansleyovou, nejhezčí dívkou ze třídy, která vedla třídní skupinu sportovníchfanoušků,“ pokračovala Lea.

„Taky byla stydlivá, ačkoli všichni si myslí, že hezká dívka nemá právo se ostýchat. A protože jsme se oba

všeho báli, šlo nám to spolu dokonale.“

„Její matka tě vůbec neměla ráda.“

„Myslela si, že by Ledare mohla dostat něco mnohem lepšího,“ vysvětlil jsem. „Když jsem se pro Ledarestavoval, dívala se na mě jako na vzorek moči.“

„Ty vždycky mluvíš tak neslušně, ale když já mluvím někdy neslušně, zlobíš se,“ vytkla mi Lea.

„Já se na tebe přece nikdy nezlobím. Mám za úkol tě zbožňovat a jde mi to snadno.“

„Tak vyprávěj dál. Řekni mi, jak jste se s maminkou do sebe zamilovali. Povídej o tom nejlepším, ovečírku na pláži. O mamince, Capersu Middletonovi, Mikovi a Jordanovi.“

A když jsem mluvil a můj hlas se přenášel přes léta a Atlantský oceán, Lea se vždycky dívala na fotografiisvé líbezné matky s velkýma očima, která stála na jejím nočním stolku. Věděl jsem, že tím příběhemmiluje svoji matku ještě hlouběji, že jí připadá mnohem bližší než kdy jindy, a to jsem právě měl v

úmyslu.

„Do Shyly Foxové, kterou jsem znal celý život, jsem se poprvé zamiloval na ostrově St. George.“

„Bylo to na ostrově St. Michael,“ opravila mě Lea. „To je ten ostrov právě před ostrovem Orion, kde teď

bydlí tvoje maminka.“

„Máš pravdu,“ souhlasil jsem, protože mě vždycky těšil její smysl pro přesnost. „Jeden můj přítel pořádalvečírek v domě svého otce.“

„Byl to Capers Middleton. Jeho otec vlastnil ve Waterfordu továrnu na plnění coca-coly do lahví. Bydlel vnejkrásnějším domě na Bay Street.“

„Chytrá holčička. Jeho otci patřil dům na pláži…“

„A maminka chodila s Capersem a spoustou dalších chlapců. Byla na střední škole moc oblíbená,opravdový miláček waterfordské střední školy. Na ten večírek ji přivedl Capers.“

„Budeš ten příběh povídat ty, nebo necháš mě?“

„Vyprávěj ty. Líbí se mi, jak to vykládáš,“ odpověděla Lea a oči jí znovu spočinuly na obrázku matky.

A tak jsem začínal vážně, vracel jsem se na ostrov St. Michael v tom roce častých bouří aseverovýchodních větrů, kdy eroze půdy na okrajích ostrovů dosahovala nebezpečné úrovně. Naustupující poddolované pláži, kde voda právě zatopila část starého lesa, pořádal baseballový týmwaterfordské střední školy večírek za přílivu. Byl to právě ten večer, kdy se předpovídalo, že Middletonůvdům se začne bořit a zřítí se do moře. Během přílivů na jaře se tak zřítily čtyři domy na mílovém úsekusměrem k jihu. Ačkoli byl dům odsouzen k zániku a opuštěn, pořádali jsme mu večírek na rozloučenou. Už

se začal posouvat k moři, nakláněl se k pěnícímu stříbru blížících se příbojových vln. Příboj udával taktnašemu tanci a hlasitě odpočítával poslední hodiny, než opravdu dospějeme. Všichni jsme byli u zrodurokenrolu a dodávali jsme rytmus i touhu hudbě, na kterou jsme tančili divoce i nevinně po celou dobustřední školy. Dům byl úředně prohlášen neobyvatelným. Rozbili jsme zámek dodaný šerifem a osvobodilijsme dům na poslední večírek za přílivu.

Bylo mi téměř osmnáct a pořád ještě jsem se nacházel v tom příšerném stavu, kdy jsem nebyl úplně dospělý. Plný piva a touhy se předvést, vychloubal jsem se, že v domě zůstanu, až se vydá na pouťmořem. Ledare Ansleyová, moje dívka, měla příliš zdravého rozumu na to, aby zůstávala v nakloněnémdomě, osvětleném jenom reflektory aut, ve kterých moji spolužáci na večírek přijeli. Při cestě na ostrov mi

roztomile sdělila, že je na čase, abychom se oba začali stýkat také s jinými lidmi, protože její rodiče trvají

na tom, že se hned po ukončení školy musíme rozejít. Pokývl jsem hlavou, ne souhlasně, ale proto, žejsem nenalezl hlas, který se skrýval pod téměř ohlušujícím hormonálním šílenstvím. Taky se mi svěřila, žese chystá požádat Caperse Middletona, aby ji doprovodil na její první ples, pořádaný Společností svatéCecilie. Pocházel jsem z mnohem neurčitějších a prostších poměrů než Ledare a má matka mě už létavarovala, že takový večer jednou přijde, ale nikdy mě neupozornila, že to bude navíc tolik bolet.

Celé mužstvo se svými dívkami začalo večer tancem na hudbu z tranzistorů. Místní stanice WBEU hrálavšechny písničky, které naši třídu provázely po čtyři roky střední školy. Moře pod námi neviditelněstoupalo a měsíc hladce a jasně zářil. Lesklý proužek světla jako sametový koberec v uličce, kterouprocházejí nevěsty, rozsvítil šupiny a hřbety velryb, plujících míle daleko v moři. Na bahnitém břehustoupal příliv a každá vlna, která zasáhla pláž, byla prosvícená a skrývala v sobě veškerou divokou sílu,kterou do ní vložil měsíc. Jako zázrakem uplynula hodina a my, tanečníci na oceánu a vyzyvatelé přílivu,jsme zjistili, že slyšíme moře přímo pod sebou a že vlny vážně začínají tlouci do domu. Předchozí přílivyuvolnily pilíře a základy, které držely dům v písku. Když hluk příboje a praskání betonu a dřeva přílišzesílily, mnozí spoluhráči s dívkami se rychle vrhli do bezpečí k řadě aut, zatímco voda neuvěřitelně rychle

stoupala. Mohutný příliv nakonec dosáhl skoro tří metrů. Vypadalo to, jako by měl v úmyslu zaplavit celýostrov. Další a další tanečníci se zastavovali, a jak moře začalo dům zezdola bořit, se smíchem utíkali. Solí

zrezivělé hřebíky kvílely ve vláknech ohroženého dřeva jako hudební nástroje. Uprostřed tance na píseňAnnie Had a Baby, když vlna utrhla zábradlí z přední verandy, jsem přišel o partnerku, LedareAnsleyovou, která utekla ven s většinou ostatních, ječíc hrůzou, oblečená do mé školní sportovní bundy.

Zůstal jsem sám a odnesl jsem si svou pintu piva do hořejšího poschodí, kde jsem přímo z ložnice pánadomu vyšel na balkon. Stál jsem tváří v tvář měsíci, oceánu a budoucnosti, která se přede mnourozprostírala se vší svou divokou ohromností. V té době mě v životě mnoho věcí hluboce nudilo a já jsemhladověl po kráse a říši čisté radosti, jaká je dopřána těm, kdo mají tolik představivosti, aby věděli, cohledat a jak to najít. To byl jeden z důvodů, proč jsem rád hrál baseball v pravém poli v tom dlouhémobdobí, když jsme trénovali na neposkvrněných pláních čiré krásy herní disciplíny, zákon sám. Pravé poleje domovské místo pro přemýšlivce, když máte sílu zadržet svižné chlapce, aby nepřeběhli z prvního dotřetího v jednom kuse. Měl jsem sílu a vrozenou trpělivost denních snílků a potuloval jsem se po vnějšímhřišti zelený, šťastný jako jehně a nervózní, když se na značku postavil levák.

Za mnou se otevřely dveře. „Maminka!“ vykřikla Lea.

Otočil jsem se a uviděl v měsíčním svitu Shylu Foxovou. Vypadala, jako by se pro tuto chvíli oblékla spomocí měsíce. Hluboce se přede mnou uklonila a požádala mě, zda bych jí nedopřál potěšení tohoto

tance.

A tak jsme tančili vstříc nejdůležitějšímu rozhodnutí našeho života. Vítr svištěl a mezi námi vzrůstalapodivná láska jako příliv. Spočívala na hřebenech vln, které uvolňovaly kostru domu. Tančili jsme spolusami ve světle úplňku a reflektorů aut, zatímco mužstvo se svými dívkami vesele křičelo pokaždé, když sevodou poničené základy domu pohnuly o další velký kus. Jak vody Atlantiku stoupaly v odevzdaném tancivln a přílivu, dům se začal houpat jako první strašlivé nadzdvižení Noemovy archy. Slyšeli jsme výkřikypotěšení a hrůzy zbývajících pěti párů v místnosti přímo pod námi. Držel jsem Shylu pevně, tančil jsem sdívkou, která mě na verandě našeho domu naučila tancovat. Chlapci a dívky zvenku nás prosili, abychomopustili rozpadající se dům a přidali se k nim u ohňů rozdělaných z vyplaveného dřeva. Křičeli strachem a

troubili na klaksony aut obdivem nad naší odvahou.

Pak se dům zachvěl, jak obrovská vlna udeřila do jeho betonových základů. Přestože jsem cítil stejnýmrazivý strach, který ostatní přiměl k útěku, Shyliny oči mě držely, když jsme naslouchali bušení vln podnámi. Výkřiky přátel se změnily v prosby pokaždé, když se nějaká vlna přelila přes rozbitou cestu a slanávoda se rozstříkla na poničeném asfaltu, který časem začal připomínat spíš dítětem okousanou oplatku.

Podpěry střechy zvenku zapraskaly hlasitě jako výstřel z pušky. Skupina Drifters v rádiu začala zpívatpíseň Save the Last Dance for Me, Poslední tanec pro mě. Oba najednou, jako by tato scéna byla dlouho

plánována nějakou předpovědí nebo horoskopem, jsme bez váhání vyhrkli: „Moje oblíbená písnička.“

Od první noty do poslední jsme tančili tu píseň, která se v ten okamžik stala naší písní. Zachovávali jsme ticho nad vzedmutými vlnami a já jsem si upředl změněný obraz dívky, která se na mě dívala jako žádnájiná předtím. V jejích očích jsem si připadal jako princ zrozený na hřebeni světlem ovládaných vln.Darovala mi krásu, kterou jsem neměl, a moje duše se dmula pýchou nad tím, že si vybrala mě a chcemě. Díval jsem se na ni a cítil její nadšení, které z mého srdce vydobylo něco třpytivého a dobrého. Pakmě zavedla do ložnice a na roztrhaném koberci jsem ucítil její rty přitisknuté na svých, její jazyk na méma uslyšel jsem divoké, naléhavé šeptání: „Zamiluj se do mě, Jacku, udělej to, zamiluj se do mě.“

Než jsem mohl odpovědět, uslyšel jsem, jak se dům znovu otřásl a poskočil, jako by učinil první krok kmoři. Naklonil se a upadl, jako by se rozprostřel před silou toho nebývale silného přílivu. Vypadalo to, jako

by se pod námi snažila vztyčit hora.

Vstali jsme z koberce a vešli na balkon, který byl jinak nakloněný. Drželi jsme se za ruce, abychom lépeudrželi rovnováhu. Moře osvětloval měsíc a my jsme viděli bílé čepice pěny, jak voda hodovala narozbitém cementu pod domem. Tančili jsme dál, zatímco dům si dával dostaveníčko s přílivem a já jsemhořel láskou k té mladé dívce.

Naše láska začala a skončila s mořskou vodou. Později jsem si často přál, abychom s Shylou tu nocuzavřeli pakt lásky a zůstali ve vodou poškozeném domě, svírali se v náručí a nechali oceán vlít seotevřenými okny dovnitř, až bychom povstali v nějakém neviditelném odchodu a moře by nás ve smrtícím

objetí doneslo ke Golfskému proudu a osvobodilo nás od veškeré bolesti života.

Naposledy jsem Shylu viděl, když jsem identifikoval její poničené tělo v městské márnici v přítomnosticharlestonského koronera. Byl to velice soucitný muž a nechal mě o samotě, když jsem plakal nad jejím knepoznání znetvořeným tělem. Modlil jsem se nad ní katolické modlitby, protože ty jediné jsem znal aprotože přicházely tak snadno jako slzy, pokud se vůbec pamatuji. Tělo bylo nafouklé od pobytu ve vodě,všechny znaky krásy zůstaly v mělkých vodách přístavu a krabi udělali své dílo. Něco mě upoutalo, kdyžjsem se vztyčil k odchodu. Naklonil jsem se a vzal ji za paži. Na levém předloktí bylo vytetováno číslo 36

364 04.

„To pochází z nedávna,“ ozval se tiše koroner. „Máte nějakou představu, proč si to nechala vytetovat?“

„Její otec byl v Osvětimi,“ odpověděl jsem. „To je jeho číslo.“

„To je jistě stopa,“ řekl. „Myslím, že jste tu už viděl všechno. Ale je to určitě jen stopa. Podivné. Měla

blízký vztah k otci?“

„Vůbec ne, sotva spolu mluvili.“

„Řeknete mu o tom tetování?“

„Ne. To by ho zabilo.“

Pohlédl jsem naposledy na Shylino tělo.

Jmenuji se Jack McCall a utekl jsem do Říma, abych svou dceru v klidu vychoval. Teď, v roce 1985, jsemvyšel po točitém schodišti na terasu, kde je ze střechy výhled na Řím. Vzal jsem s sebou hrací skříňku,kterou mi Shyla dala jako dárek k pátému výročí svatby. Když jsem ji natahoval, pohlédl jsem do římskénoci. V dálce zazněl zvon, připomněl mi ztraceného anděla. Od Tibery vál vítr. Skříňka hrála Mozartůvkoncert pro klavír číslo 21, jednu z mých nejoblíbenějších hudebních skladeb na světě. Vzduch byl těžkýpachem jídla, který se táhl z Er Giggettovy restaurace dole: pečené jehněčí, lístky máty a šalvěje. Zavřeljsem oči a uviděl znovu Shylinu tvář.

Ze skříňky jsem vytáhl dopis, který mi poslala v den své smrti, a podíval jsem se, jak napsala mé jméno.Měla hezký rukopis a dávala si zvláště záležet, kdykoli psala moje jméno. Myslel jsem, že si ho znovupřečtu, ale místo toho jsem se zaposlouchal do ruchu kolem Tibery a z hrací skříňky jsem vytáhl zlatýnáhrdelník. To byl dárek od její matky, který dostala k oslavě šestnáctých narozenin a nikdy jejneodložila, až ten poslední den. Náhrdelník se stal součástí vzpomínek na naše milování. Ve své poslednívůli dala Shyla jasně najevo, že chce, aby jej nosila Lea, až „bude dost stará na to, aby pochopila smysltoho daru“. Shylini rodiče žádali, abych jim náhrdelník vrátil, když mě zažalovali o poručnictví dcery.Protože mi připadal jako talisman zla a neštěstí, často jsem pomýšlel na to, že jim ho pošlu bez jedinéhoslova a zpáteční adresy. Tu noc to pro mě byl jenom náhrdelník, a tak jsem ho vrátil zpět do skříňky.

Naslouchal jsem zvukům chodců dole, a přestože jsem to dosud nevěděl, nacházel jsem se uprostředroku, který měl navždy změnit můj život.

ČÁST PRVNÍ

––––—Kapitola––––-

první

Když se Piazza Famese probouzí, jsem obvykle už vzhůru. V šeru si připravím kávu, vezmu si šálek naterasu a tam pozoruji, jak na tmavé město dopadá první světlo.

V šest ráno přichází ke svému stánku prodavač novin a začíná pod plátěnou střechou rovnat časopisy. Pak

od západu vjede na piazzu vůz s balíky Il Messaggero a dalších ranních novin. Dva karabiniéři, kteří střeží

vchod na francouzské velvyslanectví, rozsvítí světla džípu a začnou pomalu a mechanicky kroužit kolemPalazzo Farnese. Karabiniéři mají stále stejný výraz jako figury na pomačkaných kartách. Vypadajíznuděně a obvykle je nad palubní deskou v autě vidět bledou zář cigaret, jak tam sedí celou dlouhouřímskou noc. Pak dorazí před Bon Caffe nákladní auto s voňavými balíky kávy, ve stejnou dobu, kdymajitel kavárny shrnuje ocelové rolety. První šálek kávy dostane vždycky řidič vozu a druhý prodavač znovinového stánku. Malý chlapec, syn majitele, pak donese dva šálky černé kávy karabiniérům přesnáměstí, právě když se začínají objevovat jeptišky v klášteře Santa Brigida naproti našemu domu.

Zatímco je pod chladnými hvězdami a nízko posazeným měsícem stále ještě temno, jeptiška otevře maláocelová vrata v průčelí kostela, což znamená, že právě začíná mše. Při každodenním pozorování takovýchzačátků dne se cítím osamělý, a tak rituálně počítám třináct kostelů, které ze své terasy vidím. Ještě jsem

je počítal, když jsem si všiml muže, který nás několik posledních dnů sledoval, jak jdeme z Campo dei

Fiori na piazzu.

Vklouzl jsem za keř oleandru, když muž vzhlédl k mé terase a pak vstoupil do Bon Caffe. Počítal jsem dálvěže se zvony a čtyři velké náměsíčné hodiny, jejichž ručičky ukazují přesný okamžik, kdy pro Římzemřely. S radostí jsem naslouchal zvuku fontán na piazze.

Na protější straně náměstí se v to pondělní ráno na terase kostela pohybovala jeptiška netečně jako můra

a zalévala růže. Mourovatá kočka se v prvním slunečním paprsku na piazze plížila za holubem, aletlesknutí dlaní a zadupání je oba zahnalo. Muž, který mě sledoval, vyšel z kavárny a pohlédl opět ke mně.Zapálil si cigaretu, pak došel ke stánku s novinami a koupil si výtisk Il Messaggero.

Piazza pode mnou začala kypět životem. Vjely na ni dvoukoláky a z postranních ulic vyšli chodci. Holubina sebe volali z majestátních řad lilií, které se táhnou po římse nad sloupy francouzského velvyslanectví.

Miloval jsem jak pravidelnost, tak jednoduchost své piazzy.

V sedm ráno toho dne se pokrývači vrátili do práce na bytě přes ulici. Vyměňovali řady starýchkeramických tašek za nové a vydávali podivné zvuky ťukání nehtů o tašky, která zněla, jako kdyby někdohrál na xylofon pod vodou. Dopil jsem kávu a sešel dolů probudit Leu do školy.

Když jsem šel k oknu a vytáhl roletu, Lea se zeptala: „Pozoruje nás pořád ten muž, tati?“

„Čeká na nás na piazze, přesně jako předtím.“

„Kdo myslíš, že to je?“

„Dneska na to přijdu, broučku.“

„Co když je to únosce dětí? Možná mě prodá cikánům a já si budu muset vydělávat na jídlo okrádánímturistů.“

„Ty jsi zase mluvila s Marií. Neposlouchej, co ti říká o cikánech nebo komunistech. A pospěš si. Připrav sedo školy. Suor Rosaria mi vždycky vytýká, když přijdeš pozdě.“

„Co když se mi pokusí ublížit, tati?“

Zvedl jsem dcerku do vzduchu, takže jsme si hleděli z očí do očí. „Už jsem ti říkal, že tvůj táta je možná hlupák, ale jaký jsem ještě?“

„Velký,“ chichotala se. „Jak velký?“

„Opravdu velký. Měříš skoro dva metry.“

„Jak mi říkají děti u vás ve škole?“

„Říkají ti Il Gigante, obr,“ odpověděla se smíchem.

„Jsem obr. Ten chlapík dole je trpaslík, co šplhá po stonku fazole.“ „Ale trpaslík zabije obra, když podsekne stonek fazole,“ poznamenala.

Objal jsem ji a zasmál se. „Jsi chytřejší než celé peklo, Leo. Přesně jako tvoje maminka. Nedělej sistarosti, to je jen pohádka. Ve skutečném životě si obři čistí zuby stehenní kostí takových chlápků.“

„To je nechutné. Jdu si čistit zuby.“

Uslyšel jsem, jak hlavními dveřmi vstupuje Maria a volá na Leu z chodby: „Buon giorno, piccolina.“Odložila si deštník do předního šatníku a vešla do kuchyně, kde jsem jí nalil šálek kávy.

„Buon giorno, dottore,“ pozdravila mě.

„Nejsem doktor, Marie,“ odpověděl jsem svou škrobenou italštinou. Nejsem schopen se naučit Mariindialekt. Zní to zčásti jako trilkování a zčásti jako polykání slov, ale ona nikdy neprojeví netrpělivost, kdyžmi dělá potíže jí porozumět.

„V Itálii jste doktor,“ odsekla italsky. „Tak si toho važte a držte jazyk za zuby. Ráda vám říkám dottorepřed ostatními děvčaty. Vědí, že pracuju pro člověka, který nemusí chodit do práce. Mimochodem, váškamarádíček je ještě tady.“

„Viděl jsem ho z terasy. Zná ho někdo?“

„Portiere mluvil s kavárníkem. Ten cizinec říká, že je turista z Milána. Ale proč by se turista koukal jenomna váš byt a nevšímal si Palazzo Farnese? Bruno ze stánku myslí, že ten člověk je určitě policajt a žemusíte být nějak zapletený do obchodu s drogami, nebo máte něco společného s Rudými brigádami.Nikdo z karabiniérů ho ještě neviděl, ale ti jsou moc mladí na to, aby viděli vůbec někoho jiného nežvlastní matku. Kupuje si cigarety v cartolerii od Gianniny. Celé náměstí ho sleduje. Nevypadá nebezpečně.

Prý vám mám říct, abyste se nebál.“

„Řekni, že jim děkuju. Pokusím se jim to oplatit.“

„To není třeba. I když jste vy a la piccolina cizinci, patříte sem. Tady na piazze si každý všímá sousedů.“

„Vezmi si mě za muže, Marie,“ řekl jsem a vzal ji za ruku. „Vezmi si mě a já ti dám svoje peníze a nechámtě vychovávat moje dítě.“

„Mluvíte hlouposti. Sciocchezze,“ odpověděla Maria s bláznivým chichotem a vytrhla mi ruku. „Americano pazzo. Moc si mě dobíráte, jednou řeknu ano a co pak budete dělat, doktore?“

„Zavolám papeže a řeknu mu, aby naklusal do Santo Pietro k našemu svatebnímu obřadu.“

„Jste na mě moc velký, signor McCall,“ namítla a odhadla mě pohledem. „V posteli byste mě zabil.“

„Pardon, pardon,“ odpověděl jsem, když se v kuchyňských dveřích objevila Lea, už oblečená do školy.Široce se usmívala, takže jsem mohl zkontrolovat pečlivě vyčištěné zuby. Došel jsem k ní, prohlédl jí uši akrk, a když jsem souhlasně přikývl, poslal jsem ji k Marii, která jí začala česat copánky. Leiny vlasy bylyjako temný vodopád, který se pod elektrickým světlem leskl. Když jimi potřásla, zajiskřil a rozvířil se.Připomínal napůl divoké zvíře a napůl řeku.

„Bellisima. Bellissima,“ zatrilkovala Maria, když zaplétala Leiny vlasy do umných copů. „Nejhezčí holčička

na piazze.“

Piazza Farnese byla středem Leina života. Žila v blažené nevědomosti o mém útěku před minulostí, kdyproti mně v poli stálo příliš mnoho pronásledovatelů. Nevzpomínala si na náš let z Jižní Karolíny do NewYorku ani na noční let Alitalií do Říma.

Stiskla mi ruku, když jsme pozdravili našeho vrátného a vykročili do jasného světla.

Čekající muž se otočil zády a zapaloval si další cigaretu. Pak začal předstírat, že si čte historickou tabulkunade dveřmi lékárny.

„Nebudeš se s ním prát, že ne, tati?“ starala se Lea.

„Máš moje slovo, že se s ním nebudu prát. Myslíš, že jsem blázen? Po tom, co se stalo naposled?“

„Vyděsilo mě, když jsi musel do vězení.“

„Ani zpoloviny tak, jako to vyděsilo mě. Řím ukončil boxerskou kariéru tvého táty.“

„Všechny jeptišky vědí, že jsi byl ve vězení v Regina Coeli,“ řekla a vložila do toho veškerý nesouhlas

svých osmi let. „I Suor Rosaria. Je to velice trapné.“

„To bylo kulturní nedorozumění,“ vysvětlil jsem jí, když jsme kráčeli po zaplněném náměstí. „Il Gigante si

myslel, že musí nakopat jednoho osla. Byl to chybný úsudek, to se může stát každému Američanovi.“

„Dlužíš mi tisíc lir,“ upozornila mě Lea.

„Neřekl jsem žádné sprosté slovo, nedlužím ti ani šesták.“

„Řekl jsi to slovo na o. To je tisíc lir.“

„Osel není nic sprostého. Je to zvíře a mluví se o něm i v bibli. Vzpomeň si: ‚Posadili Ježíše na osla a vezli

ho městem‘.“

„Tys to slovo použil jinak. Kdybys byl spravedlivý, dal bys mi tisíc lir.“

„Jsem dospělý. Mám v popisu práce být nespravedlivý ke každému dítěti, které potkám.“

„Byla jsem ve vězení s tebou.“ prohlásila Lea upjatě. „Suor Rosaria si myslí, že by ses měl stydět.“

„Stal jsem se obětí společnosti ovládané muži, která mi neporozuměla.“

„Byl jsi surový,“ nesouhlasila Lea.

Pokaždé, když jsem se přestal ovládat, zvýšil hlas nebo se dostal do situace, která nesla nebezpečíkonfliktu, Lea mi připomněla moje problematické střetnutí se zvyklostmi a tradicemi Itálie. Stalo se toběhem našich prvních měsíců v Římě, kdy jsem si pořád ještě zvykal na tisíce povinností člověka, který se

pokouší sám vychovávat dítě v cizí zemi. Každý den mě zaplavovalo nezměrné množství potřeb a nezbytností jediného dítěte. Měl jsem z Ley dojem, že bych potřeboval zkušenosti zdatného manažera,abych ji provedl všemi záludnými labyrinty, které nám Řím nastavěl do cesty. Jenom hříčkou osudu jsemobjevil správného dětského lékaře. Aby mi zavedli telefon, musel jsem běžet třikrát na radnici, čtyřikrát do

kanceláře telefonní společnosti, třikrát dát pořádný úplatek v hotovosti a ještě bednu dobrého vínavrátnému, protože znal bratra nějakého přítele, který bydlel vedle římského primátora. Město bylo hrdéna svou krajní neschopnost. Každý den večer jsem byl vyčerpán jeho dobrosrdečnou anarchií.

Ale nesetkal jsem se tu s žádnou velkou nesnází, dokud jsem nepovolil své ostražitosti a zničehonic seneocitl před polednem na Campo dei Fiori na nákupu u stánků, jejichž plachty poskytovaly stín báječnému

ovoci. Když jsem vedl svou dceru tím štěbetavým hemžením lidského obchodování, s potěšením jsem siprohlížel vyrovnané řady ovoce s vosami, sajícími šťávu ze švestek, a sršněmi, dovádějícími jako štěňatamezi hrozny a broskvemi. Ukazoval jsem vosy Lee a hlasitě jsem obdivoval soulad, který panoval mezinimi a prodavači, jako by podepsali nějakou dohodu o zvýraznění svého spojenectví při prodávání apojídání ovoce.

Takové divadlo pouličního života na Campu okouzlilo Leu hned první týden našeho života v této čtvrti.Každý den jsme zamířili ze severního konce, kde jsme si kupovali chleba, na svou poslední zastávku uFratelli Ruggeri. Jejich obchod voněl sýrem a vepřovým a ze stropu viselo padesát uzených nožiček.Zezadu kutáleli obrovská kola parmezánu, velká jako pneumatiky. Bratrů bylo pět a každý z nich byljedinečná a tragická osobnost, jako by hráli role v pěti různých operách. Každý byl sám o sobě unikátnípostavou. Dodávali prodeji svého voňavého zboží charakter improvizace a velkolepé podívané. Právě před

jejich obchodem začaly moje potíže, když mě napadlo, že jsem zapomněl koupit olivy.

Vraceli jsme se s Leou podél Campa, kolem brusiče nožů s jízdním kolem, které mu sloužilo jako stánek, a

kolem kiosků, kde se prodávaly plíce a jiné vnitřnosti, a narazili jsme přímo na jednu ze zuřivýchmanželských hádek manželů De Angelových. Trvalo nám nějaký čas, než jsme si zapamatovali jejichjména, ale už dříve jsem byl svědkem nesrovnalostí, které mezi sebou Mimmo a Sophia De Angelovi řešilina Piazza Farnese. Mimmo byl nádeník a alkoholik a často jste ho mohli vidět, jak s lahví sám popíjígrappu, na kamenné zídce, která se táhla padesát metrů podél průčelí paláce. Byl podsaditý a přízemní,měl chlupatá záda a objemné silné paže. Když seděl na náměstí a pil, vypadalo to, jako by spíš temněl,než se opíjel. Když padlo šero, začal mumlavě nadávat na všechno ve svém životě, který shledávalneuspokojivým. V takovém stavu pro něj obvykle přišla jeho žena a jejich hádání a výkřiky byly dosthlasité na to, aby je slyšeli chodci na mostě přes Tiberu i ti, kdo vycházeli z Piazza Navona. Ať už se ksobě De Angelovi chovali v soukromí jakkoliv, nemohlo to předčit jejich prudké veřejné střety. Několikjsme jich s Leou pozorovali z našeho okna vysoko nad náměstím a jenom rozsahem a kvalitou urážek byltento římský pár sám o sobě třídou. Hádky obvykle končily velkým pohnutím a útěkem plačící Sophie zpět

domů, když si uvědomila, že celé náměstí poslouchá a vychutnává jejich teatrální výlevy.

„On je surový,“ mínila Lea.

„Italové se nebijí, jenom křičí,“ ujistil jsem ji.

Ale domácí hádky De Angelových začaly nabývat na častosti a decibelech. Sophia byla hezká, afektovanáa o deset let mladší než její tvrdý, netečný manžel. Měla krásné nohy, plnou postavu a oči přetékajícíbolestí. Mimmo pil každý den víc a víc, Sophia plakala hlasitěji a na úrovni jejich jazyka se stále víceodrážel prastarý zármutek a beznaděj chudých. Maria mi svěřila, že Mimmo vyhrožoval, že prý Sophiizabije, protože mu dělá hanbu před sousedy, a že muž nestojí za nic, když ztratí před přáteli a krajanysvou čest.

Nic z toho nebylo v mém životě důležité. De Angelovi patřili k místnímu koloritu, byla to zneklidňující codave válce mezi pohlavími a já jsem byl vděčný, že s nimi nemám nic společného.

Ale toho jistého dne našeho prvního roku v Římě jsem kupoval olivy od prodavače, mrzutého zasmušilého

muže, kterého jsem začínal mít rád pro jeho typickou podmračenost, když jsem zaslechl Lein výkřik.Vzhlédl jsem, právě když na Sophiinu tvář dopadla pěst.

Můj hněv nevzbudila krev, ani slzy, ani Sophiiny prosby, ale hluboký soucit, který jsem pocítil, když jsemuviděl v jejích očích hrůzu a beznaděj, kterou jsem tak často vídal jako dítě. Když jsem se však blížil kMimmovi, pořád jsem se ovládal a byl jsem si velmi dobře vědom toho, že jsem v cizí zemi, kde neznámdobře zvyky a kde mi můj zásah mohou zuřivě zazlívat.

Mimmo se chystal znovu udeřit, když jsem ho popadl za paži. Byl jako zběsilý, když uviděl, že mu zasahuji

do výchovy neposlušné manželky. Pokusil se mne zasáhnout volnou rukou, ale odrazil jsem ránu a oběpaže jsem mu přitiskl k tělu.

„No, signore,“ pravil jsem uctivě svou zadrhávající italštinou. „E malo.“

Z Mimma se vylil příval italských kleteb a nadávek, které by mi pomohly osvětlit význam grafit všude nařímských zdech a mostech, když jsem s Leou později prozkoumával okraje starého města. Pochytil jsemslovo morte, které mě přivedlo k domněnce, že mi Mimmo vyhrožuje smrtí, a slovo stronzo, což je zhustaužívaný pouliční výraz zhruba odpovídající výrazu „zasranec“.

Uvolnil jednu paži a rozmáchl se, aby mě praštil do brady, ale já jsem mu ji zase chytil, nadzvedl jsem hoa přitiskl na zeď pekařství. Lidé začali křičet, a když jsem pohlédl dolů, spatřil jsem Lein vyděšený obličej.Dostal jsem o ni strach a pokusil se nenásilně zmizet ze scény, která nabyla rozměrů velkého představení.

Pak mi Mimmo plivl do obličeje a já jsem chviličku uvažoval o tom, že mu utrhnu hlavu, ale znovu jsemse podíval na dcerku a pochopil, že musím přestat a to rychle, než se objeví policie.

Postavil jsem Mimma na zem vedle Sophie, která na mě křičela, abych jejího manžela nechal. Vzal jsemLeu za ruku a několikrát jsem k Mimmovi i jeho paní pronesl: „Mi dispiace.“ Mnoho žen v davu se začalosmát a tleskat. Rychle jsme se vzdalovali. Když jsem zaslechl přijíždět policejní auto, zmocnil se mě náhlý

strach.

Hbitě jsem se vypletl z davu, ale všechny oči na Campu spočívaly na mně, když jsme svižně kráčeli knašemu bytu. Zapadli jsme do kavárny na Vicolo del Gallo, kam jsem často bral Leu odpoledne nazmrzlinu. Majitelka byla mateřská, starostlivá žena, která se ráda bavila s Leou a dala jí nějakou sladkostpokaždé, když se Lea naučila nové italské slovo.

Poručil jsem si pro sebe cappuccino a pro dceru zmrzlinu a vůbec jsem si nevšiml, že za mnou do kavárny

vešel signor De Angelo. Majitelka dala nejdřív zmrzlinu Lee a pak začala připravovat moji kávu složitýmzpůsobem se spoustou pískání a syčení, který Italové tak skvěle předvádějí. Neslyšel jsem ani neviděl, žeby si Mimmo De Angelo koupil láhev piva a vypil ji.

První věc, na kterou si vzpomínám, bylo dno láhve, které mne zasáhlo právě nad obočím, takže mizatrnula polovina tváře, jak se na ni vylila krev. Chytil jsem Mimmovu paži, když se zdola znovurozmachoval, zvedl jsem mnohem menšího muže do vzduchu a položil ho břichem na pozinkovaný bar.Lea křičela, stejně jako majitelka kavárny, Sophia a zřejmě polovina Říma, když jsem ho drželpřitisknutého na pultě a pozoroval v zrcadle, jak se mi po obličeji řine krev. Pak jsem se rozběhl, táhl jsem

Mimma po baru jako pytel s prádlem a nabíral rychlost. Držel jsem ho pevně za pásek a záda od košile,běžel jsem a porážel sklenice, šálky na kávu a lžičky na pultě. Když bar skončil, pustil jsem ho a on prolétlvzduchem nad stolem překvapených zákazníků a vrazil do hracího automatu, kde hlučně přistál ve spršce

skla a krve.

Ten večer jsme s Leou zůstali ve vězení Regina Coeli na břehu Tibery a poslouchali Římanky, jak z vrškuJaniculum volají na své milé do vězení pod ním. Vězeňský doktor mi sešil ránu nad obočím pěti stehy apřesvědčil správce věznice, že Lea je sirotek, kterému právě zemřela matka, a že ji v žádném případěnesmějí ode mě oddělit. Strážník, který mě s Leou odvedl do cely, se zeptal, na jaký způsob bych chtěltěstoviny k večeři a jestli si dám k jídlu červené nebo bílé víno. Později jsem napsal článek o svém pobytuve vězení pro Europian Travel and Life a udělil jsem vězeňské restauraci dvě hvězdičky.

Když jsme vyšli z Regina Coeli, byli jsme s Leou něco jako hvězdy. Během krátké doby vězení se nesmírně

zlepšila moje znalost italštiny a pobyt tam doporučuji jako jistý způsob jak zvládnout jazyk každémuAmeričanovi, který se chce stát za krátký čas skutečně bilingvní.

Ale nejtrvalejším důsledkem našeho uvěznění bylo, že jsme se zviditelnili a získali status starousedlíků.Mnoho starších mužů, kteří posedávali na zídce před palácem, si myslelo, že velkolepost Itálie spočívá vtvrdosti, s jakou se muži chovají k ženám. Ve středomořských zemích, zvláště na italském jihu a mezipříslušníky nižších vrstev, je bití manželek způsob jak zachovávat rodinnou disciplínu, něco jako krocenímul, aby pracovaly na polích, a žádný americký turista se do toho nemá co plést. Ale ženy na náměstíjednohlasně Mimma odsuzovaly a chovaly nesmírný obdiv k někomu, kdo prolil jeho krev a strávil jistý čas

ve vězení za obranu italských žen. Celá piazza tedy pozorovala, jak nás toho rána po Via di Monserrato

sleduje cizinec.

Lea měla na sobě žluté šaty a naleštěné hnědé kožené střevíčky a prohlížela si svůj obraz v každémvýkladu, který jsme míjeli. Připadala si hezká a její tmavé vlasy svítily na slunci jako havraní křídla.Giancarlo, čtyřicetiletý, duševně zaostalý mrzáček, na nás zavolal, když ho jeho vyčerpaná a dlouhotrpějící matka vezla kolem anglického semináře. Nikdo v sousedství nevěděl, co se s Giancarlem stane, ažjeho matka zemře, a bylo vždycky úlevou, když se ráno znovu objevili na ulici. Hluchoněmý Antonio nanás zamával a já jsem se zastavil, abych mu připálil jednu z cigaret. Obklopili nás studenti anglickéhosemináře na cestě do školy. Vážní chlapci, kteří se zřídka smáli a byli bledí, jako by vyrůstali v jeskyních.

„Myslíš, že nás ten muž chce zabít, tati?“ zeptala se Lea.

„Ne, myslím, že jenom chce vědět, kde bydlíme a co děláme a kam chodíš do školy.“

„Už to ví. Sledoval nás v pátek.“

„Nemusíš si s tím dělat starosti, zlato,“ řekl jsem a stiskl jí ruku. „Naši cestu do školy nepřekazí.“

U čísla 20 na Via di Monserrato jsme vešli na dvorek do hlubokého voňavého stínu a Lea tam ze zahradypřivolala kocoura Gerarda, aby si přišel pro svůj ranní plátek pepperoni. Žlutohnědý kocour k ní přiběhllehkými, hedvábnými skoky. Hltavě se pustil do masa a pak vyběhl po hlavním schodišti, vykládanémzlomky mramorových dlaždic, na kterém zbylo několik soch. Muž, který nás sledoval, předstíral, že si čtejídelní lístek trattorie na malém náměstíčku.

„Jestli tam bude jíst, doufám, že si objedná ústřice,“ přála si Lea.

„Styď se,“ pokáral jsem ji. Jistí turisté z Ameriky právě dostali žloutenku po snědení ústřic v jiné římské

restauraci.

„Vsadím se, že je u Rudých brigád,“ usoudila.

„Jak víš o Rudých brigádách?“

„Maria mi všechno řekne. Zabili italského předsedu vlády a dali ho do auta do kufru. Ukážu ti, kde ho

nechali, jestli chceš.“

„Není u Rudých brigád, je příliš dobře oblečený.“

„Ty by ses měl lépe oblékat, jako Ital,“ mínila Lea.

„Omlouvám se, že nemám bella figura, ty moje prdelko,“ řekl jsem s láskou.

„Tak to mi dlužíš další tisíc lir,“ vyhrkla. „Není pěkné říkat dceři prdelka.“

„To je projev něžnosti, jenom jinak řečeno ‚mám tě rád‘. Všichni otcové ve Státech to tak říkají.“

„Je to hrubé. Žádný Ital by to své dceři nikdy neřekl. A milují své dcery ohromně.“

„To říká Maria?“

„A Suor Rosaria.“

„Máš absolutní pravdu. Od tohoto okamžiku si dám pozor a budu trochu jako bella figura.“

Pečlivě jsme se proplétali ranním provozem, protože jsem měl na paměti, že Říman nikdy jen neřídí, takévždycky míří na cíl, a tak pokaždé dávám velký pozor, když jdeme do školy anebo ze školy. Jednou jsmeviděli, jak na Ponte Mazzini anglický turista bezmocně rozhodil rukama a prostě zastavil s autem

uprostřed mostu. Když jsme se přišli podívat, zda bych nemohl nějak pomoci, Angličan zanaříkal: „Takhlese neřídí auta, takhle se hraje ragby.“

„Dneska bude krásný den, tati,“ usoudila Lea. „Žádný smog.“ V některých dnech byla úroveň znečištěnívzduchu tak vysoká, že nebylo vidět Hilton, a já cítil útěchu v tom, že smog může ve skutečnosti prokázat veřejnosti službu.

„Hlava Svatého Petra,“ ozvala se Lea, jakmile se nad korunami stromů u řeky objevila kupole chrámusvatého Petra. Když jsme se přistěhovali do Říma, spletla si slovo „hlava“ a „kupole“ a teď to byl mezinámi starý žert. Pohlédl jsem dolů na ohyb Tibery. Žádná řeka, ať je jak chce znečištěná nebo špinavá,nemůže být opravdu ošklivá. Jen málo věcí mě tak fascinuje jako krása proudící vody.

Muž zachovával svou vzdálenost a ani nevkročil na most, dokud nás neuviděl kráčet dolů po schodech uvězení Regina Coeli. Asi byl teď opatrnější, protože věděl, že si uvědomujeme jeho sledování. Možná mulidé v sousedství řekli, jak jsem hodil Mimma na hrací automat.

Vstoupili jsme na dvůr Sacra Cuore na konci dlouhé ulice, Via di San Francesco di Sales.

Suor Rosaria, drobná, ale hezká jeptiška, která se těšila pověsti jedné z nejlepších učitelek malých dětí vŘímě, nás uviděla přicházet. Učila Leu už tři roky. Naprosto a dokonale si rozuměly. Jeptišky, které jsempoznal v Jižní Karolíně, byly zahořklá stvoření, která pomohla otrávit moje nehezké a utrápené katolickéchlapectví. Přestože vím, že není možné být exkatolíkem, jako není možné být exorientálcem, přísahaljsem, že nikdy nevychovám Leu jako katoličku. Nepředpokládal jsem ale, že při pobytu v katolické zemi se

nemůže vyhnout dosahu církevního školství.

Suor Rosaria vyběhla ze dveří školy a rozběhla se k Lee, která ji spatřila a vrhla se k ní. Objaly se jakospolužačky. Dojímala mě opravdovost, s jakou tato jeptiška tak odevzdaně milovala Leu. Pohlédla na mějasnýma, škádlivýma očima a řekla, jak ji těší, že jim zase přivádíme do školy hosta. Oči upřela směrem kmuži, který nás už čtvrtý den sledoval Římem.

„Chi e?“ zeptala se.

„Dozvím se to,“ odpověděl jsem italsky. „Chce, abychom věděli, že nás sleduje. Snad mi dneska řekne,

proč.“

„Jestlipak víte, pane McCalle, že máte nejchytřejší a nejhezčí holčičku v Římě?“

„Si, suora“ odpověděl jsem. „Jsem nejšťastnější muž na světě.“

„Jsi nejmilejší táta na světě,“ objala mě Lea.

„Takhle si můžeš vydělat slušné peníze, tygře. Napomínat mě, že mluvím neslušně, to jsou jen malé

ryby.“

„Dej si na toho člověka pozor, tati. Kdybys zemřel, byla bych sama.“

„Nic se mi nestane, to ti slibuju.“ Rozloučil jsem se a vyšel z areálu kláštera. Rychle jsem přehlédl ulici.Mladé tanečnice mířily plavným nehmotným krokem nebo spíš se vznášely ke studiu uprostřed Via diFrancesco di Sales a studenti výtvarného umění posedávali a kouřili na schodech umělecké školy. Popronásledovateli ani stopy. Počkal jsem celou minutu a pak jsem spatřil rychlý pohyb mužské hlavy vevchodu do nějakého baru naproti baletní škole. Hlava hned zase zmizela.

To ráno jsem si oblékl sportovní boty, a tak jsem se pustil do pomalého klusu jednou z rovných,

příjemných římských ulic s vysokými zdmi a žádnými východy, až jsem doběhl ke kavárně.

Když jsem vstoupil, muž mi pokynul, abych si k němu přisedl u baru.

„Už jsem vám objednal cappuccino, signor McCall,“ oznámil mi vlídně.

„Děsíte moji dceru, Sherlocku. Chci, abyste s tím přestal.“

„Dáváte si do kávy jednu kostku, že?“ řekl ten muž. „Doufám, že znám vaše zvyky.“

„A znáte taky můj sklon nakopat do prdele lidi, kteří mi lezou na nervy?“

„Vaši náchylnost k násilí mi popisovali často, ale já jsem absolvoval mnoho kursů sebeobrany. Tae kwon

do, džiudžitsu, karate. Mám ve skříni spoustu černých pásů. Naučil jsem se od mistrů jak vyváznout z

nebezpečí.

Ale teď si dáme kávu, ne?“ pokračoval. „Pak přikročíme k jednání.“

„Nevěděl jsem, že jsou v Itálii soukromí detektivové,“ poznamenal jsem, když mi barman podal přes pult

šálek cappuccina.

Muž nabral svou kávu na lžičku, okusil a pokývl spokojeně hlavou.

„Jsme jako kněží. Lidé k nám chodí, jen když se ocitnou v nějakých potížích. Jmenuji se Pericle Starraci.

Mám kancelář v Miláně, ale rád cestuji po Itálii, protože se zajímám o etruské umění.“

„Proč mě sledujete, Pericle?“

„Protože mi za to zaplatili.“

„Tak znova. Kdo vás poslal?“

„Ta osoba by se s vámi ráda setkala.“

„Kdo je to?“

„Chtěla by s vámi uzavřít smír.“

„Matka. Moje zatracená, nespolehlivá, podraznická matka, která mi už leze krkem.“

„Není to vaše matka,“ zarazil mě Pericle. „Tak je to můj tchán.“

„Ne, je to jeho dcera.“

„Marta?“ podivil jsem se. „Proč by si vás u všech všudy najímala Marta?“

„Protože by jinak nesehnala vaši adresu. Vaše rodina by s ní nespolupracovala.“

„Výborně,“ prohlásil jsem. „To je první sympatická věc, kterou po letech o své rodině slyším.“

„Potřebuje s vámi mluvit.“

„Řekněte jí, že se nesejdu ani s ní ani s nikým jiným z jejich rodiny, i kdyby mi sám Pán Bůh napsalprosebný dopis na osobním počítači. Určitě vám to řekla.“

„Řekla mi, že je mezi vámi velké nedorozumění a že si myslí, že by se mohlo vyjasnit.“

„To není žádné nedorozumění,“ řekl jsem a chystal se k odchodu. „Přísahal jsem, že ty lidi už nechcividět. Dodržet ten slib bude to nejsnazší ze všeho, co jsem kdy slíbil. Druhá nejsnazší věc bude dodržetslib, že nechci vidět žádného člena své vlastní rodiny. Jsem velmi demokratický. Nechci vidět jedinouzatracenou duši, co se mnou kdy mluvila anglicky během prvních třiceti let na zemi.“

„Signora Foxová chápe, že nenesete vinu na smrti její sestry.“

„Vyřiďte, že jí děkuju a nekladu jí za vinu ubývání ozonové vrstvy, tání polárních ledovců nebo stoupajícícenu pepperoni. Těšilo mě, že jsem si s vámi popovídal, Pericle.“

Vstal jsem a vyšel na ulici.

Pericle se mě pokoušel dohonit. „Má nějaké informace. Prý je to něco, co budete chtít vědět. Zprávy onějaké ženě. Myslím, že říkala o ženě s mincemi.“

Jakmile jsem zaslechl ta slova, zastavil jsem se. Projela mnou jako šrapnel.

„Řekněte Martě, že se s ní sejdu dneska na večeři. U Da Fortunata u Pantheonu.“

„Už jsem jí to řekl, signor McCall.“ odpověděl Pericle jemně. „Vidíte, říkal jsem vám, že znám všechny

vaše zvyky.“

–––––Kapitola––––—

druhá

Když mě na počátku léta jezdí do Říma navštívit přátelé, rád je beru za bouřky do Pantheonu a stávám snimi pod otevřenou, křehkou a dokonale vyváženou kupolí, když déšť dopadá otevřenou střechou namramorovou podlahu a nůžky blesků krájí divokou, rozvířenou oblohu. Císař Hadrián přestavěl chrám kpoctě už neuctívaných bohů, ale ve velkolepém, harmonickém tvaru Pantheonu stále cítíte horlivost akrutou vášeň. Myslím, že bohové byli málokdy tak uctěni.

Při první návštěvě Říma jsem strávil celý den prohlížením vnitřní i vnější architektury Pantheonu kvůličlánku, který jsem psal pro Southern Living. Když mě strážný hodinu před západem slunce vyhnal, hledaljsem poblíž nějakou dobrou restauraci, kde bychom se mohli navečeřet. Shyla za mnou přišla z hotelu po

dni stráveném nakupováním na Via Condotti. Koupila si šátek a boty od Ferragama na své malé, krásné

nohy, což byla její typická slabost. Na Via del Pantheon se vzduch najednou naplnil podivnou, pižmovězemitou vůní, kterou jsme ani jeden neznali. Jako dva honicí psi jsme se pustili po stopě té vůně a našlijsme její zdroj u vchodu do restaurace Da Fortunato. Košíček bílých lanýžů vydával tu štiplavou exotickouvůni, která nám připadla jako zhuštěná lesní esence a podmalovala vůně česneku a rozlitého vína, které

se táhly z trattorie do ulice.

Vrátili jsme se tam toho večera poté, co jsme se pomilovali v našem hotelovém pokoji. Potom jsme sepevně drželi v náručí, stále ještě překvapeni a s trochou studu za to, jak jsme schopni rozdmýchat plamen

něžné touhy, kterou jsme cítili po těle toho druhého. V jistých obdobích našeho života touha po skvělýchvýkonech v posteli mezi námi sršela jako elektrické výboje. V cizích městech, kde jsme byli sami, jsme sišeptali věci, které bychom neřekli živé duši. Byly to naše slavnosti lásky, kterou jsme oslavovali jazykyplnými ohně. Naše těla byla jako zázračná nová území.

Ten večer nám jídlo přinesl číšník Fernando, přezdívaný Freddie. Byl dobře stavěný, měl hluboký hlas adokonale ovládal svůj prostor v restauraci. Dovedl nás ke stolečku venku, odkud byl výhled na Pantheon,a doporučil nám láhev Barola a rizoto jako hlavní jídlo. Když ho přinesl, vytáhl elegantní, jako břitva ostrýnástroj a nakrájel tenké plátky lanýže do kouřícího se horkého rizota. Spojení rýže a lanýžů vystupňovalopožitek. Nikdy nezapomenu na to, jak jsem pozvedl mísu k nosu a děkoval Bohu za to, že ten večerpřivedl do našeho života současně Freddieho i lanýže.

Večeře byla dlouhá a my jsme ji dokonale vychutnávali. Mluvili jsme o minulosti a o nedobrých věcech,které se mezi námi vyskytly, ale brzy jsme se obrátili k budoucnosti a začali jsme mluvit o dětech, jak sebudou jmenovat, kde se usadíme a jak budeme vychovávat ty nadpozemské McCallovy děti, které, ačkoliještě nenarozené, jsme už hluboce milovali.

Shyla s Freddiem flirtovala pokaždé, když se přiblížil ke stolu, a on reagoval se šarmem, který byl jakuměřený, tak středomořský. Doporučil nám čerstvé scampi, krátce opečené a pak potřené olivovýmolejem a citronovou šťávou. Olivový olej byl sytě zelený a vypadal, jako by pocházel ze smaragdových

vinic. Scampi chutnali sladce jako krabi krmení pouze medem a zapadli do hlubokého spodního tónu

chuti, který spočíval na podhoubí lanýžů. Shyla si nalila trochu olivového oleje na nehty a slízala ho. Paknalila trochu oleje na nehty mně a sála ho, zatímco ji Freddie sledoval se závistí a souhlasem. Odměnil její

vystoupení salátem z aruguly, pak vytáhl kapesní nůž, otevřel ho a jako trpělivý, nábožný obřad začalloupat krvavě červený pomeranč ze Sicílie. Oranžová slupka se odvíjela od sytě rubínového plodu jako dlouhá zvlněná stuha. Čekal jsem, že Freddie udělá chybu, ale on loupal pomeranč dál kolem dokola, ažostatní číšníci začali tleskat. Když slupka, dlouhá jako had, spadla na zem, Freddie ji zvedl a položil předShylu, která se nadechla pronikavé vůně, zatímco Freddie připravoval pomeranč a předložil jí ho vnádherném tvaru růže. Přinesl sklenice s obrazem Pantheonu a nalil nám oběma grappu.

Nad městem zářil úplněk a mezi hosty se mrštně pohybovala cikánka, prodávající květiny s dlouhýmistonky. Tři muži z Abruzzi zazpívali neapolské milostné písně a pak prošli mezi stoly s kloboukem v ruce.Polykač ohně zastrčil do hrdla svůj planoucí meč a hráč na ukulele zazpíval I Want to Hold Your Hand a

Love Me Tender.

„To je jako scéna z Felliniho filmu, Jacku,“ šeptala Shyla. „Zůstaneme tu pořád.“

Davy bezstarostných a neotrkaných italských teenagerů se přelévaly na Piazza della Rotonda. Objevily secikánky v zářivých, křiklavých šatech, pestrých jako papoušci, a začaly lákat povaleče z kaváren, zatímcočíšníci je odháněli. Do ulic vyjely kočáry tažené vysloužilými dostihovými koňmi a projížděly davem sněmeckými a japonskými turisty, kteří všechno fotografovali a filmovali, ale ve skutečnosti neviděli nic.

Na závěr večera nám Freddie přinesl dva šálky espresa a požádal nás, abychom nikdy nezapomněli na DaFortunato a vrchního číšníka Freddieho, který měl tu čest nás obsluhovat v jedné fantastické římské noci,jak to nazval. Shyla Freddieho políbila jako spontánní gesto, které se zdálo na místě.

Když jsem si prohlížel účet, Shyla mi stiskla ruku a přiměla mě vzhlédnout.

Uviděl jsem Freddieho, jak uvádí k vedlejšímu stolu Federika Felliniho a dvě nejskvělejší ženy, jaké jsemkdy spatřil. Freddie na nás mrkl a pravil: „Vždycky u Da Fortunato.“ Pak, protože rozuměl gestům, koupilod cikánky růži a věnoval ji Shyle společně s vinnou sklenkou Da Fortunato.

Když Shyla zemřela, našel jsem tu sklenici a uschlou růži a slupku z pomeranče pečlivě zabalené auschované v jejím trezoru. Připomněly mi, že na světě jsou dny, kdy má pár lidí všechno na světě jen prosebe, noci, kdy je měsíc v úplňku a kdy se objevují cikánky s růžemi a lanýže přilákají cizince z ulice a kvedlejšímu stolu si sedne Fellini a Freddie loupe krvavě červený pomeranč jako obětinu, a že té noci vŘímě jsme byli zamilovaní jako nikdo na světě a ve spojení nevýslovné a drtivé lásky jsme počali našedítě, Leu, jako bolestný výkřik ano společné budoucnosti.

O dva a půl roku později se Shyla vydala na most.

Když jsem ten večer o mnoho let později vkročil do restaurace, Freddie mne objal a po evropskémzpůsobu políbil na obě tváře.

„Dov‘ e Lea?“ zeptal se.

„Je doma s Marií.“

„U vašeho stolu čeká krásná signorina.“

Když jsem se přiblížil ke stolu, Marta vstala. Natáhla ruku a já ji váhavě přijal. Nepokusila se mě políbit,

ani bych ji nenechal.

„To je od tebe hezké, že jsi přišel, Jacku,“ řekla.

„To tedy je, Marto.“

„Nemyslela jsem si, že se opravdu objevíš.“

„Kdybych nepřišel, vyčíhala by sis Leu někde venku na piazze.“

„Máš pravdu, to bych opravdu udělala. Vyrostla z ní překrásná holčička.“

„Nechci se s tebou přátelit, Marto. Co tady k čertu děláš a proč mi zase lezeš do života? Řekl jsem víc nežjasně, že už nechci vidět ani tebe ani nikoho jiného z vaší rodiny.“

„Vrátíš se někdy zpátky na Jih? Ukážeš Lee, odkud opravdu pochází?“

„To není tvoje starost.“

„Byla jsem tvojí švagrovou. Přiznávám, že jsem tě nikdy dobře neznala, ale měla jsem tě ráda, Jacku.Skoro všichni jsme tě měli rádi.“

„Myslím, že když jsme se naposled viděli, Marto, svědčila jsi u soudu, že se nehodím pro výchovu Ley.“

Marta na chvíli sklopila oči a prohlížela si jídelní lístek. Pokynul jsem Freddiemu, aby nám přinesl láhevvína. Přišel za chvíli a otevřel láhev vychlazeného Gavi dei Gavi.

„Byla to strašlivá chyba,“ řekla dojatě. „Když Shyla spáchala sebevraždu, rodiče byli žalem bez sebe. Topřece můžeš pochopit a mít s nimi trochu soucitu. Lea byla pro ně jediným spojením se Shylou a

minulostí.“

„Měl bych pro ně víc soucitu, kdyby ho projevili aspoň kousíček vůči mně.“

„Myslím, že po Shylině smrti se celá rodina zhroutila, Jacku. Všichni ti kladli za vinu, co se stalo. Včetně

mě. Mysleli jsme si, že kdybys byl dobrý manžel, sestra by z toho mostu nikdy neskočila. Teď už ti nikdo

nic nevyčítá… ovšem kromě otce.“

„Řekni mi nějakou dobrou zprávu,“ vyjel jsem. „Třeba že ten parchant zemřel.“

„Mám svého otce moc ráda a mrzí mě, že o něm takhle mluvíš.“

„Hovno.“

„Otec je velice nešťastný člověk,“ pokračovala Marta a naklonila se ke mně přes stůl, „a má pro svéneštěstí dobré důvody, to víš stejně dobře jako kdokoli jiný.“ „Jenom pro pořádek, nesnáším ty řeči dobře vychované dcerušky; nemusíš rodiče propagovat jako nějakáagentura. A teď si objednáme.“ Když přišel Freddie, prohlédl si pozorně Martinu tvář. „Sorella di Shyla?“ zeptal se mě.

„Marto, tohle je Freddie. Byl zamilovaný do tvojí sestry.“

„Ach, Marto, vaše sestra byla velká krasavice. Jako sluníčko. Jste jí hodně podobná,“ prohlásil Freddie a

hluboko se uklonil.

„Jsem ráda, že vás poznávám, Freddie. V Jižní Karolíně jste slavný.“

„Máme skvělé tučné ústřice, Jacku. A čerstvé ančovičky, velmi chutné. Calamari fritti. Co by si dala Marta?

Možná pasta all’amatriciana?“

„S radostí si dám na začátek těstoviny, Freddie,“ řekla Marta.

„Pro Shylinu sestru všechno. Vítejte v trattorii a přijďte znovu ještě tisíckrát. Pro vás ústřice, signor Jack.Důvěřujte Freddiemu.“

Vydal se zpět ke kuchyni a zkontroloval všechny stoly, které míjel. Usmál jsem se jeho zdatnosti. Byl jakoseržant ve štábu armády; jiní mají vyšší hodnost, ale bez něj by se celá operace zadrhla.

Otočil jsem se a pohlédl na Martu, na její jasné, měkké rysy, které měla společné se svou sestrou.Vlastnila tutéž laní sebevědomou krásu, která byla u Shyly vyzývavá a explozivní. U Marty jako byzadržovala dech, připlížila se po špičkách a zaskočila člověka, kdykoli její nositelka povolila pevněstočenou spirálu, ovládající nervová centra její tiché nejistoty. Ani nalíčení nemohlo skrýt stísněnou,úzkostlivou holčičku, která si v černých šatech s perlami hraje na dámu velkého světa.

„Otec ti pořád ještě klade za vinu Shylinu smrt,“ řekla Marta. „Je spravedlivé, abys to věděl.“

„Víš, Marto,“ řekl jsem unaveně, „vždycky jsem si myslel, že ze mě bude skvělý zeť. Výlety na ryby, hraníkaret s tchánem a všechny ty blbosti. A narazil jsem na vašeho ponurého, bezkrevného, příšerného otce.

Nikdy bych si ho nedokázal vymyslet. Ale to všechno víš, ty jsi v tom skleníku bolesti vyrostla.“

„Proč mě nenávidíš za to, že mám ráda svého otce?“ zeptala se.

„Protože jsi tak pateticky neupřímná. Strašně nebezpečně předstíráš věrnost. Otrávil ti život stejně, jakoho otrávil Shyle a tvé matce. Ženy ho v životě obklopují, chrání a hledají v jeho zahořklosti ctnost. Nemášho ráda, je ti ho líto tak jako mně, přestože jsem se na světě stěží setkal s větším parchantem.“

„Proč k němu cítíš takovou nenávist?“

„Cítím k tomu parchantovi lítost.“

„Nepotřebuje tvoji lítost.“

„Tak ho budu s chutí nenávidět.“

Freddie přinesl Martě těstoviny a mně ústřice a jeho příchod byl dobře načasovaný a vítaný. Martino jídlo

bylo ostré, kořeněné a obsahovalo dokonce zakázané potěšení vepřového masa. Přestože Martavyznávala židovskou víru, nepokládala za nutné dodržovat dietní předpisy obsažené v Levitiku. Většinusvého dospělého života vedla šarvátky s rodiči ohledně vepřového a ústřic. Ctila judaismus, ale nemohlapředstírat, že dodržuje všechny dietní příkazy.

„Můžu ochutnat jednu tvoji ústřici?“ zeptala se.

„Je to trayf“ řekl jsem a podal jí jednu.

„Ale je to moc dobré,“ odpověděla a snědla ji.

„Co tady děláš, Marto? Neodpověděla jsi mi ještě na základní otázku.“

„Chci pochopit, proč moje sestra skočila z mostu. Chci, aby mi někdo vysvětlil, proč byl pro ni život tak

zoufalý, když to vypadalo, že jí hraje na ruku. Nedává to smysl. Rodiče o tom nechtějí mluvit.“

„To chápu. Neřekl jsem Lee, že její matka spáchala sebevraždu. Nejde mi prostě z pusy, abych jí povídal

o tom mostu. Je dost tvrdé říct, že její matka je mrtvá.“

„Ví, že já žiju? Že má tetu a babičku a dědečka, kteří ji mají moc rádi?“

„Má o tom mlhavou představu, ale snažím se, aby na to úplně zapomněla. Netvař se tak ctnostně, prosímtě. Naposledy jsem všechny ty osoby, o kterých je řeč, viděl u soudu v Jižní Karolíně. A jestli mi paměťdobře slouží, všichni jste svědčili o tom, že nejsem schopen vychovat své jediné dítě. Vychoval jsemkrásnou holčičku. Kouzelnou. A bez pomoci kohokoli z vás.“

„Myslíš, že je správné potrestat nás tím, že do konce života Leu neuvidíme?“ zeptala se.

„Ano, myslím, že je to správné. Je to spravedlivé. Vzpomínáš si, jak často by mě ji nechali navštěvovattvoji rodiče, kdyby při vyhráli?“

„Žádali, aby ti soud nepovolil žádné návštěvy.“ Marta zavřela oči a hluboce se nadechla. „Vědí, jak sezmýlili. Rádi by dostali ještě jednu šanci.“

V tom okamžiku dorazil ke stolu Freddie se dvěma opečenými mořskými pražmami. Připravil je kservírování na kraji stolu, jedním mávnutím nože oddělil hlavy, pak je vyloupl z kůže a vytáhl z každépáteř, jako by vyjímal housle z pouzdra. Servíroval nejdřív Martě. Položil před ni na talíř bílý, průsvitnýplátek ryby, pokapal jej zeleným olivovým olejem a ozdobil půlkou citronu. Pak předvedl stejný rituál pro

mne.

„Budete plakat, jak je to dobré,“ řekl nám.

„Objednávala jsem si rybu?“ zeptala se Marta, když Freddie odešel. „Vypadáš jako člověk, který má rádryby. Má velkou intuici a vždycky mě rád překvapí.“

Když Marta jedla, často se dívala mimo mě, mluvila vzrušeně a odhazovala si z očí imaginární kadeř. Mělabezelstnou tvář, která odrážela každé citové hnutí, mohl jsem v ní číst jako na stránce novin. Něco s nínebylo v pořádku a nemělo to co dělat s komplikovanými city, probuzenými naším nepříliš vlídnýmsetkáním. Vrásky na jejím čele mě varovaly před možnými obtížemi z boku. Od té doby, co jsem opustilJih, jsem se dost poučil o složitostech a uskocích života na útěku a dobře jsem věděl jak rozpoznat léčku.

„Promiň na okamžik,“ řekl jsem a odešel na pánskou toaletu. Zatelefonoval jsem přitom domů a požádalMarii, aby zkontrolovala Leu. Maria se vrátila k telefonu a hlásila, že Lea spí jako andělíček. Hned se mi

dýchalo lépe.

Když jsem se vracel, Freddie mi pokynul, abych zašel do kuchyně. Tam, mezi pilným hemžením kuchařů ačíšníků, mi zašeptal: „Venku sedí nějaký člověk a moc se na vás vyptává, Jacku. Ptal se Emilia, jestli se kLee chováte špatně. Emiliovi se vůbec nelíbí.“

„Vyřiďte Emiliovi, že mu děkuju, Freddie,“ řekl jsem, vyšel z kuchyně a přešel kolem vchodu do trattorie,

kde sám signor Fortunato zdravil své hosty.

Vyhlédl jsem na ohrazený prostor venku, kde byly umístěny stoly, a spatřil Pericla Starraciho, jak hledí dorestaurace. Soukromý detektiv dával znamení někomu uvnitř.

Když jsem se vrátil ke stolu, Marta už skoro dojedla rybí chod. „To je nejlepší ryba, jakou jsem kdy jedla. Zdaleka nejlepší.“

„Shyla ji měla nejradši. Proto ti ji Freddie přinesl.“

„Proč se nevídáš s nikým z minulosti, Jacku?“ zeptala se.

„Protože minulost nemám moc rád,“ odpověděl jsem. „Děsí mě, když na ni jen pomyslím, a tak to

nedělám.“

Marta se naklonila ke mně. „Ano. Svou rodinu, přátele a Jih napůl miluješ a napůl nenávidíš.“

„Ne,“ odporoval jsem. „V tom ohledu jsem netradiční. Jih jenom nenávidím.“

„Je nebezpečné znovu hádat, kde ses narodil.“ poznamenala Marta a znovu jsem zachytil její pohled přes

mé rameno ke stolům venku.

„Kdy odjíždíš, Marto?“

„Až uvidím Leu a až mi řekneš, jak si mohou moji rodiče zase získat tvou přízeň.“

„Mluvilas už s realitním agentem? To tady taky můžeš zůstat celé roky.“

„Mám plné právo uvidět Leu. Nemůžeš mi v tom zabránit.“

„Můžu. A místo vyhrožování a provokování bych radši naladil smířlivou notu. Zařídil jsem si život tak, že

můžu odjet z města hned dnes večer a poměrně snadno se usídlit v nějaké jiné zemi. Žiju jako člověk naútěku, protože se bojím takových setkání, jako je tohle. Nepotřebuju tě ve svém životě a moje dcera těurčitě taky nepotřebuje.“

„Je to moje neteř,“ namítla Marta. „Je to neteř spousty lidí, jsem naprosto zásadový, nikdo z mých bratrů ji taky neuvidí. Vychovávám Leutak, že ji může otravovat jen jeden příbuzný, a to jsem já. Moje rodina je padlá na hlavu a tvoje taky. Ale

já jsem si pečlivě zařídil život tak, že se ta věčná otrava na moje dítě nepřenese.“

„Rodiče pláčou, když mluví o Lee. Pláčou, když si uvědomí, kolik let už ji neviděli.“

„Výborně,“ usmál jsem se. „Srdce mi skáče v těle radostí, když si představím, jak tvoji rodiče pláčou.Můžou plakat, jak chtějí.“

„Říkají, že nevidět Leu je horší než to, co se jim stalo za války.“

„Prosím tě,“ řekl jsem a zakryl si rukama obličej, unavený námahou chovat se slušně k jediné sestře svémanželky, „ať se ve vaší rodině mluví o sekání trávníku nebo přišívání knoflíku na košili nebo otáčení kolna autě, vždycky skončíte v Osvětimi nebo Bergen-Belsenu. Mluví se o tom, že si někdo dá karbanátek amléčný koktejl nebo že si pustí nějaký film v televizi a hned nato, tumáš, už jsme v dobytčím vagonu,

který putuje východní Evropou.“

„Je mi opravdu velice líto, Jacku, jestli rodiče v tvé přítomnosti přeháněli líčení holokaustu,“ ohradila se

Marta hněvivě. „Oni totiž strašně trpěli. Trpí dodnes.“

„Netrpěli tolik jako tvoje sestra,“ odpověděl jsem. „Moje žena.“

„Jak to můžeš srovnávat?“

„Protože Shyla je mrtvá a tvoji rodiče jsou pořád ještě naživu. Podle celkového skóre vyhrává Shyla hlavní

dostih.“

„Otec si myslí, že by se Shyla nikdy nezabila, kdyby si vzala nějakého Žida.“

„A ty se pořád ještě divíš, že nechci dovolit, aby moje dcera navštěvovala tvoje rodiče?“

„Proč myslíš, že to Shyla udělala, Jacku?“ zeptala se Marta.

„Nevím. Začala mít halucinace, to vím, ale nemluvila o nich. Věděla, že nakonec pominou. Pominuly, když

skočila z mostu.“

„Řekla ti někdy o halucinacích, které měla jako dítě?“

„Ne. Neřekla mi ani slovo o těch, které měla jako vdaná. Držela svoje šílenství v soukromí.“

„Vím, jaké to byly halucinace, Jacku.“

Pohlédl jsem jí přímo do očí. „Nevím, jak to mám říct jemněji, ale co má být?“

„Moje matka se s tebou chce setkat, Jacku,“ řekla Marta. „Proto jsem tady. Myslí si, že ví, proč to Shylaudělala. Chce ti to říct sama.“

„Ruth,“ řekl jsem a vychutnával to slovo. „Ruth. Pokládal jsem ji za jednu z nejkrásnějších žen, jakoujsem kdy spatřil.“

„Už stárne.“

„Když jsem byl mladý, byl jsem do vaší matky zamilovaný.“

„Ale legendy se ve městě vyprávěly o tvojí matce.“

„Člověk cítí výčitky svědomí, když touží po vlastní matce. Ale když jsem toužil po vaší, žádné jsem necítil.“

„Matka ví, že nebylo dobré pokoušet se od tebe Leu odtrhnout. Udělali to ze žalu, vzteku a strachu. Matka

to ví, otec to sice nikdy nepřizná, ale ví to taky.“

„Přijď zítra na večeři, Marto,“ rozhodl jsem se náhle. „Přijď a uvidíš svoji neteř.“

Marta si přitáhla moji hlavu a políbila mě na tvář.

„A Pericla si s sebou neber. Už toho parchanta nepotřebuješ.“

Zarděla se, když jsem se obrátil k otevřeným dveřím a zamával soukromému detektivovi, schovávajícímuse za květinovou výzdobu.

„Musím Leu předtím trochu poučit o rodokmenu.“

„Ještě něco, Jacku.“

„Tak rychle, než si to rozmyslím.“

„Matka chce, abych ti řekla, že Shylu zabila ona a že je vinna stejně, jako kdyby natáhla kohoutek pušky.“

„Proč si to myslí?“ zeptal jsem se ohromeně.

„Chce ti to říct sama, Jacku. Z očí do očí. Tady nebo zpátky v Americe.“

„Musím si to promyslet. Zítra jedu do Benátek. Můžeš zůstat u nás v bytě a seznámit se s Leou. Prosím tě,neříkej jí ještě o Shyle. Musím uvážit, kdy je ten pravý věk, aby se dozvěděla, že její matka spáchala

sebevraždu.“

Když jsem přišel domů, Maria už spala a Lea usnula v mojí posteli. Její klidná tvář mě naplnila takohromující něhou, že jsem musel přemýšlet, zda všichni otcové pozorují tak dychtivě rysy svých dětí.Uměl jsem nazpaměť všechny linie a obrysy jejího profilu, představovaly pro mě tajné písmo nevýslovnékrásy. Nebyl jsem schopen si představit, jakými slovy sdělit tomu roztomilému dítěti, že její matka skočilaz mostu, protože jí život připadal příliš nesnesitelný.

Tajemství smrti její matky leželo mezi námi a ne náhodou jsem pro náš exil vybral Řím. Všechny přechodypřes Tiberu byly nízké. V takovém městě se těžko dalo zabít skokem z mostu.

–––––Kapitola––––—

třetí

Od té doby, co jsem se přestěhoval do Itálie, jsem napsal osm článků o Benátkách pro sedm různýchčasopisů. Benátky jsou vděčnou látkou pro pisatele cestovních reportáží a já je miluju, protože je tojediné město, které je krásnější, než napovídal můj první dojem, když jsem do něj přijel. Mění mě apozvedává, když se plavím po kanálech a hledám nesnadno postižitelná slova, jež by vyčarovala jehoprchavé kouzlo před čtenáři, kteří mi zůstanou navždy neznámí.

Když jsem nastoupil do taxi acquei, nasál jsem mořský vzduch, štiplavou kombinaci větru od Jaderskéhomoře a katastrofického znečištění, které ohrožuje samu existenci Benátek. Nalakovaný mahagonový člunvyplul na Grand Canal a já jsem si všiml, že ve městě je stále silně cítit vzrušení a stoky. Gondoly, kteréjsme míjely, se vznášely na vodě jako snové černé labutě, pokřivené vrtochy a noční můrou. Slunce sevydralo zpoza okraje mraku a já jsem byl znovu svědkem okamžiku, kdy pro mě Benátky změnilycharakter světla. Denní světlo je krásné všude, ale jen v Benátkách se může plně rozvinout. Ve městě,kde bylo vynalezeno zrcadlo, se každý palác nad kanálem honosí krásou sněhové vločky v jejíchnepřeberných podobách vody.

Ubytoval jsem se v hotelu Gritti Palace, jednom z nejvybranějších, které krášlí rozmarné město, plné

balustrád. Usadil jsem se na terase; je to nejlepší místo planety, které se hodí pro popíjení suchého

martini. Sledoval jsem dopravní ruch na vodě, pozvedl sklenici a připil božským zástupům, které sídlí pod sloupy Maria della Salute na druhé straně kanálu. Napsal jsem na Gritti Palace malou oslavnou ódu, kteráse objevila v časopisu Esquire, a správce hotelu se ke mně vždycky choval jako ke královské výsosti,kdykoli jsem přijel do Benátek. V pisateli cestopisů je něco z prodejné děvky a já jsem z toho měl strachvšude kromě Benátek. Gritti Palace šíří kolem sebe uhlazenou, načesanou a pečlivou atmosféru, která jeznámkou všech velkých hotelů. Práce se provádí nenápadně a neviditelný, ale schopný personál žije jenproto, aby učinil hosta šťastným.

A tak jsem seděl sám na místě, kde si podává ruku Evropa s Byzancí, ve městě masek, držel jsem v rucesklenku a čekal na příchod dvou přátel z dětství. Už podruhé za méně než osmačtyřicet hodin se setkámtváří v tvář se svou minulostí. Ale Benátky pro mě představovaly dostatečný azyl před světem, abych bylpřipraven zvládnout téměř všechno. Když jsem tam seděl a prohlížel si nádherné paláce, město vyhlíželo,jako by ho založili flašinetáři a oddaní hráči šachu k chvále foukačů skla. Oslava čirého rozmaru z nějudělala hřiště i hlavolam, místo, kde má úpadek zároveň otevřená i zavřená vrátka. Vždycky jsem si tupřál být výstřednější a méně vážný.

„Buon giorno,“ oslovil mě vrátný hotelu a podával mi vzkaz. „Come sta?“

„Molto bene, Arturo,“ odpověděl jsem. „Ubytovali se tady v hotelu pan Hess a paní Ansleyová?“

„Přijeli dnes ráno každý zvlášť,“ odpověděl Arturo. „Signor Hess vám nechal tenhle vzkaz. Je to ten známý

producent z Hollywoodu, že?“

„To není tak těžké poznat,“ poznamenal jsem.

„Pan Hess je velkolepější než sám život.“

„Takový byl už jako dítě,“ řekl jsem.

„Ta žena je bellissima,“ soudil Arturo.

„Už se tak narodila,“ odpověděl jsem. „Já jsem očitý svědek.“

Otevřel jsem Mikův vzkaz a rozeznal jeho téměř nečitelný rukopis, který mi připomínal rozvázané boty.

„Ahoj, ty kozle,“ začínal mile, „v šest se sejdeme na terase a dáme si něco k pití. Bude to bomba. Vposteli se neodkopávej. Čau a všechny ty sračky kolem, Mike.“

Střední škola je něco jako startovní čára, pomyslel jsem si, když jsem čekal na příchod svých přátel nadruchem Grand Canalu. Vždycky jsem považoval přátele z dětství za něco zvláštního, ale překvapilo mě,když se jeden z nich stal slavným po celém světě právě ve věku třiceti let. V šeru kina Vánek se MikeHess zamiloval do filmů a světa kolem nich. Pohlížel na film se stejně dychtivou vášní jako uměleckýhistorik na Tizianovu dílnu. Měl výjimečnou schopnost se soustředit a pamatovat si. Byl schopenvyjmenovat všechny herce, kteří se objevili ve filmu Vše o Evě, stejně jako jména postav, které hráli.První film, který viděl, byla Snow Whiteová. Dokázal ho odvyprávět od otevření úvěru až po odjezd SnowWhiteové s princem do růžové budoucnosti a nevynechat jedinou podrobnost. Měl také okázalou avýstřední osobnost, a tak se vždycky zdál předurčen k natáčení filmů.

Ještě víc jsem byl zvědavý na Ledare Ansleyovou. S Mikem jsme si byli blízcí ještě nějakou dobu povysoké škole, ale Ledare jsem od posledního roku na Univerzitě Jižní Karolíny viděl jen zřídka. Přestožejsme spolu na střední škole trochu chodili, nikdy to nevypadalo, že bychom se dobře znali. Její krása jičinila nedostupnou a výjimečnou. Byla jednou z těch dívek, které vám projdou životem a zanechají zasebou dobře utajené trosky, ale žádnou viditelnou stopu. Vzpomínáte na ně, ale ze špatných důvodů.Napsala mi první milostnou báseň, kterou mi dala k narozeninám, ale zašifrovala ji a nikdy ke mněnezískala tolik důvěry, aby mi poskytla klíč. Na střední škole jsem celý druhý rok chodil po škole a nosil ssebou list nesrozumitelného rukopisu, nepřeložitelné vyznání lásky, které jsem nemohl ani vyluštit ani se z

něj těšit. Myslel jsem na tu báseň teď v Benátkách, kde jsou všechny obrazy duplikáty ukradené vodě.

Mého ramene se dotkla ruka a já jsem ten dotyk poznal.

„Nazdar, cizinče,“ ozvala se Ledare Ansleyová. „Kup mi tenhle hotel a já ti možná pošlu polibek, až půjdu

spát.“

„Ahoj, Ledare,“ odpověděl jsem a vstal. „Věděl jsem, že jsi zrozená k tomu vlastnit tohle místo.“ „Tak krásné to nemůže být ani v ráji.“ Objali jsme se. „Jak se máš, Jacku? Všichni si o tebe dělají

starosti.“

„Vede se mi dobře. Když se člověk vykašle na Jižní Karolínu, odměna ho nemine.“

„Minulých pět let jsem strávila v New Yorku. Nemusíš mi vykládat, proč jsi odjel.“

„To jsem neměl v úmyslu. Jak se daří tvým dětem?“ zeptal jsem se.

„Mají se výborně, doufám,“ odpověděla a já jsem pochopil, že jsem se dotkl bolavého místa. „Oba žijí u

otce. Capers je přesvědčil, že je potřebuje, když se uchází o místo guvernéra.“

„Jestli se Capers stane guvernérem, znamená to, že demokracie nefunguje.“

Zasmála se a řekla: „Mám tě od něj pozdravovat. Má o tobě stále vysoké mínění.“

„Když už si vyřizujeme vzkazy, řekni, prosím tě, Capersovi, že na něj taky často vzpomínám. Pokaždé kdyžuvažuju o virech nebezpečných nemocí nebo výtrusech jedovatých hub, vzpomenu si na něj. A když mipřijdou na mysl hemoroidy nebo průjmová infekce…“

„Chápu.“

„Věděl jsem, že to pochopíš. Vždycky jsi se rychle učila.“

„Naopak,“ odporovala Ledare, „byla jsem ze všech nejpomalejší. Vzpomeň si, že jsem si toho

okouzlujícího darebáka vzala za muže.“

„Malá chybička. Špatné odbočení na silnici,“ řekl jsem.

„Spíš pohroma jako moderní válka. Nejdřív jsem vyhodila do vzduchu město, pomučila všechny přátele,zapálila pole, nasypala na zem sůl a pak vyhodila všechny mosty, po kterých bych se mohla dostat

zpátky.“

„Nefungovalo to, vid?“ zeptal jsem se, potěšen její přítomností.

„Ty jsi vždycky uměl číst mezi řádky.“

Pohlédl jsem k hotelové hale. „A jéje, žene se sem nějaký divoch.“

Mike Hess k nám kráčel rychlým, sebevědomým krokem. Byl plný energie, vždycky vypadal vzrušeně jako

láhev pepsi, se kterou někdo zatřepal, než ji otevřel. Když se blížil, všechny oči na terase se upřely na něj.

Byl pečlivě upraven, bez jediné poskvrnky a choval se účelně a působivě. Vstal jsem a Mike mě hned popadl do náruče a políbil na obě tváře, spíš to připomínalo Hollywood nežItálii. Ledare políbil na rty. „Hollywoodské hopsandy ti pořád nesahají ani po kotníky, Ledare. Pořád měještě vzrušuje, když si tě představím v kostýmu fanoušků školního družstva.“

„Ty jsi vždycky věděl, jak se vloudit dívkám do srdce, Miku,“ komentovala to Ledare, když jsme si všichni

sedli.

„Bez zlatých řetězů tě nemůžu poznat,“ dobíral jsem si ho.

„To byla největší chyba, jakou jsem kdy udělal,“ odpověděl Mike s výsměchem sobě samému, „když jsemsi na schůzku k desátému výročí vzal ty zatracené řetězy. Ale všichni mě chtěli vidět jako filmovéhoproducenta. Láska ke spolužákům zvítězila, k čertu. Poskytl jsem publiku, co chtělo. Rozepnutouhedvábnou košili a řetězy v šedinách na hrudi. Koho jsem to měl s sebou?“

„Tiffany Blakeovou,“ odpověděla Ledare. „Byla to tvoje manželka.“

„Ohromná žena, musel jsem ji vykopnout ze svého života hned po narození syna Creightona. Měla špatný

zvyk šoustat s jinýma lidma než s manželem.“

„O tobě se říkalo něco podobného,“ poznamenala Ledare.

„Tak opatrně,“ mávl Mike směrem ke mně. „Když jsem se tu s Jackem naposledy sešel, mluvil o mně jako

o děvkaři.“

„To bylo ode mě ale hrubé a nezdvořilé,“ usmál jsem se a dodal: „Ty děvkaři jeden.“

Mike se dramaticky vztyčil a předstíral, že ho střela zasáhla do žaludku. Zapotácel se dozadu, otočil se azhroutil na zábradlí nad Grand Canalem v předstírané smrti. Jeho představení bylo dostatečně věrohodnéna to, aby přilákalo pozornost dvou zmatených číšníků, kteří se začali zajímat o Mikovo zdraví.

„Vstaň, Miku,“ vyzvala ho Ledare. „Pokus se předstírat, že víš jak se chovat v dobrém hotelu.“

„Dostal jsem to do střev, amigos. Není potřeba volat medicos,“ hrál dál Mike. „Řekněte mamince, že když

jsem umíral, modlil jsem se kaddiš za tatínka.“

Pak náhle vyskočil a vrátil se na místo. Uklonil se starší Italce, které se jeho herecký výkon zaručeněnelíbil a která ho obdařila ledovým pohledem nesouhlasu. Zdálo se, že se její odsouzení Mika dotklo.

„Podívejte se na ten obličej. To je ono. Proto jsou cizí filmy tak nudné. Není tu žádná životní síla, žádný

žár.“

„Žádný žár? V Itálii?“ podivil jsem se.

„Žádná životní síla?“ namítla Ledare. „Anna Magnaniová, Sophia Lorenová, ty ženy životní sílu vynalezly.“

„Byl jsi v poslední době na nějakém cizím filmu?“ zeptal se Mike a nevšímal si jí. „Všude se jen vchází avychází ze dveří. Dvě nekonečné hodiny. Nikdo neumírá. Nikomu nerozstřílejí zadek. Nikdo nešoustá, anise nesměje. Jenom vcházejí a vycházejí ze dveří, nebo jedí nekonečné večeře. Mezi dvěma dveřmi. A užse nese polívčička a půl hodiny čistého filmového času krájejí kuře. Obličej té ženy ti dokonale objasní,proč jsou evropské filmy vyčpělé.“

Ledare pokývla hlavou a řekla: „Nelíbilo se jí tvoje hraní. Tvoje nezralá klíčová scéna z filmu V pravépoledne ji prostě nenadchla.“

Mike huboval dál: „Nedávno jsem předváděl stejnou věc v Polo Lounge. Totéž. Před lidmi svojí profese. Atleskali mi vestoje ty nejstudenější čumáci na světě. Mluvím čistou pravdu.“

„Ty si myslíš, že co funguje v Polo Lounge, bude fungovat v Gritti Palace?“ podivil jsem se.

„Podívej, já jsem vyrostl v Jižní Karolíně.“ Mike mě chytil za zápěstí. „Na rodném listu mám její znak,

zakrslou palmu.“

„Přiznej se, Miku,“ řekl jsem, „že tvojí rodnou zemí je teď Rodeo Drive v Los Angeles. To je ti vlastní.Všechno ostatní v tvém životě je jen přetvářka.“

„Jestli on není k sežrání,“ rozesmál se Mike uznale. „Můžu si tuhle nicku koupit a prodat padesátkrát zasebou a pořád budu mít na novou sadu podkov pro dědečka a on na to kašle. Takovýho si člověk musí

zamilovat.“

Přišel nový číšník, potřásl si se mnou rukou a vyměnili jsme si italsky zdvořilosti. Pak jsem anglickyobjednal suché martini Tanqueray s citronem. Mike nakrčil nos.

„Martini. To je jako film s Judy Allysonovou. Jsem v nebezpečí smrti předávkováním minerálkou acitronovou šťávou. Jenom to míchejte v nádobě bez příměsi olova. Vás dva musím vzít do Los Angeles. Za

měsíc budete vydychovat papáju.“

„Budu ti překládat italštinu, když mi vysvětlíš, o čem Mike mluví,“ řekl jsem Ledare.

„Už nepije,“ objasnila mi.

„Mám osobního trenéra, má osm metrů,“ pokračoval Mike. „Povaloval se u týmu Rams, a jestli si myslíš,že mě nepožene sviňským krokem…“

„Nečetl jsi v poslední době nějakého Tolstého, Miku?“ zeptal jsem se, zatímco mu číšník přinesl pití. „To se mi líbí. Opravdu se mi to líbí. Když přijdu v Los Angeles na nějaké shromáždění, lidi se ve svýchpřepychových botkách roztřesou, ale Jack si tady sedí a dělá si ze mě srandu. Do prdele, člověče, od rána

do večera čtu bez přestávky scénáře. Bez jediné zatracené přestávky. Když mě nezačnou zajímat naprvní nebo druhé straně, letí do vzduchu, vyhodím je z okna vstříc spřáteleným nebesům… čas jsou promě zatraceně drahý peníze, člověče.“

„Překlad, prosím,“ pohlédl jsem prosebně na Ledare.

„Čte hodně scénářů. Spousta se mu jich nelíbí. Má moc práce,“ řekla Ledare.

„Na přátelství!“ zvedl jsem k oběma svou sklenku. Přiťukli jsme si.

„Na přátelích, které člověk získal v dětství, je něco, co se nedá nahradit,“ prohlásil Mike a v jeho hlase

bylo patrné mírné dojetí.

„Mluv za sebe,“ odpověděla Ledare. „Já jsem od té doby získala spoustu přátel, které mám raději.“

„Ukaž trochu citu a Ledare ti probodne srdce kopím. Moc se nezměnila, že ne, Jacku?“

„Já ti můžu odpovědět nejlíp, Miku. Nemusíš se ptát Jacka. Obrať se vždycky ke zdroji,“ ozvala se Ledare,

než jsem mohl odpovědět.

„Proč ses chtěl sejít v Benátkách?“ zeptal jsem se Mika, když jsem viděl, že se ho Ledare dotkla. „Říkal jsi,

že máš nějaký plán.“

„Plán! Mám tak kreativní nápad, že by stačil na haldu módních kreací.“

„Chce říct, že má dobrý nápad,“ vysvětlila Ledare.

„Nenechám si od tebe udusit své vrozené nadšení, Ledare, takže s tím můžeš přestat. Mluvím jazykem

svojí společnosti, stejně jako Jack tady. Když chce do hamburgru chobotnici, musí použít slovo calamari.“

„Co je to za nápad, Miku?“ zeptal jsem se znovu.

„Hele, ne tak rychle. Nikdo nás nehoní. Hezky si tu posedíme a budeme se pohledy vpíjet do očí, jak praví

básník.“

„Jak se daří Lee?“ zeptala se Ledare.

„Ano, jak se daří tomu záhadnému dítěti, které jsi unesl z Jižní Karolíny?“

„Neunesl jsem ji, Miku. Je to moje dítě a já jsem se rozhodl, že se přestěhujeme do Itálie.“

„Já jsem na tvojí straně. To se jen tak povídá mezi starou gardou.“

„Pokaždé, když myslím na tu starou gardu, mám chuť ji vymazat z paměti,“ řekl jsem potichu.

„Měli jsme dobré i špatné chvíle, ale zažili jsme taky skvělé časy.“

„Jack myslí na katastrofy,“ upozornila ho Ledare. „Katastrofy mám rád, plní pokladny.“

„Překrásně řečeno,“ ozvala se Ledare. „Vnášíš do Benátek něco exotického, opravdu.“

„Ledare, doufám, že to nezabrzdí naše přátelství, když ti z celého srdce řeknu: jdi se prosím tě vycpat.Možná už chápeš, proč jsem si nepřečetl tvůj scénář.“

„Ty sis ho přečetl,“ opravila ho chladně, „protože se v něm píše o tobě.“

Mike prohlásil: „Nebyla jsi zrovna spravedlivá. To mě ranilo.“

„To je hudba pro můj sluch,“ odsekla a obrátila se k číšníkovi pro další drink.

„Tohle mě znervózňuje,“ přerušil jsem je. „A mrzí mě, že jsem souhlasil, že sem přijedu na to setkání.Nemám rád, když se lidé vracejí ke starým sporům, které nemohou vyhrát. Zvlášť když bych mohl nositodznak veterána těch sporů.“

„Uklidni se, Jacku,“ řekl Mike s gestem vzdávajícího se. „Varovali mě, že se můžeš kdykoli sebrat a utéct,ale musíš mě vyslechnout. Už dlouho jsem chtěl něco takového udělat. Nosil jsem to v hlavě. Pokoušeljsem se zabydlet ve filmovém průmyslu, abych byl připraven sklidit melouny, až uzraje čas, a vyplivnoutsemena. Všechno je, jak má být. Mám film, který bude uvolněn v případě, že se rozhodnu jít s ním nafilmový festival do Benátek. Ten mi vydělá prachy, protože tam je pěkná ženská a taky se to tváří jakoumění. Přestaň mě vláčet svojí tvorbou, kočičko, a možná ti jednou nechám natočit jeden z tvých scénářů

na stříbrné plátno,“ pohlédl náhle na Ledare.

„Její jižanské srdce zaplesalo, když se k ní přiblížil její Beauregard,“ pravila Ledare s mrazivou lhostejnostía prohlížela si siluetu protějšího kostela. „Je mi úplně jedno, jestli natočíš můj film nebo ne, proto mě máš

rád.“

„Chtěl bych, abyste pro mě napsali takový maličký seriál o Jihu. O našem městě a rodinách, od začátku,kdy můj dědeček přijel do Waterfordu, až do současnosti.“

„Maličký seriál,“ řekl jsem nevlídně, „to je ale ošklivé vyjádření.“

„Mysli na dolary, které to vynese. Ty odstraní jakýkoli estetický problém, který by ve vás mohlo vzbuditpsaní pro televizi.“

Ledare řekla: „Můj problém je pracovat s tebou, Miku. To jsem ti řekla, když ses o tom přede mnoupoprvé zmínil, a tentýž problém mám teď.“

„Vzít si zadarmo letenku do Benátek, to ti problém nedělalo, že ne?“

„Vůbec ne, chtěla jsem zase uvidět Jacka a přimět ho, aby mě vzal na všechna tajná místa v Benátkách.“

„Může se tady pít voda, Jacku?“ zeptal se Mike potichu. „Myslím z kohoutku, nebo si mám čistit zubyminerálkou? Když jsem byl minulý rok v Mexiku, myslel jsem, že si v mých střevech rozbil válečný stan

sám Montezuma.“

„Tohle jsou Benátky, ne Tijuana. Voda je v pořádku.“

Mike vypadal potěšeně, že se mým ujištěním vytratil další nepříjemný aspekt cestování. „Co si myslíš otom nápadu na jižanský seriál? Jen do mě.“

„Mě vynechte,“ upozornila nás Ledare.

„Počkej chvíli, drahoušku. Mike ještě neřekl to nejdůležitější.“ Vytáhl pero, napsal na kus papíru číslo aoběma nám ho ukázal. Dole pod námi plul gondoliér, jel domů a řídil svůj krásný člun pro sebe, ne pro

turisty.

„Tolik peněz hodlám utratit na pisatele toho seriálu. Podívejte se pořádně. Je to víc peněz, než si Jack kdy

vydělal opěvováním hamburgrů, včetně paperbacků a vydání na Marsu. Určitě se takhle neuživí psaním o

jehněčí ledvině a pizza bianca.“

„Děkuju ti, že si mojí profese tak považuješ, Miku,“ řekl jsem hněvivě.

Ledare si prohlížela číslici, kterou Mike napsal na kus papíru, a pak řekla: „Tak pro tohle jsou všichni v

Kalifornii tak povrchní.“

„Možná proto,“ odpověděl Mike a mírně zvýšil hlas, aby se postavil její ironii, „ale jistě to povzbudí tvé

nadání pro vyšší matematiku.“

Zavrtěl jsem hlavou a zadíval se na čluny na vodě. „Přišel jsem do Itálie, abych se z toho všeho dostal.“

„Hele, nechci po tobě, abys psal osobní věci. Nic o tvých potížích, o Shyle a tom zatraceném mostu.Mluvím o všeobecné historii. Velké obrazy. Moji prarodiče a tvoji, Jacku. Capersův děda byl jedním znejvětších politiků své doby. Chci říct, že v tom je příběh. Naše rodiny nejsou nic moc, ale chovaly horoucí

přání zlepšit svět pro své děti a vnuky, a do prdele, dokázaly to. Podívej, bylo by v tom všechno. Dvěsvětové války, hnutí za občanská práva, šedesátá léta, Vietnam, až dodneška.“

„Jak dlouhý má být ten seriál?“ zeptala se Ledare.

„Bude to mít široký záběr a spoustu doprovodného textu. Dotkneme se nejdůležitějších bodů a pokryjeme

celé století. Myslím, že to je zatraceně vzrušující myšlenka a když to neuděláte vy dva, popere se o tospousta jiných spisovatelů.“

„Najmi si je,“ navrhl jsem.

„Nikdo z nich to neprožil,“ namítl Mike a já jsem poprvé objevil pozůstatky starého Michaela, chlapce, sekterým jsem vyrůstal a kterého jsem měl rád. „Ne tak, jako my. Nežili tam. Pořád čekám na Ledare, ažnapíše o tom, co jsme viděli v Jižní Karolíně jako děti, ale všechno, co píše, se odehrává v soláriu pro

feministky na Manhattanu.“

„Nebudeme se prát,“ řekl jsem.

Mike odpověděl: „Prát, do prdele, člověče, v Jižní Karolíně ani nevíme, jak se pere. V Los Angeles je vámjasný, že jste se vítězně poprali, když se jdete ráno vyčurat a trefíte se frantíkem do mísy.“

„Nechci s tebou pracovat, Miku,“ řekl jsem. „Přijel jsem, protože jsem byl zvědavý a chtěl jsem sedozvědět, co nás všechny svedlo zase dohromady. Cítím menší nostalgii nad minulostí než ty. Ale jsemnostalgický, co se týče nás a naší nevinnosti a toho, co jsme spolu prožili a jak by to mohlo dopadnout,kdybychom měli větší štěstí.“

„Tak to napiš tak, jak bys chtěl, aby to dopadlo,“ řekl Mike a naklonil se ke mně. „Chceš to napsatpříjemnější, výborně, napiš to příjemnější. Pracovat se mnou bude ráj. Já jsem při společné práci ovečka.Tady máte nějaká čísla, na která musíte zatelefonovat. Na účet volaného. Budou o vás vědět.“

„Čísla?“ podivil jsem se.

„Lidí, kteří pro mě pracují,“ řekl. „Pomáhají mi.“

„Já můžu dát Jackovi jiná čísla, Miku,“ ozvala se Ledare. „Lidí, kteří plivou přes levé rameno, když se

vysloví tvoje jméno.“

„V mojí profesi si člověk nadělá nepřátele. To je zákon džungle.“

„Tak dej Jackovi čísla lidí, kteří by tě upálili na hranici jen proto, aby viděli, že jejich zapalovač funguje.

Polovina města si myslí, že jsi byl vždycky parchant.“

„Ale ti mě neznali jako chlapce,“ řekl Mike. „Jako vy. Nebyl jsem takový, když jsem vyrůstal.“

„Promiň, Miku, nechtěla jsem, aby to tak vyznělo,“ omluvila se Ledare.

„Nedělej si starosti, Ledare. Vím, odkud to pramení. Nevím, co se to se mnou stalo o nic víc než vy. Proto

chci, abyste s Jackem dělali na tom projektu. Rád bych, abyste mi to pomohli zjistit. Vím, že žiju, jenomnevím, jak to mám poznat. Čau, amigos. Mám schůzku. A vy dva se poraďte.“

Když jsme šli k výtahům, Ledare se zeptala: „Nepřijmeš Mikovu nabídku, že ne, Jacku?“

„Ne. Na minulosti se mi nejvíc líbí, že na ni nemusím myslet.“

–––––Kapitola––––—

čtvrtá

Drahý den odpoledne jsem provedl Ledare raznými čtvrtěmi města a pozoroval jsem, jak ona pozorujenádherně oblečené Italky, ubírající se úzkými uličkami k domovu. Z malého butiku vyšla nějaká žena akráčela k nám. Přinutila mě ustoupit v úzkém průchodu z Calle del Traghetto za Ledare.

Ledare se zastavila a zírala na tu ženu, pohlédla jí do očí, všimla si, co má na sobě, jak vznosně kráčí,jaké má krásné nohy, všimla si bezděčné elegance, všeho. Nadechla se její voňavky.

„Na to si zvykneš,“ řekl jsem.

„O tom pochybuji,“ odpověděla Ledare. „Je nádherná.“

„Italské ženy mají v sobě kouzlo,“ řekl jsem.

„Vypadala jako vytepaná z čistého zlata. Kdybych byla tebou, sledovala bych tu ženu až na konečnou anespustila ji z očí.“

Zasmál jsem se a postoupil jí zase po bok, když jsme přecházeli Campo di Santa Margherita, kde hloučekmalých chlapců hrál fotbal za nesouhlasného přihlížení nějakého postaršího monsignora. Stará ženazalévala truhlík pelargonií za oknem a u ústí na Campu stál malíř a maloval celou scénu, zalitou pozdněodpoledním světlem.

Plně jsem si uvědomoval, že kráčím vedle jednoho z životů, které jsem odmítl. Naše minulost byla kdysitak propletená, že se zdálo, jako bychom byli pro sebe předurčeni, kdybychom se poddali nejprostšímuvábení nečinnosti. Kamarádi v dětství nás dávali dohromady téměř násilím. Od prvního ročníku se zdálo,že máme klidné povahy, které se vzájemně doplňují. Oba dva jsme od počátku vypadali, jako kdyžpatříme na stejnou stranu šachovnice. Až moje matka mi jako první řekla důležitou věc, že Ledare je ažmučivě ostýchavá. Matka mě naučila, že krása je často drahý, nedotknutelný dar, který téměř vždy patřívíc světu než dotyčné dívce. Vnímala břemeno a odpovědnost nevyžádané krásy Ledare a poznala, že jeto osamělé dítě. Bez velkých řečí jsme se s Ledare ve svém osamocení dali dohromady a poddali sehlavnímu proudu svého života. Když jsme spolu chodili po Benátkách, oba dva jsme cítili sílu nevyřčeného

příběhu a nepodniknuté cesty. Pohybovalo se to mezi námi jako někdo třetí.

Věděl jsem, že Ledare je na sebe tvrdá kvůli tomu, co si vybrala. Ale v mládí ji hýčkali a opatrovali jakodítě tak, jak se to na Jihu dělává, aby dívky sledovaly cestu nejmenšího odporu. Právě když si myslela, žese učí myslet a rozhodovat sama za sebe, zjistila, že pevně vězí v pasti nejhorších instinktů svých rodičů.Přestože si byla vědoma toho, že dlouho odolávala jejich sladkému jedu, zjistila, že ji začíná zabíjet, právě

když si vybrala manžela. Po řadě dokonalých uskoků a pečlivě promyšlených výběrů se jí podařiloprovdat se za jediného člověka, který ji považoval za bezcennou a zavrženíhodnou. Vzala si muže, kterýbyl šťastný, když mohl potvrdit její nejhorší domněnky o sobě samé, a který nakonec začal všechnokolem ní nenávidět.

Když jsem byl mladý, považoval jsem tento druh manželství za vzácný. Teď jsem přesvědčen, že jeobvyklý jako tráva. Viděl jsem tolik manželství bez lásky, že by zaplnila většinu prázdného místa v pustých

oblastech amerického Západu. Americké matky učí své syny jak zlomit dívkám duši, aniž by siuvědomovaly, že jim tu nebezpečnou znalost předávají. Jako chlapci jsme se naučili zrazovat budoucímanželky tím, že jsme zvládli jemné způsoby, jak své matky zlomit nedůtklivostí a nesouhlasem. Mojevlastní matka mi poskytla veškerou výzbroj, jakou budu kdy potřebovat, abych zničil život každé ženě,která bude tak šílená, aby mě milovala.

Ledare se do mě zavěsila a na chvíli jsme byli oba šťastni.

Vzala si jednoho z těch Američanů, kteří používají jazyk a sex bez ohledu na následky nebo slušnost.Láska k němu poškodila její důvěru a lásku k sobě samé. Pět let se pokoušela nalézt rovnováhu poté, co ji

manžel opustil kvůli jedenadvacetileté dívce, která byla vzhledem mladší a křiklavější kopií Ledaresamotné.

Ledare mi řekla, že si udělala seznam mužů ve svém okolí, kterým by důvěřovala natolik, že by se do nich

mohla zamilovat, kdyby se vůbec někdy cítila dost silná na to pustit se opět na ten tenký led. Figurovaljsem v tom seznamu, dokud si Ledare nevzpomněla, že Shyla spáchala sebevraždu. Když se na toupamatovala, pečlivě mě vyškrtla a začala telefonovat dalším třem mužům, kteří na seznamu vydrželi.Jako jiné ženy, které mne znaly, si Ledare myslela, že nesu většinu odpovědnosti za Shylinu smrt,přestože věděla jen málo nebo nic o našem společném životě.

Z mostu nad jedním z menších kanálů jsem jí ukázal dva starší řemeslníky, kteří dělali poslední úpravy nagondole. Byli zaměstnáni v továrně, kde se dosud vyráběli gondoly ručně.

„Mám přítele jménem Gino,“ řekl jsem a vzal Ledare pod paží. „Má stanoviště nedaleko odsud.“

„Vymyslel sis krásný způsob, jak si vydělávat na živobytí, Jacku. Věděla jsem, že umíš opéct ústřice apřipravit vepřové, ale ve snu by mě nenapadlo, že budeš psát kuchařky. A taky by mě nenapadlo, žestrávíš život psaním o krásných městech a skvělých podnicích, kde se dobře jí.“

„Stejně tak by si nikdo nepomyslel, že budeš psát scénáře k filmům.“

„Myslím, že já jsem na to pomyslela,“ řekla a obrátila se ke mně. „Ale taky si myslím, že jsi možná jenom

utekl.“

„Možná ano, Ledare, ale je to moje povolání a já dělám, co chci dělat. To je jedna z mála příjemných věcí,když je člověk dospělý.“

„Občas vyprávím přátelům v New Yorku, jaké to bylo vyrůstat ve Waterfordu, Jacku. Vykládám o houfu,ve kterém jsme chodili, o nás všech, a oni mi ty historky nechtějí věřit. Prý to vykládám, jako kdybychvyrůstala obklopená samými bohy a bohyněmi. Říkají, že přeháním. Nevěří tomu. Vykládám nejdřív oMikovi, protože o něm všichni slyšeli. Povídám o tobě a vaší rodině. O Shyle a její rodině. O Capersovi aJordanovi. O Maxovi, o Židu Hrdinovi. O matce… nikdy ty příběhy nedokážu ztlumit natolik, aby znělyvěrohodně. Byl mezi námi někdo, kdo ti tehdy nepřipadal výjimečně chytrý?“

„Jo. Já jsem si nepřipadal výjimečně chytrý. Tehdy. Ne dost chytrý na to, abych se klidil z cesty.“

„Klidil z cesty čemu?“

„Nevěděl jsem, že všechno, co člověk dělá, je nebezpečné. Všechno, i ta nejmenší, nejbezvýznamnějšívěc tě může srazit na zem.“

„Existovala nějaká znamení nebo předzvěsti? Čajové lístky, ze kterých bychom mohli číst, kdybychom byli

pozorní?“

„Nedá se předpokládat, že si člověk těch předzvěstí všimne. Jsou neviditelné, nemají žádnou vůni anezanechávají stopy. Dokonce je ani necítíš, dokud se neocitneš na kolenou a nerozpláčeš se nad jejichnesnesitelnou tíhou.“ řekl jsem.

Mířil jsem k ulici, ve které byla trattorie a čistírna se zamlženými okny. Z trattorie se linula vůně česneku a

uzeného masa.

„Nikdy jsem v téhle trattorii nejedl. Musí být nová.“

„Báječné,“ ozvala se Ledare. „Tak takhle se odvádí řeč od všeho hrozného?“

„Naučil jsem se na Jižní Karolínu moc nemyslet, Ledare. Zvlášť na to, co mi působí jen bolest. Jako Shyla.

Doufám, že to chápeš. Jestli ne, promiň mi to, ale nepotřebuju tě žádat o dovolení, na co mám myslet.Ani ty mě nemusíš žádat o dovolení, abys psala cokoli o čemkoli podle toho, co cítíš. Ale nikdy, anijednou, Ledare, jsi nenapsala ani slovo o tom, co se nám, bohům a bohyním tvého dětství, stalo.“

„Tedy Jacku, už celá léta jsem neslyšela takový projev předsedy třídy,“ zažertovala s úsměvem.

„Doběhla jsi mě, ty potvoro.“

„To je legrační, Jacku. Jižní Karolína pro mě vždycky znamenala zakázanou látku. Nikdy jsem o nínenapsala ani slovo, ani nejvzdálenější narážku a myslela jsem, že nikdy nenapíšu, dokud mě Mikenepozval minulý měsíc v New Yorku na oběd. Moji rodiče žijí v dokonalé hrůze, že odhalím strašnátajemství našeho domu, která přinesou hanbu a neštěstí rodinnému jménu.“

„Tvoje rodina nemá tajemství, Ledare,“ poznamenal jsem. „Má jenom prachy.“

„Překvapuje tě, že se Capers pokouší získat místo guvernéra?“

„Capers se pokouší získat místo guvernéra,“ zasmál jsem se hlasitě. „To nutně muselo přijít. Vzpomínášsi, jak mluvil o místu guvernéra v první a druhé? Věřila bys, že někdo může být tak ctižádostivý aprostoduchý ve věku pouhých sedmi let?“

„Samozřejmě že bych věřila. Jestli si vzpomínáš, Jacku, vzala jsem si ho za muže a porodila mu dvě děti,“odpověděla a stopa hořkosti se jí zachvěla v hlase.

„Víš, co si myslím o tvém bývalém manželovi,“ řekl jsem. „Nechme tohle téma stranou.“

Ledare odporovala: „Ale ty nevíš, co si o něm myslím já, přinejmenším ne v poslední době. Víš, že se o tomísto uchází jako kandidát republikánů?“

„Republikánů?“ Upřímně mě to překvapilo. „To bych si radši nechal operativně změnit pohlaví, než bychhlasoval v Jižní Karolíně pro republikána. A ten padouch Capers by se měl stydět. Ale ne, Capers senestydí. Stud nehraje v jeho načančaném divadle absurdit žádnou roli.“

„Nejvíc mu fandí můj syn a moje dcera.“ Odmlčela se a vypadalo to, že zadržuje dech. „Nemají mě takrádi jako svého otce. Je to parchant, ale okouzlující. Můžeš postavit Caperse vedle chameleona a ten, kdo

změní barvy, bude Capers.“

„Nemůžu na nikoho z těch lidí pomyslet, aby se mě nezmocnil pocit viny. Cítím vinu i za to, že nenávidímCaperse, přestože vím, že mám spravedlivé důvody toho lotra nenávidět.“

„Já necítím ani v nejmenším vinu za to, že ho nenávidím,“ řekla Ledare.

Na chvíli jsme se zastavili a pozorovali mourovatou kočku spící na okně. „Jednou ses mi pokoušel vysvětlit

vztah katolického náboženství k vině, ale nepochopila jsem z toho ani slovo. To, že jsi katolík, byla jendalší z podivných věcí na McCallově rodině.“

„Vina je můj hlavní pocit,“ vysvětlil jsem jí. „Ústřední téma mého života. Církev ve mně založila základyčiré viny. Uprostřed tvárné dětské duše vztyčili chrám, kde byly podlahy dlážděny vinou a sochy svatýchvyřezány z celých bloků viny.“

„Teď už jsi dospělý, Jacku. Můžeš se s tím vyrovnat. Určitě si dokážeš uvědomit, jak je to všechno hloupé

a zaostalé.“

„Nikdo s tebou nesouhlasí víc než já. Ale tebe vychovali v anglikánské církvi a anglikáni cítí vinu, jen když

zapomenou nakrmit svoje poníky na pólo nebo zabezpečit akcie.“

„O tom nemluvím. Vždycky ses choval, jako by vina byla něco skutečného, něco, co můžeš nahmatat.

Toho se musíš zbavit, Jacku.“

V tichu jsme kráčeli dál do města. Vrhal jsem letmé pohledy na Ledare a shledal jsem, že její krása jestále nesmělá a zdrženlivá. Byla tak hezká, že to vypadalo spíš jako poslání než dar. Ledare vždyckyprojevovala váhavost, když šlo o přijetí odpovědnosti, kterou krása od žen žádá.

Pořád si ještě pamatuji, jak jsem ji pozoroval při vodním lyžování na řece ve Waterfordu poté, co jí matka

v Charlestonu koupila žluté bikiny. Vždycky na ni byla na lyžích skvělá podívaná, když ji táhl rychlý člun a

ona dělala odvážné kousky při slalomu. Ale ten den se muži z města seřadili na březích jako vrány nadrátě a obdivovali měkké, nově vykroužené křivky, které se na jejím štíhlém dívčím těle objevily teprvenedávno. Dozrála tak náhle a bujně, že se to stalo hlavním tématem rozhovoru v bazénech a u barovýchpultů po celém městě. Jí připadala krása těžko snesitelná a svou sexuální přitažlivost neunesla vůbec. Nicji tak neznepokojovalo jako nežádoucí pozornost mužů, a tak zabalila žluté bikiny do stejné krabice, kamschovala dětské letní šaty.

Pozorně jsem si prohlížel její tvář, její krásu a jemné rysy.

„Slíbil jsi mi projížďku na gondole,“ změnila Ledare téma rozhovoru, když jsme se vraceli ke Grand

Canalu.

„Už jsme blízko Ginova stanoviště. Je to nejhezčí ze všech gondoliérů.“

„Loví hezké Američanky?“

„Už jsi ztracená, holčičko,“ zamrkal jsem na ni.

Když jsme procházeli ulicemi, které se zdají tak úzké, že se v nich téměř nedá dýchat, cítili jsme cibuli,smažící se na olivovém oleji, a slyšeli jsme, jak se nad kanály vznášejí tajemné hlasy, přenášené

vzduchem. Míjeli jsme domy, kde zpívali jeden druhému kanárci na sluncem zalitých oknech, vdechovali

jsme vůni smažených jater a slyšeli pleskání vody o tmavé, vyřezávané trupy gondol a vřeštění kocourů.Ledare se zastavila u obchodu s maskami, kde na nás zíraly groteskní, kvazilidské tváře s němou hrůzousvých prázdných očí. Šli jsme dál, naslouchali jsme kostelním zvonům a škorpení mezi dětmi, holubům,svolávajícím se na střechách, a zvuku našich kroků podél kanálu.

Gino čekal na svém stanovišti poblíž Akademie. Usmál se, když nás uviděl. Hluboce se uklonil, když jsemho představoval Ledare. Byl malý, světlovlasý a měl svalnaté tělo gondoliérů. Všiml jsem si, že Ledareokamžitě přijal a ocenil dlouhým obdivným pohledem.

Gondola s labutí šíjí vyplula na Grand Canal, hrdá jako kůň, zatímco Ledare seděla vedle mě a držela semě pod paží. Gino pracoval za námi, silnými, dokonalými rozmachy pohyboval zápěstím a předloktím.

Ledare spustila ruku do vody, když se kolem boku gondoly přehnala zpěněná vlna, zatímco Gino zkušeněvedl loď zčeřenými vodami kanálu.

Ledare poznamenala: „Tohle město nějak mění skutečnost. Od té doby, co jsem přijela, se cítím jakokomtesa. A teď, když tu tak plujeme, si připadám, jako bych byla stvořená z hedvábí.“

„Než odjedeš, budeš si přát, abys byla stvořená z peněz,“ varoval jsem ji. „Levněji se žije snad i na

nebesích.“

„Myslíš, že v nebi je to hezčí než v Benátkách?“ zeptala se a rozhlédla kolem sebe.

„To se mě moc ptáš,“ odpověděl jsem.

Vzpomněl jsem si na svůj pobyt v Benátkách během karnevalu po Shylině smrti, když jsem sbíral materiálpro reportáž o radovánkách Benátčanů před dlouhým odříkáním půstu. Při nejdivočejších oslavách prvnínoci jsem se podivoval, jak se ti lidé, kteří se tak velkolepě a nekonečně oddávají světským požitkům,mohou tak rychle obrátit k ponurému sebezapření půstu.

Toho února sněžilo, snášel se na nás sníh zrozený ve vysokých horských průsmycích Alp a já jsem si připadal jako dítě, když jsem se kouloval s ostatními turisty na náměstí svatého Marka. Zapomněl jsem,jak jsou jižané šťastni vždy, když uvidí sníh. Vždycky mě to překvapí.

Koupil jsem si škrabošku a převlek, abych dobře zapadl mezi Benátčany v jejich přestrojeném městě.Procházel jsem ulicemi a sledoval různé skupiny a veselé společnosti, účastnil jsem se večírků, na kteréjsem nebyl pozván, když mě dav protlačil vchody do zasněžených, svíčkami osvětlených paláců. Tiše a vpřestrojení jsem plul tím bílým, hvězdným světem, podivným jako andělé strážní, kteří zaplnili stěnynevysvěcených kaplí. Nemluvil jsem a ztrácel se v nespoutanosti karnevalu. Cítil jsem, jak síla převlekupřizpůsobuje moje já hlučným oslavám. Myslel jsem, že mě Shylin skok z mostu odmaskoval hlubokým,netušeným způsobem. Ale té noci se ke mně převlek vrátil, když jsem s pocitem stoupající radosti spěchal

městem. V chladu Benátek jsem cítil, jak mě spaluje čas.

Tančil jsem s anonymními ženami a pil jsem víno, které v tom skleníku radovánek teklo proudem. Cítiljsem, že ve veselém poli masek nacházím něco ztraceného. Pozoroval jsem, jak mladý kněz prchá dovedlejší uličky, jako by i vzduch sám o sobě byl nakažený. Rozhlédl se znovu kolem sebe, všechnozaznamenal, a než zmizel, uklonili jsme se jeden druhému. Udělal dobře, že utekl té nevázané noci, kdybylo náboženství vytlačeno na okraj. Než vstoupil do své poustevny, pokřižoval se. Utekl jednomu zbezuzdných vírů, který vyzařoval výmluvnou smyslnost.

Táhl jsem pak kluzkými, napůl osvětlenými ulicemi a dostával jsem se hlouběji a hlouběji do neznámýchčástí města. Přál jsem si, abych mohl konečně plakat, protože jsem ztratil Shylu. Myslel jsem, že podškraboškou budou slzy proudit snadněji, ale opět jsem se zmýlil. Po Shylině smrti jsem neměl čas pro niplakat a zakryl jsem žal výmluvou, že Lea potřebuje daleko víc, abych byl silný, než abych se zhroutil. Atak jsem si dal sám pro sebe schůzku s karnevalem, a když jsem procházel Benátkami, pokrytými sněhem

jako mešními rouchy, chtěl jsem získat čas pro všechny slzy, které se ve mně nahromadily. Žádné sevšak neobjevily, neukázala se ani jedna, protože duch města mě pozvedl do mlhy, která stoupala nadměsto, jak začal v menších kanálech pokrývat vodu sníh.

Další společnost deseti až dvaceti lidí spěchala kolem mě v úzké a zrádné uličce a nějaká žena se měchytila za ruku. Sel jsem s ní, zatímco nad Grand Canalem vybuchl ohňostroj a ze stále bdělého městazazněl vysoký tón sirény. Vedla mě po schodech do bytu, kde jsme tančili na milostné písně z alba Franka

Sinatry na nějakém večírku. Bylo tam tolik lidí, že jsme se prostě jen vmáčkli mezi jiná těla v zakouřené

místnosti.

Žena měla škrabošku, ale moje představivost doplnila její rysy do nejmenších podrobností. Všechny ženyse ve škraboškách přeměnily na známé krasavice a všichni muži, kteří s nimi tančili, byli okouzleni jejichkrásou. Žena, se kterou jsem tančil já, se mě začala italsky na něco vyptávat. Nedokázal jsem říct italskyani slovo, aniž by se poznalo, že jsem Američan.

„Ach,“ prohlásila žena sytým, zpěvavým hlasem, „já jsem doufala, že jste Číňan.“

„Tak jsem tedy Číňan,“ řekl jsem italsky.

„Já jsem komtesa,“ řekla pyšně. „Původ naší rodiny se dá vystopovat až k dvanáctému dóžeti.“

„Je to pravda?“ zeptal jsem se.

„Dnes v noci je pravda všechno,“ odpověděla. „Na karnevalu jsou všechny ženy komtesy.“

Moje italština vyčerpala všechny možnosti, a tak jsem se zeptal anglicky: „Je v masce snazší lhát?“

„V masce se musí lhát.“

„Tak nejste komtesa.“

„Jsem komtesa každý rok ve stejnou noc. A očekávám, že mi celý svět bude prokazovat pocty, jaké si

zasloužím.“

Ustoupil jsem o krok a hluboce jsem se uklonil: „Zbožňuji vás, komteso.“

„Sbohem, služebníku,“ udělala pukrle a zmizela v davu.

Venku jsem se pustil houstnoucím sněhem na západ a v lehkých botách mého bláznivého převleku mizačaly mrznout nohy. Hezké ženy, schované za lakovanými maskami, se smály a utíkaly, když jsem se knim blížil. Úzké benátské uličky, vzbuzující klaustrofobii, přeháněly moji výšku a můj stín vrhaný na dvoryvypadal rozložitý a připomínal kněze. U barokního průčelí kostela jezuitů se ve sněhu objevila žena,samotná. Zachichotala se, když mě spatřila, napůl zmrzlého a směšného v levném převleku, ale neutekla.Oba jsme se smáli, když jsme si uvědomili, že jsme jediní dva lidé v této temné části města.

Maskovaná žena, oblečená v panensky bílou barvu, mě vzala za ruku, a když jsem se pokusil promluvit,položila mi prst na rty. Oplatil jsem jí dotek a můj prst přejížděl po plném dolním rtu, dokud mě bolestivěnekousla. Pak mě vzala za ruku a spěchala se mnou průchody a oblouky, dokud jsme se nedostali dočtvrti, kde jsem nikdy nebyl.

Když jsme vstoupili do uličky příliš úzké na to, aby tam dva lidé kráčeli vedle sebe, otočila se a zavázalami oči šálou. Smála se, když se ujišťovala, že páska přes oči úplně zakryla mou škrabošku. Přesvědčená,že nic nevidím, vedla mě jako provazochodce, spoléhajícího na provaz ve výšce. Zdálky jsem slyšel hlasyveselících se ve městě. Zdály se vzdálené a neskutečné.

Slepě jsem ji následoval a důvěřoval jí, když mě vedla nějakým vchodem a po úzkých schodech dočtvrtého poschodí. Vstoupili jsme do místnosti, kde mi sňala šálu z očí; místnost byla tak tmavá, že jsem v

dokonalé temnotě nic neviděl jasně a slyšel jsem jen šplouchání vody o neviditelné čluny přivázanéněkde venku.

Pak jsem ji proti sobě ucítil nahou a její rty našly mé a její jazyk lovil můj a přitlačil mi ho hluboko dohrdla. Její ústa chutnala jako víno a mořská voda, jako esence ženství. Lízal jsem jí krk a ňadra, když měvedla k posteli, položila na čerstvě vypraná, bavlněná prostěradla a rozepínala mi knoflíky kostýmu. Lízala

mi hruď a sestupovala po mém těle dolů. Když dosáhla ústy penisu, vzala ho do úst a pohybovala s nímkrouživě jako polykač ohně. Dostala mě na hranice touhy a fantazie. Stisky jazyka mě přivedly na práhorgasmu, pak mě náhle pustila a převalila na sebe. Znovu jsme se políbili. Cítil jsem sebe a její ústa mělajinou příchuť, když jsem do ní vstoupil. V tom okamžiku jsem věděl, že chce zůstat neznámá. Nebudežádný obřad odmaskování. Když jsem se v ní pohyboval a vzpínal se nad ní, poddal jsem se té noci, kdysex rozkvetl jako divoká květina v tajné komoře fantazie. Žádost se zmítala na uvolněné uzdě, stala seprvotní, živočišnou a nepojmenovanou jako v jeskyních a lesích za svitu ohňů, když oheň nebyl ještě slovo

a tělo nemělo jméno.

Teď, když se gondola pohybovala mezi světly na Grand Canalu, pokoušel jsem se vzpomenout na jejídlouhé, nespatřené končetiny, vyvolat v paměti každý pohyb v té pomíjivé říši dotyků, každé přitisknutíprsů a odpověď nohou a boků, všechny záchvěvy a vzdechy v krátké vzpomínce na její vášeň.Nepromluvila se mnou ani slovo, ani já jsem nepromluvil s ní a samotný fakt našeho mlčení mě ještě víc

vzrušoval.

Když jsem dospěl na vrchol, můj výkřik se setkal s jejím a naše jazyky nalehly na ten zvuk. Pak jsmevyčerpaní a zpocení od sebe odpadli a zase jsme uslyšeli šplouchání vody, nárazy člunů o kotviště, vrzánílan a příboj vln, doprovázené naším těžkým oddechováním, jak vášeň pomalu chladla. Její vlasy mispočívaly na hrudi, kdy jsme leželi vedle sebe v temném pokoji.

Ledare se mě dotkla na tváři, ucítil jsem její prsty, mokré, jak je ponořila do vody. „Dám penny, když se

dozvím, na co myslíš.“

„Přemýšlel jsem o významu existencialismu v moderní literatuře.“

„Lháři,“ řekla, mávla rukou a škádlivě mě postříkala vodou. „Ať to bylo cokoli, dá se poznat, že to bylo

krásné.“

„Změny života,“ odpověděl jsem.

„Tohle město je postaveno tak, aby ho člověk nikdy nechtěl opustit, že Jacku?“

„Ne, myslím, že jsou krásnější města. Postavili ho tak, aby měl člověk vždycky něco, o čem může snít.“

„Láme mi to srdce, jak je tu všechno hezké,“ povzdechla.

„Po Benátkách se dobře cestuje, nenechají tě na holičkách.“

V té místnosti jsem uslyšel kroky dole na sněhu a spatřil tlumené světlo. Žena rychle vstala z postele, alezase mi položila prst na rty. Vrátila se s mým převlekem a promočenými ponožkami, které musela ohřátna nějakém topení. Když jsem se oblékl, vedla mě k východu a nechala si ode mne ohmatat rukamanespatřený obličej, jako když slepec čte svou oblíbenou báseň v Braillově písmu. Pak si nasadila masku,dala mi moji, znovu mi zavázala oči šálou a vedla mě dolů po schodišti a ven do sněhu.

Šel jsem za ní ostře mrazivou nocí vstříc hluku, lidem a půstu. Pokoušel jsem se k ní hovořit svouškolskou italštinou, prosil jsem ji, aby mi řekla své jméno, vysvětloval jsem, že bych ji chtěl zase vidět,pozvat na večeři.

Smála se, když jsem mluvil, a její smích mi prozradil, že ví, že její záhada a mlčení bylo největšímerotickým lákadlem společně stráveného času.

Přešli jsme most a její ruka mě náhle pustila, když jsem se ptal, zda v Benátkách bydlí. Pokusil jsem se jizavolat, ale uvědomil jsem si, že neexistuje žádné jméno, které bych mohl volat. Odstranil jsem si šálu zeškrabošky a zjistil jsem, že se nacházím na křižovatce čtyř benátských ulic. Neorientoval jsem se dobře.Poslouchal jsem, zda neuslyším utíkání nebo běh, ale uprchla potichu. Točil jsem se kolem dokola, aleviděl jsem jenom jiné postavy, maskované jako já, které přicházely přes mosty. Někteří nesli láhve vína,jiní svíčky nebo svítilny. Svítilny prosvětlovaly kužely světla padající sníh. Všude se ozývaly hlasy, ale jájsem toužil po jejím mlčení.

Pokusil jsem se vystopovat cestu zpátky, ale byly to Benátky a ta žena mi už dala veškerý čas, který mibyla ochotna věnovat.

Než jsem odjel, prošel jsem celé město, zvláště tu ponurou čtvrť v sousedství jezuitů, kam mě zavedlamoje záhadná milenka, jak jsem odhadoval. Chtěl jsem jí poděkovat, velebit ji a křičet nahlas její jméno.Nemiloval jsem se s žádnou ženou od Shyliny smrti. Moje tělo bylo zamčené na zámek, dokud nepřišla tasněhová noc v Benátkách a žena ve škrabošce, která rozuměla tajemství zůstat bezejmennou, žena, která

se mnou neprohodila jediné slovo.

Mnohem později jsem pojal podezření, že ta žena mohla být sama Shyla, která mi chtěla říct, že je časpokračovat v životě a zapomenout na ni. Převleky a předstírání byly dvě věci, které patřily mezi jejínejzamilovanější.

Když jsme s Ledare dorazili do Gritti Palace, zaplatil jsem Ginovi padesátitisícovou bankovkou. Gino políbil

Ledare ruku a nabídl jí, že ji příští den vezme zadarmo na projížďku po menších kanálech. Pak jsme se šlinahoru převléknout na večeři.

Mike už seděl za stolem, když jsme později ten večer vkročili do taverny La Fenice.

„Posaďte se. Vypadáš báječně, Ledare. V těchhle šatech by tě mohli zavřít do vězení,“ spustil Mike. „Je toskvělý podnik, Jacku. Nedáme si pořádnou pizzu pro tři mušketýry, co?“

„Je to moje oblíbené místo,“ řekl jsem. „Myslel jsem si, že se vám dvěma bude líbit.“

Když se číšník přišel zeptat, co si objednáme, vysvětloval jsem jídelní lístek. „Těstovinová jídla jsou tustrašně dobrá. Bigoli con granzeola je s omáčkou z krabů. Nemají tu chuť jako naši modří krabi, alepřesto chutnají skvěle. Jídla s telecím jsou dobrá všechna. A jestli máte rádi játra, Benátky jsou na ně to

pravé místo.“

„Řekni prostě tomu chlápkovi, že si dám hamburger a salát s rokfórovou zálivkou,“ prohlásil Mike.

„Tady hamburgry nemají. A v Itálii nemají rokfórovou zálivku.“

„Nemají hamburgry? Je to snad restaurace, nebo ne? Podělaný Four Seasons v New Yorku hamburgry

podává.“

„V tomhle bych Jackovi důvěřovala,“ řekla Ledare. „Vyzná se tu.“

„A tomu se zálivkou taky nevěřím,“ pokračoval Mike. „Kde se vyrábí rokfór? Poví mi to někdo?“

„Ve Francii.“ odpověděla Ledare.

„Správně, ve Francii. A to je snad proboha sousední země? Vsadím se, že není ani pět set kilometrů

odsud. Bez rokfóru salát nejím.“

„Dnes večer budeš,“ řekl jsem.

„Itálie je pořád ještě třetí svět, člověče. Člověk by řekl, že vzali stejný obrázek a napsali na něj dvacátéstoletí. Objednej mi nějakou zeleninu a kousek libového telecího. Jak se jmenuje opravdové telecí sblánou? Začíná to na s?“

„Scallopini.“

„Objednej mi něco podle sebe, Jacku,“ přála si Ledare.

Usmál jsem se a řekl: „Chytrá holčička,“ a začal jsem pro ně objednávat skutečnou benátskou hostinu,která začínala carpacciem, následovalo ritzoto lemované čerstvými zelenými stvoly chřestu. Končili jsmejehněčí kýtou, baklažány a špenátem, a protože jsme byli příliš zasyceni, dali jsme si místo dezertu

espreso a sklenici grappy.

Mikovi přinesli salát, ale on se ho nedotkl, když zjistil, že je zalitý olivovým olejem. Tak jsem tedy italskyinstruoval číšníka, aby nám přinesl některé přísady z kuchyně. Když to přinesli, smíchal Mike trochujogurtu a majonézy v misce, pak přidal worcesterskou omáčku a tabasco, a potom do směsi rozdrobil kusgorgonzoly. Číšník mu promíchal čerstvý salát s právě vyrobenou zálivkou a nemohl přitom skrýt

opovržení nad výsledkem.

„Výborné,“ prohlásil Mike šťastně, když ochutnal. „Řeknu ti, že tady mají někde ulitý rokfór.“

O několik okamžiků později už se Mike zase zakousl do hlavní věci, kvůli které do Benátek přijel.„Promluvme si minutku o tom projektu. Co si vy dva myslíte? Jaká je největší změna na Jihu od druhésvětové války?“

Chvilku jsme o tom přemýšleli a pak Ledare řekla: „Vynález instantní krupice. Ne to není ono. Že si můžeš

koupit taco, opravdové mexické taco, stočenou tortillu s nějakou nádivkou, skoro v každém jižanskémměstečku.“

Mike se zamračil a vytkl jí: „Nemluvíš vážně. A co ty, Jacku?“

„Já na tvém projektu pracovat nebudu a osobně je mi úplně jedno, jaká je největší nebo nejmenší změna

na Jihu.“

„Jde o velké peníze, Jacku. Víc peněz, než jsi kdy vydělal. Trochu jsem si to zjišťoval. Je to moje osobnílaskavost vůči tobě. Musel jsem je dost ukecávat, aby mi tě schválili. Ledare je už trochu zapsaná dopovědomí, pár lidí jí důvěřuje. Tvoje imitace Julie Childové nám moc nepomůžou.“

„Já do toho nejdu, Miku.“

„Budeš dělat poradce?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože budeš chtít, abychom psali o Shyle, a to já nebudu.“

„Nemusíme uvádět, že skočila z mostu. Nebo to bude mimo záběr.“

„Se mnou nepočítej. Budeš taky chtít psát o Jordanovi a šedesátých létech.“

„Ne, počkej vteřinku.“ Mike zvedl ruku. „Moc předbíháš. Podívej, chci to mít v kontextu. Copak nechápeš?Není to jenom o nás. Je to o tomto století. Když přišel můj dědeček do Waterfordu, uměl jen deset slovanglicky. Seznámil se s tvým dědečkem, Jacku. To jim oběma navždy změnilo život. Teď tady u toho stolu

v Benátkách sedíme jen proto, že se v roce 1921 odehrál v Rusku pogrom. Není to pravda?“ „Ano,“ souhlasil jsem, „je to pravda.“

„Podívej, ta minulost nás stvořila, ať se ti to líbí nebo ne. A pak jsme si zažili dost hnusný věci. Ptal ses naJordana. Ano, zatraceně. Dáme tam Jordana. Kdo nás změnil víc než Jordan Elliott? Víš, kde je, Jacku?“ „Říká se, že zemřel. Všichni jsme byli na vzpomínkové bohoslužbě za něj.“ „Říká se, že žije a že ty víš, kde. Říká se, že prý je v Itálii.“ „Jestli ano, nikdy se ke mně nepřihlásil.“ „Kdyby to udělal, řekl bys mi to?“ zkoumal Mike.

„Ne, neřekl.“

„Nesouhlasím s tím, co ten parchant udělal ve válce, ale panebože, je to velké drama. Zvlášť když se

dozvíme, jak se dostal pryč.“

„Tuhle část bys mohl napsat ty, ne?“ zeptala se Ledare Mika a pokračovala: „Možná má Jack pravdu.

Možná zahynul, když se pokoušel uprchnout nebo ukrýt.“

„Chci se dobrat pravdy,“ vysvětloval Mike. „Je věcí principu, aby to odpovídalo skutečnosti, jak to jenpůjde. Vyhledám toho parchanta a zaplatím mu haldu dolarů, když nám řekne svůj příběh.“

„On mluvil o principu?“ zeptala se mě Ledare s předstíraným údivem. „Opravdu teď Mike mluvil o

principu?“

„A další věc,“ pokračoval Mike a Ledare si nevšímal. „Chci, abyste mě vyslechli, než začnete křičet. Vím,co budete namítat, ale možná vás to, co vám chci říct, překvapí.“

„Tak spusť,“ pokrčila Ledare rameny.

„Vstoupil jsem do výboru, který vede kampaň za zvolení Caperse Middletona guvernérem Jižní Karolíny.Jsem výkonný předseda pověřený spravováním financí. Rádi bychom uvedli vaše jména v jeho volebním

výboru.“

Ledare vypadala naprosto omráčeně. „Jak se řekne italsky ,jdi do prdele‘, Jacku?“ optala se mě.

„To nemusíš vědět. Pošli ho prostě do prdele anglicky a ještě jednou za mě.“

„Vím, co si oba myslíte, ale mýlíte se. Ten chlap se změnil. Mluvil jsem s ním v New Yorku, než jsem sem

letěl, a ten lotr se dívá jen do budoucnosti. Má několik opravdu radikálních nápadů jak financovat vzdělání

a průmysl beze ztrát do příštího století.“

„Miku, probuď se,“ zahučela Ledare vražedně. „Zapomínáš, že jsem za toho lotra, co se dívá jen do

budoucnosti, byla vdaná. Měl taky pár opravdu radikálních nápadů jak platit na děti. Radši vůbec ne.“

„Váš rozvod mu právě působí trochu potíže v kampani, nebudu ti lhát.“

„Výborně,“ řekla Ledare. „Je to chladnokrevný, bezohledný darebák, Miku. Kdysi jsem se do něj

zamilovala, vzala jsem si ho, měla jsem s ním dvě děti a naučila jsem se ho během času pomalu

nenávidět. Je to zhouba ve všech dobrých i špatných věcech.“

„Netěší ho, co se mezi vámi stalo, Ledare. Sám mi to říkal. Přiznává, že se zachoval špatně.“

Přerušil jsem je. „Univerzita Jižní Karolíny, rok 1970, Miku. Skvělý rok. Možná si vzpomeneš, že jsme setoho roku dozvěděli o našem kamarádíčkovi, Capersovi Middletonovi, něco moc důležitého.“

„Ne všichni,“ ozvala se Ledare. „Někteří z nás se v tu dobu nedozvěděli ani drobeček o Capersově povazenebo smyslu pro čest. Jedna z nás si ho na základě toho úžasného, životně důležitého okamžiku vzala za

muže.“

Mike zhluboka dýchal a čekal, až náš hněv opadne. Pak zase začal mluvit. „Nikdo za to nemohl Capersenenávidět víc než já. Ale on stojí za vším, co udělal, a pořád si myslí, že to byl vlastenecký čin. Chce námříct všechno, co ho k tomu vedlo. Bude to součást seriálu.“

„Je mi líto, Miku, já do toho projektu nejdu,“ prohlásila Ledare.

„Pro boha živého! Co bys chtěla? Vím dobře, jak byste oba ty peníze potřebovali,“ vybuchl Mike. „Opravdu, Miku?“ zeptal jsem se. „Myslíš si, že nás můžeš koupit, že jsme na prodej, když nabídneš

správnou cenu?“

„Nemluvím o žádném kupování, Jacku.“ Mikův tón se najednou změnil. „Mluvím o tom, jak udělat dobrouvěc, sdělit lidem ohromný příběh a zase se navzájem poznat. Peníze jsou u toho jako zákusek. Představtesi, kolik byste mohli sníst čokoládové zmrzliny.“

„A tvůj přítel Capers nám chce vysvětlit všechno o své hrdinské roli na univerzitě? Představit se jako

americký hrdina?“

„Pro mnoho lidí hrdinou byl. Tak devadesát pět procent lidí v Jižní Karolíně stálo za tím, co udělal.“

„Ti samí lidé stáli taky za válkou ve Vietnamu.“

„Šedesátá léta, Jacku. Už mě ta sranda unavuje. Prázdná pokladna,“ vykládal Mike a cítil se nesvůj pod

stále nesmlouvavým pohledem Ledare.

„Chtěl bych tady před tebou něco prohlásit, Miku. Tady a na rovinu. Z celého srdce pořád věřím všemu,

čemu jsem věřil v šedesátých letech, nic jsem neodvrhl,“ řekl jsem důrazně.

„Spousta toho byl pokrytecký brak. Přiznej to,“ nevzdával se Mike.

„Přiznávám. A pořád tomu věřím.“

„Dobře. Capers se nebrání diskusi. Já jsem ochoten o tom debatovat, ale nikomu to neublížilo. Ty jsi byl

zavřený, Jacku, ale neměl jsi se špatně.“

„Ne, ublížilo to nám všem. Byla to smrtící rána, Miku, chápeš? Měli jsme Caperse rádi, věřili jsme mu a šli

jsme za ním.“ Hořce jsem se usmál.

„Ale dostal ses přes to. Všichni se přes to dostali.“

„Ale ne ten, kterého hledáš. Vsadím se, že se Jordan přes to nedostal, jestli je ovšem naživu,“ ozvala se

Ledare.

„Ty přece víš, kde je?“ zeptal se mě znovu Mike.

„Nevím, Miku. Byli jsme na vzpomínkové bohoslužbě za něj, vzpomínáš si? Kvůli Capersovi Middletonovi

neviděl nikdo z nás Jordana od roku 1970.“

Mike vytáhl z náprsní kapsy šekovou knížku a napsal šek na deset tisíc dolarů. Podal mi ho.

„To je záloha. Zaveď mě k Jordanovi… a dostaneš dalších deset tisíc.“

Pohlédl jsem na šek a zasmál jsem se. Zapálil jsem růžek svíčkou na stole a nechal jsem ho shořet téměř

do konce. Sledoval jsem, jak hoří krásným plamenem, a pak jsem ho hodil Mikovi do šálku espresa.

„Miku, potřeboval bys u mě studovat. Šprtej na závěrečnou zkoušku. Musíš se naučit, jak se zase státlidskou bytostí. Kdysi ti to docela šlo. Jenom jsi zapomněl, jak se to dělá.“

Mike se naklonil kupředu a pohlédl na mě očima, ze kterých sršela nenávist. „Mám pro tebe novinku,Jacku. Už nejsi kapitán všech týmů. Střední škola je za námi, musíš si přiznat, že chudáček Mike si vedelíp než ostatní. Od časopisu People přes Kdo je kdo až k oslavám Oscara. Mike Hess je někdo, s kým seve světě filmu musí počítat. Všichni u tohohle stolu si vedeme náramně dobře. Ledare píše své slavnéscénáře. Ty píšeš kuchařky pro tlusté turisty a pár cestopisů, abys poučil burany, jak se dostat do

Sixtinské kaple. Ale já jsem ty dostihy vyhrál.“

„Prosím tě, drž pusu, Miku,“ okřikla ho Ledare. „Poslouchej se chvíli. Vychloubáš se, žes byl v časopisuPeople, propánaboha. To je strašně laciné.“

„Říkám, co chci říkat. Koukni se na Jacka. Je to pokrytec a nafoukanec. Proč jsi nafoukaný, Jacku? Jakýzatracený důvod k tomu máš? Spálíš šek, jako bys byl nějaký František z Assisi. Ale já jsem se něconaučil, chlapečku. Mám šeky dost dlouhé, můžu přidávat číslice a nakonec se dostanu na cenu, kdypůjdeš do kolen a uděláš pro mě tu zatracenou práci.“

„To budeš psát dost dlouho, než se na to číslo dostaneš, Miku,“ usmál jsem se tomu jako pokusu zmírnitnapětí u stolu. Ale Mike se zdál rozhodnutý pokračovat v čelním útoku.

„Kritizuješ mě, kritizuješ Caperse Middletona a přitom jeho jediným hříchem je, že udělal z Jižní Karolínymísto, kde se žije líp. Zatraceně, Jacku, možná nesplňujeme tvoje vysoké morální standardy, ale žádná znašich manželek nikdy neskočila z mostu. Všechny naše ženské pořád chodí po světě s kabelkama odGucciho a kreditníma kartama. Žádnou z nich nemuseli lovit v řece. Promiň, že jsem tak hrubý, kamaráde,

ale to jsou fakta.“

Zavřel jsem oči a neotevřel je, dokud mi nepřipadalo, že se zase ovládám. Měl jsem chuť skočit přes stůlna Mika a mlátit ho do tváře, dokud by mi z ruky nezačala kapat jeho krev. Pak jsem si vzpomněl na Leua Shylu a na Mikův útok jsem nereagoval.

„Jen do něj, Jacku,“ řekla Ledare tiše. „Zabij ho, zaslouží si to.“

„Promiň,“ ozval se Mike náhle. „Ježíši Kriste, promiň, Jacku. To jsem nebyl já, kdo to řekl. Otevři oči.Uvidíš, jak ze mě čiší výčitky svědomí. VÝČITKY. Opravdu. Přísahám, Jacku. To jsem nechtěl říct. Nikdonemiloval Shylu víc než já. To mi musíš přiznat.“

Otevřel jsem oči a řekl: „To ti přiznávám. Miloval jsi Shylu a to je jediný důvod, proč tě i s tvými výčitkamisvědomí nehodím do Grand Canalu.“

„Tak ho tam hodím já,“ navrhla Ledare. „Aspoň se pobavíte.“

„Skvělá látka,“ poznamenal Mike. „Sepiš to a já to dám ráno přepsat. Dáme to do scénáře.“

Večer končil. Když jsme se vraceli pěšky do Gritti Palace, Mike se pokoušel napravit škody. Byl naprostookouzlující a dokonce mě trochu rozesmál.

Neříkal jsem nic a spokojil jsem se s nasloucháním Mikovi. Znal jsem ho dost dobře na to, abych chápal,že žerty a smích jsou součástí jeho komplikovaného rituálu omluv. Ale pod smíchem jsem horečněpřemýšlel. Musím se vrátit do Říma a varovat Jordana Elliotta, že je mu Mike Hess na stopě.

–––––Kapitola–––––pátá

Zavezl jsem Martu na římské letiště, kde si nechala potvrdit letenku do Jižní Karolíny a registrovala se k

letu, právě když šli kolem vojáci italské armády s kulomety.

„Nikdy si nezvyknu na všechny ty kulomety na letištích,“ poznamenala. „Aspoň se tu tolik nekrade.

Koupím ti tady cappuccino. K letadlu mě s tebou nepustí.“

„Kvůli terorismu?“

„Asi. Rudé brigády se pomalu vytrácejí, ale OOP je pořád čilá. Libye dělá rozruch a IRA je v pohotovosti.

Dokonce i osvobozenecké hnutí na Korsice.“

„Proč tady žiješ, když je to tu takové?“

„Nevraždilo se minulý rok i v Atlantě? A to je hlavní město jednoho ze Států.“

„Ano, ale letiště je tam naprosto bezpečné.“

Dali jsme si kávu a pozorovali skupinu pestře oblečených Arabů, kteří vstoupili do budovy a minuli dav lidí

z Ghany, zahalených do jejich nádherných domorodých rouch. Vypadalo to, že kdybyste stáli na letišti v

Římě dostatečně dlouho, prošel by kolem vás občan z každé země na zeměkouli a toto spojení s celýmsvětem mě nepřestávalo vzrušovat. Cítil jsem tu lásku k cestování, vzedmutý adrenalin cestujících, kdyžzvedali hlavu k odletovým tabulím a studovali číslíčka na úhledně vyplněných letenkách. Letiště bylomísto, kde jsem mohl opravdu pozorovat, jak plyne čas. Lidé se přesýpali dveřmi a vchody jako písek v

hodinách.

„Určitě ti to nemusím říkat, Jacku, ale Lea je skvělé dítě. Odvedl jsi fantastickou práci.“

„Jenom se dívám, Marto. Vychovává se sama.“

„Přála bych si, abys ji přivezl zpátky domů.“

„To ne, je mi líto, Marto,“ řekl jsem tak měkce, jak jsem jen mohl.

„Můžu ti slíbit, že nebudou žádné scény.“

„Jak to můžeš slibovat, když znáš svého otce?“

„Vždycky jsi ho tak nenáviděl?“ zeptala se mírně. „I jako dítě? Naše domy spolu přece zadní částí

sousedily.“

„Ne. Začal jsem ho nenávidět, až když jsem ho opravdu poznal. Myslím, že to začalo, když seděl šive po

naší svatbě.“

„Matka ho prosila, aby to nedělal.“

„A když seděl šive podruhé po Shylině smrti, moje vysoká úcta k němu jen stoupla.“

„Je to dobrý Žid. Tehdy byl v právu, když seděl šive.“

„A když to udělal po svatbě, byl zatraceně v neprávu,“ vybuchl jsem.

„Zase si jenom myslel, že je dobrý Žid.“

„A špatný člověk. Máš otce ráda, Marto? Shyla ho určitě neměla ráda.“

Marta se na chvíli zamyslela.

„Vážím si ho, Jacku. Je mi ho líto. Kvůli všemu, co prožil.“

„Ať prožil cokoli, určitě to světu vrchovatě oplatil.“

„Říká, že znemožnit mu stýkat se s vlastní vnučkou je to nejkrutější, s čím se setkal,“ řekla.

„Dobře. Jack McCall vyzývá minulou světovou válku k souboji tváří v tvář, aby se rozhodlo, kdo přiměje

George Foxe trpět víc.“

„Nemůže za to, kdo je a čím trpí,“ odpověděla Marta.

„Já za to taky nemůžu, Marto. Už je čas, abys šla do celního prostoru.“

U vchodu jsme se objali a drželi se dlouho v objetí.

„Oceňuju, co jsi udělala, Marto. Bylo to velké gesto. Zkusila jsi to se mnou a já to oceňuju.“

„Doufám, že to je jenom začátek. Chtěli bychom, aby se Lea stala součástí našeho života, Jacku. Matkaby tě moc chtěla vidět.“

„Řekni, že jí děkuju. Budu o tom přemýšlet.“

„Nikdy jsem nevěděla, Jacku, jak vám to s Shylou fungovalo.“

„To nevěděl nikdo,“ odpověděl jsem, když se Marta otočila k neprůhledným pohledům pěti těžceozbrojených letištních strážců.

Vrátil jsem se do bytu a strávil zbytek dne prací na článku o Benátkách a Gritti Palace. Rád píšu o cizíchměstech a kuchyních, protože mě to udržuje v dostatečné vzdálenosti od věcí, které mi jsou příliš blízko.

Abych vystihl povahu místa, které v cizích zemích navštěvuji, snažím se usilovně změnit stesk po domověv psaní, když popisuju, čeho si domorodci ve své zemi nejvíc cení. Psát o Benátkách je vždycky těžkýúkol. Město je jako nádherný paví ocas, roztažený v Jaderském moři, a nekonečnost jeho vodouprozářených kouzel člověka přiměje toužit po nové, tajné řeči, přetékající neotřelými slovy, která se dajípoužít, jen když se popisují Benátky cizincům. Benátky mě vždycky donutily čelit nedostatečnosti jazyka,když jsem měl popsat jejich nehynoucí krásu. Vložil jsem do toho celé hodiny, ve kterých jsem sepokoušel zmocnit navštíveného města. Chtěl jsem si všimnout věcí, které by mohly překvapit i samotnéBenátčany.

Když jsem skončil, přepsal jsem na stroji čtyři recepty, které jsem získal od různých benátskýchšéfkuchařů, a poslal jsem článek redaktoru přílohy Náročný cestovatel v New York Times. Předal jsemobálku vrátnému a vydal se přes Tiberu do židovské školy, kam Lea jednou týdně chodila.

Vyšla obklopena ostatními dětmi. Všichni chlapci měli drobné malé jarmulky jako palec. Když mě uviděla,rozběhla se ke mně. Chytil jsem ji a zatočil se s ní po ulici.

„Stihla teta Marta letadlo?“ zeptala se. „Moc se mi líbí, tati. Moc dobře jsme si popovídaly.“

„Zbožňuje tě, srdíčko. Ale to každý.“

„Ptala se mě na něco, na co jsem nedokázala odpovědět,“ pokračovala Lea už v chůzi.

„Co to bylo?“

„Jsem Židovka, tati? Marta se mě na to ptala a rabín se na to ptá pořád. Rabínovi se nelíbí, že chodím do

katolické školy.“

„Suor Rosarii se nelíbí, že chodíš do židovské školy, ale podle židovských pravidel jsi Židovka.“

„A podle tebe? Co jsem podle tebe?“

„Nevím, Leo,“ přiznal jsem, když jsme kráčeli hlučnými ulicemi Trastevere k řece. „Náboženství je mi cizí.Vyrostl jsem jako katolík, ale církev mi ublížila. Poškodila mě a zavinila, že jsem se bál světa. Ale taky mě

naplnila obdivem. Tvoje matka byla Židovka a byla na to hrdá. Chtěla by, abych tě vychoval jako Židovku,proto tě posílám do židovské školy.“

„A co ty chceš, abych byla?“

„Není důležité, co já chci. Můžeš si vybrat sama. Já bych rád, abys poznala obě náboženství a obě

zavrhla.“

„Uctívají odlišné bohy?“ zeptala se.

„Ne, zlatíčko. Myslím, že to je stejný chlapík. Podívej, vím, že za to v budoucnu budu platit, vyrosteš beznáboženských kořenů, a až ti bude osmnáct, najdu tě oblečenou do šafránové řízy sekty Haré Kršna svyholenou hlavou na letišti v Atlantě, kde budeš monotónně prozpěvovat v hindštině a hrát na tamburům“

„Chci jen vědět, jestli jsem Židovka nebo katolička.“

„Vyber si, zlato.“ Stiskl jsem jí ruku.

„Marta říká, že jsem Židovka.“

„Jestli chceš být Židovka, tak jsi Židovka. Byl bych moc rád, kdybys byla Židovka. Nic by moji rodinu tak

nepobouřilo.“

„Jaká je Jižní Karolína?“ změnila Lea téma.

„Strašná. Strašně ošklivá a stísňující na pohled. Pořád to tam smrdí a všude na zemi jsou chřestýši. Podletamějších zákonů jsou děti otroci od narození do osmnácti let. Uvnitř hranic státu je zakázáno prodávatzmrzlinu nebo bonbóny a všechny děti musí sníst dvě kila růžičkové kapusty denně.“

„Já kapustu nesnáším.“

„To je jen začátek. Všechna koťata a štěňata topí, hned jak se narodí, a takové věci. Člověku se tamnechce, věř mi.“

„Teta Marta říká, že je krásná a že by chtěla, abych ji přijela příští léto navštívit. Mohla bych?“ Šli jsme dál

a já jsem neodpovídal.

„Jakou chceš zmrzlinu?“ zeptal jsem se, když jsme vešli do baru poblíž Piazza Trilussa. „Limone ofragola?“

„Fragola,“ řekla, „ale tys mi neodpověděl na otázku.“

„Chceš jíst dvě kila růžičkové kapusty denně a být prodána do otroctví?“

„Říkáš takové věci, abych se neptala na maminku.“

Jedli jsme v tichosti. Já jsem měl oříškovou, která mi připomínala kouř, sníh a šero. Lea si dnes vybrala

jahodovou. Každý den se rozhodovala mezi příchutí citronů nebo jahod. Byl to její způsob, jak do života

bez matky vnést pocit pořádku a patřičnosti.

Na Ponte Sisto jsme se zastavili a zadívali na Tiberu, jak se její proud zrychluje u peřejí vedle Isoly

Tiberiny. Dva starší rybáři házeli vlasce do řeky, ale já jsem věděl, že nemám dostatek odvahy, abych

snědl rybu chycenou v těch nečistých vodách. I v nejměkčím světle vypadala Tibera plná hlenů a výkalů.

„Já vím o mamince všechno,“ řekla Lea a lízala dál zmrzlinu z kornoutu.

„Jestli ti Marta řekla jediné slovo…“

„Neřekla,“ skočila mi Lea rychle do řeči. „Vím to už dlouhou dobu.“

„Jak jsi to zjistila?“ zeptal jsem se a dával si pozor, abych se na ni nedíval. Upíral jsem oči na rybáře.

„Slyšela jsem, jak Maria mluví s vrátným. Nevěděli, že poslouchám.“

„Co říkali?“

„Že se maminka zabila skokem z mostu.“ Když ta slova vyšla z úst mé rozkošné, nadměrně vážné dcery,cítil jsem, jak se mi bezohledně zastavilo srdce. Pokusila se to říct jako fakt, ale v jejích slovech zaznělastrašlivá tíha Shylina činu. V tom okamžiku jsem poznal, že když jsem s ní jednal jako se sobě rovnou,okradl jsem ji o možnost být dítětem. Hůř, dovolil jsem jí, aby se starala o mě, a ukradl jsem svémuštědrému, dychtivému dítěti to, co mi moje matka jen zřídka dokázala nabídnout. Nechal jsem Leu néstsvůj nevyléčitelný smutek a změnil jsem její dětství v povinnost.

„Maria říkala, že se moje matka smaží v pekle. To se stane lidem, kteří se zabijí.“

„Ne,“ řekl jsem, klekl si vedle ní a přitiskl ji k sobě. Pokoušel jsem se rozeznat, jestli pláče, ale přes svévlastní slzy jsem nic neviděl.

„Tvoje matka byla nejsladší, nejlepší žena, jakou jsem znal, Leo. Žádný Bůh by nikdy neublížil tak slušnéa hodné ženě. Žádný Bůh by nevyčítal ani slovo ženě, která tolik trpěla. Kdyby takový Bůh existoval, plivlbych na něj. Rozumíš?“

„Ne.“

„Tvoje matka prožívala období velkého smutku,“ šeptal jsem. „Cítila, kdy taková období přicházejí, avarovala mě, že bude muset chvíli pryč, ale že se vrátí. Nastoupili lékaři, nemocnice. Dávali jí prášky,dělali, co mohli, a ona se vždycky vrátila. Jen naposled ne.“

„Muselo jí být moc smutno, tati,“ rozplakala se Lea nahlas.

„Bylo.“

„Nemohl jsi jí pomoct?“

„Pokoušel jsem se jí pomoct, Leo. Tím si můžeš být jistá.“

„Bylo to kvůli mně? Byla nešťastná, když jsem se narodila?“

Znovu jsem si klekl, přitiskl ji k sobě a nechal ji, aby se dlouho a pořádně vyplakala. Počkal jsem, až seutiší, a pak jsem teprve promluvil: „Žádné dítě na světě nebylo tolik milováno, jako tvoje matka milovalatebe. Nechtěla tě dát z ruky, chtěla tě pořád kojit. Měla ráda všechno, co s tebou nějak souviselo.“

„Tak proč, tati? Proč to udělala?“

„Nevím, zlatíčko. Ale pokusím se ti vysvětlit všechno, co chápu. To ti slibuju, když mi dáš ten kornout sezmrzlinou pryč z krku.“

Oba jsme se rozesmáli a otřeli si slzy do ubrousků, které jsme dostali se zmrzlinou. Klekl jsem si na jednokoleno, aby mi Lea mohla otřít zmrzlinu z košile a krku. Dvě maličké jeptišky se k nám blížily po mostě, akdyž se moje oči střetly s očima jedné z nich, sklopila je plaše jako srna.

„Myslíš, že to bolelo, když dopadla do vody?“ zeptala se Lea.

„Myslím, že toho mnoho necítila. Než se vydala na ten most, vzala si spoustu prášků.“

„Ten most, tati, byl vyšší než tenhle?“ „Mnohem vyšší.“

„Myslíš, že si vzpomněla na tu noc na pláži? Když se ten dům zřítil do moře? Když se do tebe zamilovala?“ „Ne, miláčku. Dostala se prostě do takového období života, kdy už nemohla dál.“

„To je smutné. To je moc smutné.“

„Proto jsem ti to nemohl říct. Proto jsem nechtěl, aby přišla tahle chvíle. Proč ses mě na tohle všechno

nezeptala, když ses to dozvěděla?“

„Věděla jsem, že bys plakal, tati. Nechtěla jsem, abys byl nešťastný.“

„To je moje starost, jestli jsem nešťastný,“ řekl jsem a pohladil ji po tmavých vlasech. „Nemusíš se o mě

starat. Můžeš mi říct všechno, na co myslíš.“

„Takhle jsi to neříkal. Říkal jsi, že se musíme starat jeden o druhého.“

Vzal jsem svou báječnou dceru do náručí, pevně jsem ji k sobě přitiskl a pak si ji posadil na ramena.

„Teď už to víš, kotě. Zbytek života se budeš učit žít se smrtí svojí matky. Ale ty a já jsme parta a společně

se budeme mít dobře. Jasné?“

„Jasné,“ souhlasila Lea pořád ještě s pláčem.

„Řekla jsi něco z toho tetě Martě?“

„Ne, myslela jsem si, že bys na ni zuřil. Chci ji navštívit. Chci poznat zbytek rodiny, tati,“ řekla se vší

rozhodností a tvrdohlavostí předčasně vyspělého dítěte.

–––––Kapitola––––—šestá

Následující den před rozbřeskem mi Lea vlezla do postele a přitulila se mi k zádům vláčně a pružně jakokotě. Hladila mě po vlasech, dokud jsme oba zase neusnuli. Nemuseli jsme mluvit. Žasl jsem nadskutečnou silou toho dítěte.

Když jsme se konečně probudili, uvědomil jsem si, že je pozdě, a lehce jsem Leou zatřásl.

„Musíš se připravit. Maria tě dnes vezme na návštěvu ke své rodině na venkov.“

„Proč nejedeš s námi?“ zeptala se, když vyskočila z postele a objala mě.

„Přijedu později,“ slíbil jsem. „Musím nejdřív v Římě ještě něco zařídit.“

„Maria už je tady,“ řekla Lea. „Cítíš to kafe?“

Když jsem je obě usadil do autobusu do Mariiny vesnice, pustil jsem se po Via dei Giubbonari. Stále jsem

byl zdrcen a otřesen skutečností, co Lea už ví.

Prošel jsem židovským ghettem a kolem Marcellova divadla, kde pod černým klenutým obloukem žil

uprostřed kočičího národa bezdomovec. Muž byl neškodný schizofrenik a já jsem vídal stařeny ze

sousedství, jak ze stejných nádob krmí zbytky jídla kočky i toho muže.

Zahnul jsem k Vila di San Teodoro, potom jsem přešel Circus Maximus a kráčel podél růžové zahrady na

kraji Aventinského vrchu. Zahrada poskytovala panoramatický výhled na Circus Maximus a Palatinum s

jeho zemitě zbarvenými rozbitými paláci, táhnoucími se po hřebenu pahorku jako polámaná abeceda.

Otočil jsem se a přelétl pohledem část města, kterou jsem právě prošel. Vybral jsem si mezi růžemi místo,kde bych mohl vidět, zda mě někdo nesleduje. Občas jsem si připadal jako blázen, když jsem to dělal, alenáhlé objevení Pericla Starraciho na piazze a Mikův plán na film jasně potvrzovaly oprávněnost mé

opatrnosti.

Vyšel jsem z růžové zahrady a kráčel podél oranžerie, kde matky bavily své děti a turisté se fotografovalis miniaturním Vatikánem v pozadí nad Tiberou. Když jsem míjel Santa Sabina, vklouzl jsem na dvůr apředstíral, že si prohlížím zbytky mozaiky nad kostelní lodí, zatímco jsem opět pátral po nelítostném

cizinci, který by mohl mou neopatrností odhalit místo pobytu Jordana Elliotta.

Kvůli Jordanovi, ne kvůli Lee jsem odhalil Pericla Starraciho hned první den, kdy se na mě pověsil naCampo dei Fiori. „Paranoia má ostřejší příchuť, když je nebezpečí skutečné,“ napsal jsem jednou

Jordanovi na pohlednici z Bergenu v Norsku.

Prošel jsem rychle Piazza dei Cavalieri di Malta, kde autobus přetékající Američany právě vykládal svoje

stádo.

Když jsem si byl jist, že nejsem sledován, vklouzl jsem do benediktinského kostela svatého Anselma.

Právě probíhala mše. Slyšel jsem, jak mnichové pozvedají hlasy ve starém chorálu. Zamířil jsem do třetízpovědnice na levé straně kostela. Tabulka oznamovala, že zpovědník mluví německy, italsky, francouzskya anglicky. Když vyšly dvě Italky a pokřižovaly se, vstoupil jsem do zpovědnice a poklekl. Kněz uvnitřzhasl světlo, což znamenalo, že ten den skončil s udělováním rozhřešení za hříchy proti Bohu.

„Otče Jordane,“ ohlásil jsem se okamžitě.

„Jacku,“ odpověděl Jordan, „čekal jsem tě. Už ke mně dnes přišli ke zpovědi čtyři lidé. To je, myslím,

rekord.“

„Povídá se, že nějaký zbožný muž u svatého Anselma nemá co na práci.“

„To těžko. Chtěl bys, abych vyslechl tvou zpověď, Jacku?“

„Ne, myslím, že ne. Ještě na to nejsem připraven.“

Hlasy mnichů se pozvedly v poklidném opěvování Boha.

„Bůh je trpělivý, Jacku. Počká.“

„Ne, nepočká. Neexistuje. Aspoň pro mě ne.“

„To není pravda. Existuje v různých podobách pro nás pro všechny.“

„Dokaž mi, že Bůh je.“

„Dokaž mi, že není,“ řekl kněz měkce.

„To není žádná odpověď.“

„To taky není žádná otázka.“

„Aspoň se pokus,“ naléhal jsem. „Povídej o kráse slunečních západů nebo nádherných tvarech sněhovýchvloček. Řekni mi svými slovy, ať už jsou jakkoli hloupá nebo prostoduchá, proč věříš v Boha.“

Jordan vydechl. Věděl jsem, že jeho vlastní víra se za ním plížila celé dny a noci zoufalství, a když se hokonečně rozhodla uchvátit, byl na to připraven a nechal se spolknout jako jehňátko. Připravenost jeotevření se záměrům Boha, pomyslel jsem si, když jsem naslouchal svému příteli v setmělém,polatinštěném prostředí.

„Jacku,“ promluvil Jordan, „muší křídlo je pro mě dostatečným důkazem boží existence.“

„Ztratil jsem dar víry. Měl jsem ho, ale přišel jsem o něj, a nezdá se, že ho kdy získám zpět. Ani nevím,

zda bych ho zpátky chtěl. Zapomněl jsem se modlit.“

„Modlíš se teď, Jacku. Hledáš. U každého z nás to má jinou podobu.“ Jordan se odmlčel. „Jaký byl výlet

do Benátek? Jak se má Mike a krásná Ledare?“

„Oba se mají dobře, ačkoli Mike přehání hollywoodské manýry. Obléká se do něčeho, co vypadá jako ušitéz lamích předkožek.“ „Jaký chce natočit film?“ zeptal se Jordan a nevšímal si mého komentáře. „Takový, který by vylíčil příběh Jordana Elliotta, zmizelého v roce 1971, o kterém od té doby nebylo

slyšet.“

Zpívání ustalo a kostel vydával silnou vůni kadidla a rozehřátého vosku. Beze zpěvu kostel vypadal, jako

když se vznáší nad zemí. Uvědomoval jsem si, že je Jordan podivně zamlklý.

„Co chce Mike sdělit o Jordanu Elliottovi?“

„Chce vyprávět náš životní příběh, včetně šedesátých let. Je to zatraceně dobrý příběh.“

„Končí Jordanovou smrtí.“

„To je oficiální zakončení,“ řekl jsem. „Ale dám krk na to, že tomu zrovna Mike nevěří. Naznačoval jsem ti,

že se stal strašně povrchním, ale neřekl jsem, že by zhloupl.“

Pokusil jsem se rozeznat Jordanovu tvář přes zpovědní mřížku, ale jako vždy měl kápi přetaženou přes

hlavu. Byl pro mě teď jenom hlasem, jak se o to snažil od toho překvapivého dne, kdy přijela do Říma

jeho matka a řekla mi, že její syn tady tajně žije. Protože ho stále hledali, Jordan souhlasil, že se se mnou

sejde, když přistoupím na to, že si nebudeme vidět do obličeje.

„Jak přišel Mike na to, že ještě žiju?“ zeptal se kněz a v jeho hlase se ozvala únava a vyčerpanost, kterou

jsem tam předtím neslyšel.

„Stejný zdroj. Pořád ten samý zdroj. Když šla paní McEachernová před několika let ve Vatikánu ke

zpovědi, zpovídal ji někdo, koho v jedenáctém ročníku učila angličtinu.“

„Zmýlila se v osobě,“ prohlásil Jordan. „To jsem jí taky tehdy řekl.“

„Je to taky hlasová učitelka Waterforské střední školy. Tvrdí, že nikdy žádný hlas nezapomíná.“

Jordan posměšně odfrkl, ale otřáslo jím, co jsem mu řekl. „Jaká je pravděpodobnost, že v Itálii při zpovědi

uslyším učitelku z Jižní Karolíny, která mě kdysi na střední škole učila Život na Mississippi.“

„Nevelká,“ přiznal jsem. „Pověsti nabyly na síle, když se vrátila do města, ale křižovaly Waterfordem ode

dne tvé předčasné smrti.“

„Byl jsem tehdy tak ohromený, že jsem neměl čas to promyslet.“

„Nevedl sis špatně. Četl jsem tvůj nekrolog a účastnil jsem se vzpomínkového obřadu jako čestný strážce

rakve.“ „Mike taky.“

„Mluvil s paní McEachernovou. Spousta lidí si myslí, že její historka je dost důvěryhodná. Není ani zamlklá,ani bláznivá. Jaké lepší místo si v moderním světě může najít člověk, který se chce schovat, než místokněze?“

„Ne, Jacku, tys to taky nikdy nepochopil. Místo kněze je na schování nejhorší. Staneš se knězem, aby sissundal masku, abys vyšel zpod skály na světlo.“

„Ty ses stal knězem, protože se ti podařilo utéct, ne proto, že by ses uměl věcem postavit. Když na to přijde, jsme my dva pokrevní bratři.“

„Já jsem se stal knězem, abych mohl lépe chválit Boha,“ odsekl Jordan hněvivě, „ty přízemní parchante.“

Zaťukal jsem na tenkou přepážku, která mě oddělovala od zpovědníkova ucha. „Promiň, Pane. Můjzpovědník mě právě nazval ošklivým slovem.“

„Protože jsi mě vyprovokoval.“

„Přinesl jsem ti nějakou poštu od matky.“

„Příští rok na jaře sem plánuje výlet.“

„Ještě jsem ti neřekl, že přijela Shylina sestra. Nějak mě vystopovala s pomocí soukromého detektiva.Překvapilo mě, že jsem ji rád uviděl. Pokoušela se zjistit všechno o sestře.“

„Tak jsi jí měl pomoci.“

„Možná ano.“

„Řekni jí, co si myslím o Shyle, Jacku. Řekni jí, že pokládám Shylu za jedinou svatou, kterou jsem kdypotkal. Skutečně svatá žena.“

„Velká škoda, že si nevzala svatého,“ řekl jsem a připravoval se k odchodu. „Svatému se ani vzdáleněnepodobáš,“ souhlasil Jordan, „ale vzala si zatraceně dobrého kamaráda.“

V šeru zpovědnice se tiše pomodlil a pokřižoval.

„Teď běž a nehřeš více, Jacku,“ prohlásil Jordan. „Tvoje hříchy jsou odpuštěny.“

„To nebyla zpověď,“ bránil jsem se. „Odevzdával jsem jen poštu.“

„Tak to není konvenční rozhřešení,“ opáčil kněz, „ale ty nejsi konvenční člověk.“

„Chvilku se stáhni,“ poradil jsem mu. „Mike má dost peněz na to, aby našel i Jimmyho Hoffu.“

Když jsem vyšel ze zpovědnice, otočil jsem se k mnichům, kteří stáli v kostelních lavicích, a kráčel k oltáři,

kde kněz právě dokončoval mši. Italština mi připomněla latinské odpovědi shromážděných, které jsmeříkali během mše v dětství. Malba na postranním oltáři přilákala mou pozornost. Prohlížel jsem si ji apřemítal, zda ten obraz zvěstování je dílem Raffaela nebo někoho, kdo mistrovy techniky s velkoupřesností studoval. V Římě je mistrovské dílo tak obvyklé jako velikonoční vajíčka a člověk nikdy neví, kdy

o jaké během svého putování zakopne. Protože jsem věděl o dějinách umění dost na to, aby mi bylojasné, že odpověď na otázku po původu malby sám nevyřeším, poznamenal jsem si, že se mám podívatna jméno umělce, až půjdu něco hledat do Vatikánské knihovny.

Přešel jsem lodí kostela, poklekl vedle starší Římanky, vhodil jsem do otvoru na mince pět set lir a zapáliljsem jednu svíčku za klid Shyliny duše. Protože jsem byl netrpělivý, vstal jsem příliš rychle a vyrazildlouhou uličkou. Zpozoroval jsem, jak Jordan na druhé straně kostela vyšel ze zpovědnice a pustil se kpostranním dveřím, vedoucím do nitra kláštera.

Jordan mi od té doby, co jsme v Římě navázali na naše nadlouho přerušené přátelství, málokdy dovolil,abych si ho pořádně prohlédl. Cítil, že čím méně o jeho životě kněze vím, tím víc budu chráněn, kdyby honěkdo odhalil. Věděl jsem, že při denní rutině svého řádu používá jiné jméno, ale to jméno nikdy neodhalil

ani mně ani své matce. Když jsem ho pozoroval, jak se rychle pohybuje k podzemnímu světu modliteb apůstů, do něhož nyní patřil, pořád jsem pod jeho sutanou rozeznával pyšnou chůzi atleta. Měl vyholenouhlavu a vousy, ale každá žena s pozornýma očima by se obrátila a obdivovala jeho pěkný vzhled azdatnou postavu. Ze všech chlapců, se kterými jsem hrál míčové hry, jsem se vždycky bál jenom JordanaElliota, když jsme hráli proti sobě. Tvrdost klášterního života jeho tělo ještě zpevnila. Zdálo se, že nemávnitřní regulátory rezerv nebo fyzické odvahy jako my ostatní. Na hřištích Waterfordu ten jemný kněz,kterého jsem pozoroval, jak se decentně ubírá do nějaké skromné cely, klidně uštědřil pořádný kopanecjakémukoli chlapci, který se mu dostal do cesty. Toho jsme si byli všichni vědomi. V přímém střetu ve hře

mi Jordan jednou málem utrhl hlavu, když jsem vyběhl, abych zachytil přihrávku Caperse Middletona. Tenden jsem poznal, jak se křísí čpavkem.

Jak jsem kráčel ven, uviděl jsem něco, co vypadalo trochu jako hlaveň, vystrčená ze zpovědnice předemnou a namířená na Jordana. Značnou dobu své profesionální kariéry jsem pracoval po boku fotografů;věděl jsem, že mnozí z nich jsou fanatici, pokud jde o získání dokonalého záběru, ale nepoznal jsemnikoho, kdo by byl schopen během mše obsadit místo zpovědníka, i kdyby za to měl dostat nevím kolikpeněz. Slyšel jsem rychlé cvakání nikonu, jak teleskopický objektiv mapoval každý Jordanův krok. Pak sefotoaparát schoval do zpovědnice a mniši začali zase zpívat.

Ustoupil jsem do postranní kaple a čekal, až se neznámý fotograf objeví. Pět minut se závěs nazpovědnici ani nepohnul, pak jsem spatřil, jak z ní vystoupil dobře oblečený muž s koženou brašnou,pokřižoval se a poklekl, pak se otočil a vyšel z kostela. V duchu jsem se vrátil zpátky a přemítal, kde jsempolevil v pozornosti, když jsem bral všechna bezpečnostní opatření tak vážně, kdykoli jsem šel za

Jordanem.

Ale když jsem uviděl soukromého detektiva Pericla Starraciho, jak se zastavil u svěcené vody a pokřižoval,

zachytil jsem na jeho tváři výraz hrdého zadostiučinění. Věděl jsem, co si myslí: že jednou provždy vyřešil

otázku zmizení Jordana Elliotta a má fotografie, kterými to může dokázat.

–––––Kapitola––––—

sedmá

Ve tři hodiny ráno, právě uprostřed snu o Shyle, mě probudila střelba na piazze. Zvuk motorina,odjíždějícího postranní ulicí právě pod oknem ložnice, mi připomněl bzučení chroustů, přivázaných naprovázek a vypuštěných, aby se rozletěli ve zdánlivě svobodných kruzích. Sen se rozplynul, když jsemrozsvítil lampičku u postele a potácel se tmavou předsíní do obývacího pokoje. Na piazze jsem uslyšel křik

přibíhajících lidí a houkání sirény daleko na kopci nad Trastevere, která sjížděla úzkou uličkou anechávala za sebou ozvěnu. Lea už byla v jednom z oken a pozorovala zakrváceného policistu na piazze.

Mnoho života v něm nezbývalo, už skoro vykrvácel. Bylo těžké uvěřit, že lidské tělo může obsahovat tolikkrve. Vypadalo to jako poslední vzepětí Rudých brigád a ten ubohý umírající policista byl možná posledníobětí, kterou muselo město vytrpět kvůli extrémním stanoviskům té skupiny.

„Je tak mladý,“ šeptala Lea.

„Ještě dítě,“ souhlasil jsem a díval se dolů na toho muže, kolem něhož se začal shromažďovat dav,vykřikoval modlitby a kletby, zatímco se karabiniéři, kteří hlídali francouzské velvyslanectví, snažili udržetpořádek. Lékař z vedlejšího domu mu zkoumal pulz a pak smutně sklopil hlavu.

„Proč ho zabili,“ ptala se Lea.

„Kvůli uniformě. Je představitelem vlády. Zastupuje Řím,“ odpověděl jsem.

„To by měli mít lepší důvod. Představ si, jak bude jeho rodičům.“

„To je politika, srdíčko. Tou zhloupne každý. Až vyrosteš, tak to pochopíš.“

„Neříkej to Ledare, až pro ni dnes půjdeš,“ starala se Lea, když jsem ji nesl zpátky do ložnice. „Chcemepřece, aby se jí v Římě líbilo, viď, tati?“

„To chceme.“

„Očistí tu krev, než Ledare přijde?“

„To je jedna z věcí, kterou Evropani ovládají dokonale,“ uklidnil jsem ji, když jsem ji ukládal do postele. „Vtomhle století získali velkou praxi v čištění krve. Nikdo to neumí líp.“

„Kdyby tu byla Chippie,“ mumlala Lea napůl ve spánku, „těm, co to udělali, by se dost zle vedlo, že jo,

tati?“

„Leželi by pokousaní na piazze,“ odpověděl jsem tiše. „Chippie byla vždycky tam, kde jí bylo třeba.“

„Ohromný pes,“ řekla Lea a usnula.,

Když jsem Ledare Ansleyovou ubytoval v pokoji pro hosty, vyprávěl jsem jí o ranním střílení a pozval ji,aby si se mnou vyšla do města a strávila tam typický den Američana žijícího v Římě. Měla za sebou dvatýdny v Benátkách a Paříži, kde musela často poslouchat Mikovy řeči, jeho vzpomínky na rodinu a město,a přesvědčování, aby přijala práci na jeho projektu. Na začátek jsem ji provedl točitými římskými uličkami,

protože jsem věděl, že tak pustí všechno z hlavy. V Římě obvykle návštěvníci za deset minut zapomenou,

že kdy byli někde jinde na zeměkouli. S Ledare jsem měl to potěšení sledovat, jak na ni působí kouzlokamenů a rozbitých sloupů. Každý krok v Římě, který uděláte, udělal před vámi někdo jako Caesar,nějaký papež nebo barbar. Vznášeli jsme se nad historií západní Evropy, zatímco mi Ledare vyprávělapověsti z Waterfordu. Každý krok, který jsme udělali, nás vedl nad tuctem civilizací, naskládaných nadsebou jako košile v prádelníku.

Na vrcholu kopce jsme se zastavili a pozorovali mladý, elegantní pár, vycházející z kaple Pallazzo dei

Conservatori za potlesku příbuzných, přátel a kolemjdoucích jako my.

Prodrali jsme se s Ledare davem a vklouzli na dvůr muzea, kde jsme prošli kolem obřích pozůstatkůKonstantinovy sochy, rozmístěných na dvoře. Viděli jsme obrovskou, žilnatou ruku, velkou jako vagon, aukazováček větší než já.

„Protože píšeš, Ledare, a to anglicky, musíš vidět jednu posvátnou relikvii,“ řekl jsem a ukázal na latinská

slova na jednom vlysu.

„Neumím latinsky.“ namítla Ledare. „Co to znamená?“

„Jedna stará Angličanka mi tu desku ukázala, když jsme tu byli s Leou. Vykládala mi, jak císař Claudiusdovedl svoje legie přes kanál La Manche. Chtěla, abych si představil údiv našich předků, když viděli, jakse na pobřeží Doveru vyloďují sloni.“

„Pravděpodobně se divili stejně jako my, když jsme poprvé viděli televizi,“ usmála se Ledare.

„Ticho,“ nařídil jsem jí. „Žádné žerty. Když se Claudius vrátil vítězně ze svého tažení v Anglii, nechal nadesku čistého mramoru z Luny vytesat tenhle nápis. Podívej se pozorně na ta čtyři rozbitá písmena B-R-I

T.“

„Dobře, vzdávám se.“

„To je první zmínka v dějinách o Británii, o ostrově Anglii. Tady na tom místě je kolébka našehomateřského jazyka, Američanko z Jihu.“

„Nemůžu to všechno pochopit. Bolí mě z toho hlava,“ povzdechla Ledare.

„Měli bychom na tomhle místě padnout na kolena vděčností,“ soudil jsem.

„Tak začni, drahoušku, já mám punčocháče.“

„Aha! Vidím, že nejsi romantická.“

„Jsem romantická, pokud jde o lidi, Jacku,“ bránila se Ledare. „Když jde o kus kamene, dokonale seovládám.“

Vydali jsme se na jih od muzea směrem k Forum Romanum a došli jsme na Belvedere Tarpeo, kde sehlouček japonských turistů shromáždil kolem průvodce, který ukazoval k Saturnově chrámu. Vzduch sezaplnil cvakáním uzávěrů minolt a nikonů, což znělo jako parlamentní debata vyhynulého hmyzu. Vyskočiljsem, když mě hezká mladá dvojice, která stála mimo skupinu, požádala, abych je vyfotografoval. Vzaljsem jejich fotoaparát, posunul film, nastavil expozimetr, a když Ledare dvojici pokynula, aby udělaliněkolik kroků vpravo, podařilo se mi vyfotografovat je s chrámem Castora a Polluca i s Koloseem vpozadí. Uklonili jsme se navzájem a s Ledare jsme pokračovali dolů z kopce s čerstvou energií, kterounám nečekaně dodalo setkání s tou dvojicí.

Na Via di San Teodoro jsme zahnuli a napili se vody z fontánky před belgickým velvyslanectvím. Vodabyla čistá a studená a pocházela z Apenin. Chutnala jako sníh, který roztál v dlaních krásné dívky. Vedljsem Ledare dlouhou ulicí dolů ke starožitnictví, kam jsem chodil jednou měsíčně platit nájem.

Když jsme vešli do dveří, Savo Raskovic si prohlížel objemný, v kůži vázaný svazek. Pohlédl na Ledare ařekl mi: „Konečně sis našel partnerku. To je proti přírodě, zůstat tak dlouho bez ženy. Já jsem Savo

Raskovic.“

„Ráda vás poznávám, Savo,“ řekla Ledare, když ji ten vysoký elegantní muž vzal za ruku a políbil ji. „Jsem

Ledare Ansleyová.“

„Ach, Jacku, kamaráde, mám pro tebe ke koupi nádherné věci. Máš tak dobrý vkus, ale nemáš peníze,“zahořekoval Savo.

Položil jsem ruku na rameno benátskému šlechtici, zhotovenému ze dřeva, který byl vysoký přesně jako já

a hlídal vchod.

„Prodej mi toho Benátčana. Za ten nájem, co ti platím, by měla být cena jen nominální.“

„Speciální cena pro tebe,“ prohlásil Savo a mrkl na Ledare. „Dvanáct tisíc dolarů.“

„Za menší částku bych si mohl koupit živého,“ namítl jsem. „Ta cena překračuje všechny meze.“

„Ano, ale je lepší být okraden přítelem než nepřítelem, ne?“

Přišel jeho bratr Spiro, který dělal vzadu za krámem účetnictví. Byl mnohem otevřenější než jeho

sourozenec. Objal mě a políbil na obě tváře.

„Nelíbej ho, Spiro, dokud nezaplatí nájem,“ ozval se Savo.

„Bratr jen žertuje. Neber ho vážně,“ řekl Spiro. „Američani jsou příliš citliví, bráško. Nerozumějí

balkánskému humoru.“

„To byl balkánský humor?“ podivil jsem se. „Není divu, že jste emigrovali do Itálie.“

„Tahle kráska, tahle bell’americana naplnila naše modlitby,“ nechával se unášet Spiro a políbil Ledare

ruku. „Jistě se chystáte za mého ubohého nájemníka provdat.“

„Musíte na tom pracovat, mládenci,“ odpověděla Ledare. „Ještě mě ani nepozval na rande.“

„Jsme přátelé z dětství,“ vysvětlil jsem. „Bratři Raskovicové jsou roztomilí zloději, kteří si říkají domácí.“

„Ach, Jacku, byli jsme roztomilí, když jsme byli mladí,“ řekl Spiro a ukázal na fotografii z počátku

padesátých let, na které stáli bratři ve skupině krásných mužů a žen, včetně Glorie Swansonové.

„Kdysi jsme patřili do salonu, signore, kam byla jedinou vstupenkou pohlednost,“ povzdechl Savo.

Spiro se přidal: „Zrcadlo bylo mým nejlepším přítelem. Teď je to vrah.“

„Tady je nájem na tři měsíce dopředu,“ řekl jsem.

„Rajská hudba,“ usmál se Savo na bratra. „Zvuk vypisovaného šeku.“

„Úplná symfonie,“ souhlasil Spiro. „Ať bella donna zase najde cestu k našim dveřím.“

„Římské ulice jsou mnohem krásnější, když po nich kráčíte, signoro,“ prohlásil Savo.

„Vezměte si ho za muže,“ prosil Spiro, „přijměte ho z našich rukou.“

„Ale pánové,“ protestoval jsem.

„Dělá se mi z tebe špatně,“ káral mě Savo, když jsme mířili ke dveřím. „Američani nevědí nic o romantickélásce. Ženy potřebují chválu, poezii…“

„To zní pěkně,“ řekla Ledare a oba muži jí u východu políbili ruku. „Pracujte na Jackovi dál, pánové.“

Na Via dei Foraggi jsem ukázal Ledare byt v prvním patře, kde jsme prožili první rok v Itálii, a maloupiazzu na Via dei Fienili, kde nás sousedi poprvé přijali mezi sebe jako vítané obyvatele. Právě na tomtonáměstíčku jsem si začal uvědomovat, jak o nás v Římě pečují. Když jsem vzal Leu nakupovat, pekařka

Martina jí ukrojila kus pizza bianca; Roberto, který vedl alimentari, jí ukrojil trojúhelník parmezánu a

Adele, která prodávala tu nejčerstvější a nejpečlivěji vybranou zeleninu, jí dala kus sněhobílého fenyklu nažvýkání, až dojí sýr. Tito Římané naučili Leu mluvit italsky nejautentičtějším římským dialektem a dělali to

s velkou oddaností.

Když jsem se s Leou stěhoval na Piazza Farnese, pokládali to za zradu a snobismus. Zelinářka Adeleplakala, když jsme se přišli rozloučit. Ale teď na mě Adele zavolala jménem, jakmile mě uviděla. Když sevyptávala na Leu, viděl jsem, že má na rukou pořád zelené skvrny od ořezávání artyčoků. VykládalaLedare, jak má Lea ráda lesní jahody a maliny, když je jejich období. Nakoupil jsem na večeři a chystalijsme se jít na oběd, když jsem uviděl Natashu, děvče s bílým psem. Byla vyšší a hezčí, než když jsem jividěl naposledy. Když jsem si pronajal byt na Via dei Foraggi, potkal jsem jako první ze sousedů dívku sbílým psem, jak ji tehdy Lea nazvala. Hledal jsem kde nakupovat, když Natasha vykročila z činžákuvyvenčit psa, úhledného teriéra, který měl chování aristokrata a paranoiu malého zvířete, které strávilo

život vyhýbáním se davu.

Pokusil jsem se promluvit s ní svou jednoduchou italštinou, která byla bezpochyby ještě poznamenanámým jihokarolínským přízvukem. Pozdravil jsem ji, vysvětlil jsem, že jsem Američan a jsem tu nový, žemám tříleté dítě, které se jmenuje Lea, a že bych se jí chtěl zeptat na místní obchody. Dívka se psem

zaklonila hlavu a rozesmála se.

„K čertu s tím,“ vyjel jsem. „Najdu si ty zatracené obchody sám.“

„Umím anglicky,“ řekla nato. „Moje matka je Italka a můj otec pracuje pro UPI.“

„Prosím vás, neříkejte mu, co jste právě slyšela. Prosím za prominutí. Jmenuji se Jack McCall.“

„Natasha Jonesová,“ řekla dívka. „Dovolte, abych vás provedla po obchodech a představila. Lidi jsou tu

moc milí, když vás poznají.“

Tiše jsem se přiblížil k Natashe. „Promiňte, nejste Sophia Lorenová?“ oslovil jsem ji.

Natasha se otočila, uviděla mě a usmála se. „Signor McCall, proč nikdy nepřijdete na piazzu na návštěvu?

Až zase uvidím Leu, bude už stará.“

„Tohle je Ledare Ansleyová, moje přítelkyně ze Států,“ řekl jsem.

Natasha udělala roztomilé pukrle. „Znala jste Leinu maminku?“ zeptala se.

„Velmi dobře. Všichni jsme spolu vyrůstali.“

„Měl signor McCall vždycky ve zvyku tak žertovat?“ pokračovala a nedívala se na mě.

„Vždycky,“ odpověděla Ledare. „A nikdy to nebylo legrační.“

„Ani trochu,“ potvrdila Ledare.

„Tak to se nezměnil,“ vrhla na mě Natasha kradmý pohled.

„Natasha je do mě zamilovaná,“ vysvětlil jsem Ledare. „To se mladým dívkám často stává, když potkají

dospělého mužského k světu.“

„Nevěřte mu ani slovo, signora,“ bránila se Natasha. „Nikdy jsem mu nevěřila.“

„Stýská se ti po mně, viď, Natasho?“ zeptal jsem se.

„Vůbec ne. Biancovi se po vás stýská.“ Ukázala na psa.

„Jenom Biancovi?“

„Ano, jenom Biancovi. To vím určitě.“

„Přijď si k nám poslechnout nové nahrávky Bruce Springsteena, které dostala Lea,“ řekl jsem. „Moc ráda

tě uvidí.“

„Možná přijdu.“ Natasha odcházela se psem k Via di San Teodoro.

Ve vedlejší ulici vystřelil motocykl. Nějaký stařec padl na zem a zakryl si krk rukama. Prodavači vyšli

pomalu z obchodů podívat se, jestli se něco stalo. Motocyklista se objevil na piazze a jeho motor dál

nepravidelně vystřeloval.

Všichni se starci smáli, ale poté, co jsem viděl mrtvého policistu, jsem jeho strachu rozuměl.

Natasha se otočila zpátky: „Otec mi říkal, že u Salerna dnes zabili nějakého amerického turistu.“

„Teroristi?“ zeptal jsem se.

„Kdo ví,“ pokrčila rameny. „Ale pro Američany je vždycky lepší, aby si dávali pozor. Vysvětlete to své

přítelkyni, prosím vás.“

„Jak to mám vysvětlit?“

„Řekněte jí, že Itálie je složitá,“ řekla Natasha a já jsem uviděl, jak nás z jedné uličky pozoruje Jordan

Elliott.

Nejdřív jsem se od něj odvrátil, protože jsem ho nikdy neviděl venku na veřejnosti. Když jsem se zaseotočil, a přitom vedl Ledare dolů po schodech na piazzu při zadním svahu Kapitolu, zmizel mi z očí. VŘímě jsou kněz nebo jeptiška vždycky neviditelní. Člověk každý den narazí na celá hejna kněží, patřícíchke všem národům světa.

Přemítal jsem, zda ho na denní světlo Říma přivedl pouhý záchvat stesku po domově. Když jsme kráčeli kMarcellovu divadlu, přecházeli jsme rušnou ulici lemovanou domy z období fašismu. Tam jsem zahlédlJordana sedět zády k nám na mramorovém zbytku zlomeného sloupu, který byl vysoký jako lavice.Uvědomil jsem si, že nás musel předběhnout a že můj přítel zná všechny uličky a zkratky Říma mnohemlépe, než jsem tušil. Možná chtěl jenom vidět, jak vypadá po všech těch letech Ledare. OkolnostiJordanovi ukradly mládí; možná pocítil neovladatelnou touhu se aspoň z dálky podívat na některá taztracená léta. Držel se dvacet metrů před námi a neotáčel se, zatímco jsem dál hrál roli průvodce aukazoval Ledare historicky významná místa, když jsme kráčeli hlavní ulicí židovského ghetta. Vrhal jsemna Jordana kradmé pohledy a vedl Ledare příšeřím temných uliček. Bylo to dokonalé místo, kde by semohla odehrát vražda nebo milostné dostaveníčko, ale člověk by ty ulice musel znát nazpaměť.

S Jordanem v čele nás cesta zavedla k Želví fontáně s hezkými chlapci, pomáhajícími vylézt želvám dovyššího patra. Všiml jsem si, jak prošel mezi stoly restaurace Vecchia Roma, promluvil s číšníkem a zmizel

uvnitř.

„Najezme se tady venku,“ navrhl jsem. „Na sluníčku.“

„Je to nejhezčí restaurace na světě nebo něco takového?“ optala se Ledare, když se posadila. Viděl jsem,že jsem ji procházkou unavil. Řím rychle unaví lidské oko, a když se lidem nabízí příliš rychle příliš mnohokrásy, přijde ta krása nazmar. Objednal jsem láhev acqua minerale, omluvil jsem se a šel jsem zjistit, kam

se schoval Jordan. Čekal na mě na toaletě. Hned jak jsem vstoupil, spustil: „Tohle někdo nechal vezpovědnici u Svatého Anselma,“ podstrčil mi pod stěnou kabiny manilovou obálku. Otevřel jsem ji a vytáhlsérii zvětšených fotografií, ukazujících, jak já vstupuju do zpovědnice a jak z ní Jordan vychází.

„Vypadáš dobře,“ poznamenal jsem.

„Vypadám mnohem starší,“ odpověděl. „Trapisti se nefotografují. Šokovalo mě, jak vypadám.“

„Viděl jsem soukromého detektiva, když jsem vycházel z kostela,“ řekl jsem mu. „Byl to tentýž chlapík,kterého si najala Marta Foxová, aby po Římu sledoval mě a Leu.“

„Potěšilo mě, že vypadáš ještě starší než já,“ dobíral si mě Jordan.

„Ty jsi mnich,“ mluvil jsem směrem, odkud jsem slyšel jeho hlas z kabiny. „Nemusíš uprostřed nocivstávat k dětem, nestaráš se o účty, které je třeba zaplatit, nebo odkud vyleze další hlupák. A vy mnišijste taky objevili skutečný pramen mládí, opravdové tajemství jak zůstat navždy mladý.“

„Co je to?“

„Že nemáte vůbec nic společného se ženskými,“ odpověděl jsem.

„Tak ty stárneš kvůli ženám?“ podivil se Jordan a já jsem tušil, jak se za zavřenými dveřmi usmívá.

„Ne, ženy tě zabíjejí zevnitř. Stárneš po alkoholu, který piješ, abys mohl se ženami vydržet.“

„Opat mě posílá do jiného kláštera, Jacku,“ řekl Jordan. „Chce, abych neříkal ani tobě, kde to je.“

„Má pravdu. To já jsem tě shodil. Přivedl jsem k tobě vnější svět.“

„Mike Hess mi napsal dopis, že se chce se mnou sejít. Zmínil se o tom filmu. Telefonoval jsem matce,

jakmile jsem ten dopis dostal, a řekl jí, že musí být zvlášť opatrná,“ pokračoval Jordan.

„Ví tvůj otec, že žiješ, Jordane?“ zeptal jsem se. „Svěřila se mu s tím Celestine?“

„Ví, že by mě otec udal úřadům,“ odpověděl Jordan. „Jeho život je jako jednosměrná silnice. Nemůže se

změnit.“

„Tyhle fotografie,“ řekl jsem a znovu se na ně podíval, „jsou fotografie mě a mého zpovědníka, kterého

jsem vůbec neviděl. Nevypadáš moc jako Jordan Elliott, se kterým jsme vyrůstali.“

„Musím na chvíli zmizet, Jacku. I před tebou.“

„Chápu,“ souhlasil jsem. „Bude se mi po tobě stýskat, Jordane. Ať to netrvá dlouho.“

„Ta Ledare. Pořád jí to sluší, že? Udělal bych nevím co, abych s ní mohl pár dní mluvit,“ povzdechl.

„Možná někdy,“ řekl jsem.

„To se nestane, Jacku,“ odporoval Jordan Elliott. „Pro lidi jako Ledare budu navždy mrtvý.“

„Jednou se to všechno musí promlčet,“ mínil jsem.

„Snad,“ řekl kněz, když jsem se chystal odejít. „Ale vražda se nepromlčí nikdy.“

–––––-Kapitola––––—

osmá

Pozorováním vlastní dcery jsem zjistil, že život bez matky vzbuzuje velkou žízeň po normálníchpodmínkách. Lea se nemohla podívat na žádnou ženu, aniž by si ji nepředstavovala jako manželku promne a matku pro sebe. Nikdy se nevzdala naděje, že si jednoho dne přivedu domů vhodnou ženu, kterádodá pocit harmonie našim nevyváženým životům. Když jsem jí představil Ledare, všiml jsem si přesněokamžiku, kdy se Lea mlčky rozhodla považovat mou starou přítelkyni za hlavní kandidátku na místoosoby, která by převzala vedení naší domácnosti. Lea měla zlozvyk zbožňovat jako hrdinku každou ženu,kterou jsem přivedl na večeři, ale Ledare byla navíc přitažlivá tím, že byla jednou z těch mytických bytostí,

zalidňujících příběhy mého dětství, které jsem jí vyprávěl.

„Nemyslela jsem si, že někdy v životě uvidím Ledare Ansleyovou. Vy jste byla královnou posledníhoročníku Waterfodské střední školy, předsedkyní Čestné národní společnosti a vedoucí sportovníchfanoušků a povzbuzovačů.“

„Jak to proboha všechno víš?“ ptala se Ledare.

„Třídní ročenka je pro Leu posvátná kniha,“ odpověděl jsem. Usídlili jsme se v kuchyni a já jsem začalpřipravovat večeři.

„Moje matka ročenku připravovala,“ řekla Lea. „Napsala o vás, že nikdy nezapomene, jak skvělé časy jstespolu strávily v hodinách ekonomiky u pana Moseleyho. To bylo v pátém ročníku. Svěřovaly jste si milion

tajností. Tak to napsala.“

„Ano, to byly doby,“ usmála se Ledare. „Zbožňovala jsem ta léta.“

„Vy jste jela s mým otcem do toho domu na ostrově svatého Michaela,“ pokračovala Lea. „Ten večer jstese s tátou rozešla a v tátově voze jste si začala s Capersem Middletonem.“

„To nebyl právě nejlepší krok mojí kariéry,“ poznamenala Ledare.

„Vždycky jsem si myslela, že Capers musí být velmi milý,“ podivila se Lea. „Maminka s ním chodila na

střední škole a vy jste si ho vzala. Sluší mu to.“

„Bylo to jako vyrůstat s filmovou hvězdou,“ řekl jsem, zapálil sporák, postavil vodu na těstoviny, osolil ji anastavil knoflík na maximum. Lea vyběhla z místnosti a vrátila se s pořádně ohmataným výtiskem školníročenky své matky. Zkušeně ji prolistovala a otočila na stránku s obrázkem povzbuzovaček.

„Maminka byla roztomilá, viďte?“ zeptala se.

„Byla kouzelná, miláčku,“ potvrdila Ledare. „Máš po ní oči, máš její krásné vlasy i úsměv.“

„Měli jste nějaký oblíbený pokřik? Táta tvrdí, že si nepamatuje ani jeden.“

„Copak on tě nenaučil ‚Bojovou píseň waterfordské školy‘?“ ptala se Ledare s předstíraným překvapením.

„To je tedy naprosté zanedbání povinnosti.“

„Vůbec jsem nevěděla, že nějaká bojová píseň existuje,“ odpověděla Lea.

„Podívej se na svou matku tady na obrázku, na vrcholku té pyramidy,“ vysvětlovala Ledare a ukázala nadevítičlenné dívčí družstvo seskupené do nebezpečného útvaru uprostřed hřiště. „Jakmile jsme pyramiduzrušily, ostatní studenti věděli, že přijde bojová píseň.“

„To je děsná píseň,“ přerušil jsem je. „Najdi mi horší druh hudby než bojové písně amerického Jihu.“

„Ticho, Jacku. Ty se do toho nepleť,“ okřikla mě Ledare. „Postav se vedle mě, Leo. Teď zvedni takhleruce. To bylo znamení, že se studenti mají postavit. Teď se třikrát zatočíme a stojíme čelem k vlajceWaterfordské střední školy.“

Ledare se zatočila a Lea ji neobratně napodobila, ale pokoušela se sledovat každý pohyb.

„Teď zvedneme bambulky do vzduchu a pořádně jimi zatřeseme. Kolem pochoduje kapela a hraje našibojovou píseň. Zatřes s nimi, zlato.“

Stály obě uprostřed kuchyně a třásly pomyslnými bambulkami. Protlačil jsem čerstvé těsto strojkem natěstoviny, až bylo hladké jako plátno. Pak jsem je začal krájet na dlouhé proužky, zatímco jsme s Ledarezpívali píseň, kterou jsem před lety nechal za sebou.

„Do boje, do boje, stateční Delfíni,

za našeho města štít,

za který se jdeme bít.

Teď se bude něco dít.

Do toho, do toho, stateční Delfíni,

za naši školu,

zvítězíme spolu.

Soupeři mají smůlu.“

„Stejně je to nejhorší písnička, jaká kdy byla napsaná,“ namítl jsem.

„Tvůj otec vždycky postrádal pravého školního ducha,“ vysvětlila Ledare Lee. „Ale tvoje matka pro toudělala hodně.“ Otevřel jsem láhev Barola a nechal jsem víno dýchat. „Dokonce i tehdy mě můj drtivý smysl pro čest

zahnal mezi mé neschopné spolužáky.“ „Je to pravda?“ ptala se Lea.

„To je všechno zpětný pohled,“ řekla Ledare. „Tvůj otec byl úplně stejně směšný teenager jako my

ostatní.“

„Byla jste mojí mamince na pohřbu?“ zeptala se náhle Lea.

Ledare odpověděla: „Samozřejmě že byla. Nejsmutnější věc, jakou jsem kdy viděla, zlatíčko.“

„Všichni měli maminku opravdu rádi, že?“

„Zbožňovali jsme ji,“ potvrdila Ledare.

„Cedím těstoviny, připravte se, budeme jíst jako králové a královny,“ zasáhl jsem.

„Kdykoli chce táta změnit téma, cedí těstoviny,“ vysvětlila Lea.

Cítil jsem červené víno, předávající něco ze svého hedvábného charakteru vůním stoupajícím z hrnce, kde

se vhodně mísila a prolínala rajčata s česnekem a šťastným zeleným úsměvem bazalky. Když jsme dojedli těstoviny, upravil jsem velké množství zeleného salátu a zručně jej urovnal, takže celekvypadal působivě. Použil jsem nejčistší olivový olej, nedávno vylisovaný v Lucca, a černý balzámový ocet,který pečlivě stárl v sudech s obručemi, a vůně v kuchyni se brzy slily, až se mi z nich zatočila hlava.Políbil jsem ty dvě ženy svého života a nalil víno k přípitku na zdraví nás tří.

„Dej mi ochutnat víno, tati,“ poprosila Lea.

„Jenom doušek. Italské úřady jsou podezíravé, když malé holčičky umřou na cirhózu jater.“

„Chutná to moc jako víno,“ nakrčila Lea hezký nosík.

Byl bezvětrný večer. Vzduch voněl rozmarýnou, když Ledare zapálila na terase osm svíček a já jsempředložil zákusek. Seděli jsme pod růžemi pnoucími se po mřížkách. Uřízl jsem růže pro Leu a Ledare.Když jsem si k nim přičichl, vzpomněl jsem si na Jižní Karolínu a rychle jsem je odložil. Vosy už šly spát,holubi vrkali ve svých neviditelných hnízdech na vrcholcích střech a ulicemi u řeky uháněla ambulance sezapnutou sirénou, vyzvánějící svou strašidelnou dvoutónovou melodii.

„Jé, tati,“ vyhrkla najednou Lea a přitiskla si obě ruce na ústa. „Já jsem zapomněla, že jsi dostal telegram.Antonio ho přinesl Marii a Maria mi ho dala, než šla domů.“

„Jsem rád, žes na to zapomněla. Z telegramu nekouká nic dobrého. Ať je v něm cokoli, pokazilo by námto jídlo a zažívání. Nenapadá mě jediný důvod, proč bychom měli přestat jíst a číst si něco, co může

znamenat jenom potíže.“

„Jacku,“ řekla Ledare, „může to být naléhavé.“

Lea už vyskočila ze židle a pádila dolů. Když jsem ji zavolal, byla už na pátém schodu točitého schodiště.

Slyšeli jsme, jak utíká dlouhou chodbou do ložnice. Pak jsme slyšeli kroky zpátky, zatímco nějaký

houslista hrál skladbu „Pro Elišku“ časným hostům v Er Giggetto.

„Tady je,“ položila přede mě Lea telegram. „Zvláště naléhavý.“

Měl jsem neblahé tušení, když jsem si prohlížel žlutou obálku s matným průhledným okénkem. Znovu

jsem ucítil žluté růže na terase.

„Otevřu ho, až dojíme.“

„Jak můžeš jíst, když se třeba stalo něco důležitého?“ zeptala se Ledare.

„Někdo ti třeba odkázal milion dolarů,“ ozvala se Lea.

„Moc se díváš na televizi, holčičko.“

„Tohle není televize, to je skutečný život a skutečný telegram. Přečti si ho,“ naléhala Ledare.

Opatrně jsem otevřel obálku. V telegramu stálo: „Přijeď domů. Maminka umírá na rakovinu. Dupree.“

Vyskočil jsem, přešel na kraj terasy a zadíval se na tmavý pruh řeky a na světla na pahorku nad

Trastevere. Ledare mi vzala telegram, přečetla si ho a překvapeně vydechla.

Pak jsem se ke svému úžasu rozesmál jako idiot a nemohl smích ovládnout. Osvobodil jsem se ze všech

omezení, které se shlukly kolem těch sedmi slov, předložených v telegramu jako zakázané ovoce. Řvaljsem smíchy, který byl zároveň bezmocný i plný bolesti.

„Jacku,“ podivila se Ledare, „buď tak hodný a řekni mi taky ten vtip, co tě tak rozesmál. Dokážu sivymyslet spoustu reakcí na takový telegram, ale smích mezi ně nepatří.“

„Matka vůbec není nemocná,“ řekl jsem. „Jenom se snaží něčeho dosáhnout. Něčeho důležitého. Lucy

dokonale ovládá strategii.“

„Jak to víš, tati?“ vložila se do toho Lea, která si vzala telegram od Ledare. Když ho přečetla, rozplakala se

a vrhla se k Ledare pro útěchu. Telegram otevřel starou rodinnou ránu, na kterou jsem už dávnozapomněl. Nevěděl jsem, jak mám začít vysvětlovat Ledare nebo své dceři scény se společného života smatkou, kdy často používala hrozbu vlastní smrti.

„Matka to dělá, aby vzbudila pozornost,“ začal jsem a uvědomil si, že nikoho nepřesvědčím. „To je mezi

námi stará historie.“

„Nemyslíš, že bys měl zatelefonovat bratrovi a zjistit to?“ navrhla Ledare.

„Kdybys mi poslal telegram, že jsi nemocný, tati, jela bych za tebou,“ začala Lea vzlykat.

„Smích je poslední věc, kterou bych od tebe očekávala,“ pokračovala Ledare. „Lucy možná není dokonalá,

ale určitě stojí za jednu nebo dvě slzy.“ „Říkám vám, že neumírá. Vypadám teď před vámi divně, ale kdybyste si to zařadily mezi moje zážitky, takby vám taková reakce připadala naprosto logická a předvídatelná.“ „Proč se směješ, když moje babička umírá? Co by sis myslel o mně, kdybych se dozvěděla, že umíráš, a

smála se?“ naléhala Lea.

Začala zase tiše plakat a Ledare ji vzala do náruče. Chvíli jsem se na obě díval a nakonec jsem řekl:„Nepřipravil jsem tě na tuhle chvíli, Leo, protože jsem si nemyslel, že k ní někdy dojde. Myslel jsem, žemoji rodiče umřou a budou mít pohřeb a nikdo z rodiny mě s tím nebude otravovat. Mým největšímpřáním bylo, aby mě nikdo z mých bratrů, rodičů, ani jiných členů rodiny už nikdy neštval. Ale asi jsem se

zmýlil.“ „Je to taky moje rodina, tati.“

„Jenom teoreticky. Celá léta jsi nikoho z nich neviděla na vlastní oči a nepamatuješ si o nich ani ň. Matkaneumírá. Hraje to. Má za lubem nějakou velkou věc.“

„Rakovina není dost velká věc, Jacku?“ poznamenala Ledare a pořád hladila Leu po vlasech.

„Ona říká, že má rakovinu. Kdyby moje matka tvrdila, že je dneska hezky, nevěřil bych jí to, dokud by senepodrobila testu na detektoru lži a nepředložila mi notářsky ověřené potvrzení meteorologa. Podívej,matka nám už dřív oznámila, že umírá na rakovinu. To je její starý trik. Je to typ ženy, která si myslí, že jí

rakovina získá soucit jejích necitelných a nevděčných dětí.“

„Nikdo z vás se nestará, jestli ta ubohá žena neumírá doopravdy?“ zeptala se Ledare s úžasem.

„Ty neposloucháš, co ti říkám. Před patnácti lety udělala totéž. Už jsem to představení zažil a všichni mojibratři taky. Podívejte, dokážu vám to. Pojďme do obýváku a já zavolám svýmu šťouravýmu bratroviDupreemu. Můžeš poslouchat na druhém aparátu, Leo. A ty můžeš odposlouchávat náš žertovný rodinnýrozhovor vedle mě, Ledare. My, McCallovi z Waterfordu, jsme známí bujarým veselím naší rodinné vřavy,nebezpečné stejně jako potenciál našeho ostrovtipu…“

„Co znamená slovo ‚ostrovtip‘?“ zeptala se Lea.

„Co znamená slovo ‚ostrovtip‘?“ opakoval jsem. „Myslíš, že jsem to ubohé dítě držel v Itálii moc dlouho,Ledare? Ztrácí veškerý přirozený smysl pro svůj rodný jazyk.“

Lea si lehla na mou postel k telefonu, já jsem šel k druhému a vytočil číslo svého bratra v Columbii, vpěkném domě poblíž univerzity, vzdáleném šest časových pásem.

Když telefon začal zvonit, zeptal jsem se Ley: „Jsi tam, srdíčko?“

„Ležím na tvojí posteli, tati. Poslouchám každé slovo.“

„Říkal jsem ti někdy, že jsi nejskvělejší holčička, jaká kdy žila na planetě Zemi?“

„Asi stokrát. Ale ty jsi zaujatý, ty jsi můj otec.“

Potom zvedl Dupree McCall sluchátko a řekl: „Haló?“ přízvukem a tónem, který bych poznal, i kdybych byl

z Jižní Karolíny sto let. „Haló?“ ozval se znovu Dupree.

„Dupree, to jsem já, Jack. Jack McCall, tvůj bratr.“

Následovalo dlouhé ticho.

„Je mi líto, ale nemám žádného bratra Jacka. To jméno je mi povědomé a slyšel jsem nějaké pověsti, žeten chlap existuje, ale promiň, kamaráde, nemůžu ti pomoct. Pokud vím, v rodině žádného bratra jménem

Jack nemáme.“

„Moc vtipné, Dupree. Nějakou tu dobromyslnou legraci o mém zmizení z rodinného kruhu snesu, ale

nesmí se to přehánět.“

„Jo tak tobě se zdálo, že jsem žertoval dobromyslně? Tak to mi promiň, ty posranej parchante. Jsem

úplně bez sebe a hodlám ti nakopat tvojí posranou prdel, hned jak uvidím tvůj trapnej obličej…“

„Pozdrav strýčka Dupreeho, Leo,“ přerušil jsem ho.

„Ahoj, strýčku Dupree, tady tvoje neteř Lea. Nemůžu se dočkat, až tě uvidím.“

„Leo, zlatíčko,“ řekl Dupree konsternovaně, „zapomeň na to, co jsem právě říkal tatínkovi. Jenom jsem

tak žertoval s tím lotrovským budižkničemu. Jak se máš, děťátko?“

„Dobře, strýčku. O příštích narozeninách mi bude devět.“

„Mám chlapce, kterému je devět. Jmenuje se Priolieu.“

„To je hezké jméno. Nikdy jsem takové neslyšela.“

„Oženil jsem se s dívkou z Charlestonu a ty všechny dávají svým dětem jména rodinných příjmení. Je to

takový špatný zvyk, zeptej se svého táty.“

„Dostali jsme tvůj telegram, Dupree. Proto volám.“

„Mohl bych si s tvým tátou promluvit soukromě, drahoušku?“ zeptal se Dupree. „Moc dobře vím, proč tě

chtěl mít na drátě, on ti všechno vysvětlí, až skončíme. Chci si s ním bratrsky promluvit, ano, Leo?“

„Samozřejmě, strýčku Dupree. Je to tak v pořádku, tati?“

„Je to úplně v pořádku, zlato, všechno ti řeknu, až zavěsíme.“

„Ahoj, Leo,“ řekl Dupree. „Máš tady spoustu lidí, kteří tě mají rádi. Neznáme tě dobře, ale čekáme, že

budeme mít možnost se s tebou seznámit.“

Lea zavěsila.

„Ten telegram, Dupree.“

„Voláš, aby ses dozvěděl, jestli je to habaďůra, vid?“

„Začíná ti to myslet. Řval jsem smíchy, když jsem to četl. Moje dcera a Ledare Ansleyová, která je v Římě

na návštěvě, si myslí, že to značí jistou otrlost v mojí povaze.“

„Každý z bratrů, kdo se to dozvěděl, se smál.“

„Všichni bratři se taky smáli,“ opakoval jsem Ledare, která poslouchala, jak mluvíme. Přišla Lea a posadila

se vedle ní na pohovku. Dívaly se na mě jako nějaký sbor nebo porota.

„Poslouchej, Jacku, vím, že si myslíš, že o mámě a jejím zdravotním stavu lžu. Řekněme to takhle, tygře:

Myslíš, že bych sezval do jedné místnosti čtyři největší darebáky, jaké jsem kdy potkal, jenom abych se

mohl pobavit lhaním?“

„Ne, to je bez debaty,“ přiznal jsem. „Jaký druh rakoviny má?“

„Na takovou otázku neodpovídám,“ řekl Dupree. „Pořád mám nějaká práva.“

„Chceš snad říct…“ řekl jsem a v tom okamžiku jsem věděl, co řekne.

„Vedeš. Jsi první, kdo to uhodl. Když si to tak vezmeš, Bůh má nějaký hořký smysl pro absurditu. Máma

má leukemii.“

Zařval jsem a zase se rozesmál, zatímco Lea s Ledare na sebe pohlédly s výrazem hrůzy.

„To je další lež?“ zeptal jsem se a zase se přestal ovládat.

„Je to pravda pravdoucí,“ odpověděl Dupree. „Tak zemře naše matka.“ Začal zase mluvit, pak se zarazil a

bylo slyšet, jak se mu změnil hlas.

„Je v kómatu, Jacku. Možná se z něj neprobere. Chce, abys přijel. Předtím mě prosila, abych ti

zatelefonoval. Řekl jsem jí, že mám dost svých starostí, než abych si je nechal přidělávat od takového

parchanta jako seš ty.“

„Co je to za zvuk?“ zeptal jsem se.

„Jaký zvuk?“

„Ty brečíš, Dupree?“

„Jenom trochu. Aby ses z toho neposral.“

„Ještě jsem tě neslyšel plakat.“

„Tak si na to zvykni, chlapečku. Máma umírá. Můžeš se smát, jak chceš. Včera jsem se na ni byl podívat.

Je to s ní špatné, Jacku, zdá se mi, že už není moc času.“

Podíval jsem se na hodinky a začal přemýšlet o letovém řádu, rezervaci letenek, a kdy zítra ráno otvírá

kancelář Alitalie.

„Zítra večer budu v Savannah. Přijedeš pro mě na letiště?“

„Přijede pro tebe Dallas. Už jsem volal Shyliným rodičům a řekl jim, že přijedeš.“

„Proč jsi to sakra udělal?“

„Podepsal jsi papíry, že prarodiče mají právo navštěvovat vnučku.“

„V Itálii ji nenavštěvují.“

„O to ses postaral. Chtějí si s tebou smírně promluvit. Myslím, že je to dobrý nápad.“

„Řekli ti, že tady byla Marta?“

„Volala mi a říkala, že tam poletí.“

„Díky za varování.“

„Nemluvil jsi se mnou celá léta, Jacku.“

„Zavolám ti zítra a řeknu ti, kdy přiletím.“

„Vezmeš s sebou Leu?“ „Tentokrát ne. Sbohem, Dupree.“

Zavěsil jsem, přešel k oknu a zadíval se na dopravní ruch na naší stroze krásné piazze.

„Musím letět do Jižní Karolíny, Leo,“ řekl jsem. „Zůstanu tam jen pár dní. Jestli matka umře, přiletím protebe a poletíme spolu na pohřeb. Jestli ne, pojedeme tam v létě. Je čas, aby ses zase podívala na

Frankensteinovu rodinu.“

„Neměl jsi pravdu, když ses smál, viď, tati?“ poznamenala Lea.

„Vypadá to, že jsem se dost zmýlil.“

„Jsi kvůli mamince smutný?“ zeptala se.

Podíval jsem se na svou dceru a pocítil smrtelnou něhu, jakou jsem vždycky cítil k tomu dítěti, které midarovalo většinu toho, co má v mém životě smysl.

„Byl jsem kvůli mamince vždycky smutný,“ odpověděl jsem. „Ale teď půjdu radši zatelefonovat Marii a řícijí, aby mi dnes večer sbalila kufr.“

„Jdi balit,“ rozkázala Ledare. „My si máme s Leou co povídat.“

Porušil jsem slavnostní přísahu, kterou jsem udělal poté, co Shyla skočila z mostu v Charlestonu. Vraceljsem se domů.

ČÁST DRUHÁ

–––––Kapitola––––—devátá

Velká bolest matčina života spočívala v tom, že nemá dceru. Pořídila si plný dům chlapců, které muselavychovávat, a hladina hluku byla pořád příliš vysoká, pokoje vřely testosteronem a randálem,provozovaným jen z přebytku energie, a životem, ve kterém se všechno muselo vyzkoušet na vlastní kůži.

Celý život sbírala panenky, které chtěla předat nikdy nenarozené dceři. Lucy McCallová vždycky vypadalapříliš zranitelná a křehká na to, aby mohla porodit tak hlučné a zdatné hejno. Vždycky v sobě nosilanějakou bolest, ale jsem si jist, že narození dcery by jí v mnohém ulevilo. V jejím životě ji stálepronásledovali a ovládali chlapci. Jestli existuje něco takového jako příliš mnoho mužského živlunajednou, bratři McCallovi to ztělesňovali.

Uviděl jsem bratra Dallase dřív než on mě. Byl třetím synem v pořadí a jediným, který následoval otce vprávnické praxi. Dallas se už před dlouhou dobou stal odborníkem na to jak zakrývat neobroušené hrany

a udržovat svou temnou stránku v tajnosti.

Velmi formálně jsme si podali ruce a vyměnili zdvořilosti.

„Nikomu z nás jsi neřekl ani sbohem,“ vyčetl mi, když jsme šli vyzvednout zavazadla.

„Pospíchal jsem,“ řekl jsem a podal mu ruku. „Sbohem.“

„Vtipkováním to jenom zhoršuješ,“ pokáral mě. „Budeš muset odpovědět na spoustu otázek.“

„Nemusím odpovídat na žádné otázky, Dallasi.“

„Nemůžeš po pěti letech jen tak nakráčet zpátky do rodiny, jako by se nic nestalo…“

„Můžu. Jsem Američan a svobodný člověk, narodil jsem se v demokratické společnosti a na světěneexistuje žádný zatracený zákon, který by stanovil, že se musím nechat otravovat svojí praštěnou

rodinou.“

„Jenom zákon slušnosti,“ kázal Dallas, když jsme čekali na zavazadla. „Měl jsi přivézt Leu, musíme ji

poznat a ona má právo poznat členy rodiny.“

„Lea neví, co slovo ‚rodina‘ znamená,“ odsekl jsem mu. „Přiznávám, že ji to může později vykolejit, ale

taky z ní může být nejzdravější lidská bytost na světě.“

„To zní, jako když mluvíš o dítěti ze zkumavky.“

„Chtěl bys být radši dítě ze zkumavky, nebo aby tě vychovali máma s tátou tak, jako vychovali nás?“

„On to může dosvědčit nejlíp, ctihodnosti,“ pravil Dallas pomyslnému soudci.

„Jak vychováváš svoje chlapce, Dallasi?“

„Říkám jim, že jediná věc, o kterou se musejí starat je… všechno. Dávat si pozor na všechno. Zastrčithlavu, schovat zadek a vždycky se ujistit, že má člověk při sobě baterku a suché sirky.“

Zasmál jsem se. „Vychováváš je, aby se z nich stali McCallovi.“

„Ne, vychovávám je, aby si na to dali pozor,“ odpověděl Dallas. „Ani ses neptal, jak se daří mámě.“ „Jak se daří mámě?“

„Dneska je jí hůř.“

„Ve které je nemocnici?“

„Chtěla zůstat ve Waterfordu.“

„Vy jste ji nedali do Charlestonu nebo Savannah? Vy jste ji strčili do toho zatraceného waterfordskéhošpitálu? Proč jste jí prostě nepřiložili k hlavě revolver a neprostřelili mozek? Má leukemii, Dallasi. Dowaterfordské nemocnice se chodí kvůli kocovině a podlitinám, a když tě bolí v krku, ale nikdy s ničímvážným. Šel bys ty do té zatracené místní nemocnice, kdybys měl leukemii?“

„Nešel, sakra,“ připustil. „Ale matka si nedala říct. Do města přišla spousta odborníků. Máme dokonce

vlastního chirurga.“

„Naše matka je mrtvá žena,“ řekl jsem. „Zabila ji vlastní hloupost. Skutečné nemoci vyžadují skutečnédoktory a skuteční doktoři jdou do skutečných měst, aby si vydělali skutečné peníze. Mizerní doktoři jdoudo mizerných měst stejně jako hovno pluje po proudu. Tady jsou moje zavazadla.“

„Mám od tebe poslouchat výčitky o mizerné lékařské péči, kterou poskytujeme matce, když ses o ni pět

let nezajímal?“ vyjel. „Ne všichni jsme Dupreemu tleskali, když ti poslal telegram.“

„Neměl to dělat,“ sundal jsem s heknutím kabelu z pohyblivého pásu a vydal se za lidmi na parkoviště.

„Můžeš nás pokládat za staromódní,“ řekl a vzal mi kufřík. „Pocházíme ze staré školy a myslíme si, že je v

pořádku poslat telegram synovi, když si to jeho matka výslovně přeje.“

„Měli jste to udělat, až umře.“

„Matka se v posledních pěti letech změnila. Škoda, žes žádnou z těch změn nezažil. Její nový manžel na ni

dobře působí.“

„Budu se muset setkat s jejím novým manželem?“ zeptal jsem se. Zdálo se mi nesnesitelné pomyšlení, že

bych měl při příletu domů zažívat ještě další citové výlevy. Úplně jsem zapomněl, že se možná poprvé

setkám s novým nevlastním otcem.

„Ještě jsem si ani nezačal představovat vlastního otce,“ protestoval jsem. „Nevidím jediný důvod, proč

bychom měli čeřit špinavou vodu a pokoušet se přátelit s mužem, který má na svědomí zločin.“

„Jaký zločin spáchal ubohý Jim Pitts?“

„Oženil se s ženou, která mi zničila život a znemožnila mi až do smrti najít štěstí.“

Dallas se zasmál a pravil: „Když tě vychovávala, byla ještě nezkušená. Začínala. Až nejmladší kluci pocítili

plný rozkvět jejího génia.“

„To mám štěstí. S mámou je to divné. Myslím, že jsem z ní celý život šílel, ale přesto ji zbožňuju. Nesnesupomyšlení, že ji něco bolí nebo trápí.“ „Je plná paradoxů,“ souhlasil Dallas. „Poslední věc, kterou by člověk u matky chtěl.“

„Jak jde tvoje právnická praxe?“

„Mám tolik klientů, že jim musím rozdávat v čekárně čísla,“ řekl Dallas. „Musel jsem najmout ozbrojenou

stráž, aby ty davy zvládla.“

Zasmál jsem se a prohlásil: „Mít praxi s otcem nedopadlo nejlíp.“

„Lidi na malých městech mají rádi, aby byl právník střízlivý, když sepisuje jejich poslední vůli nebo ověřujetitul,“ vykládal Dallas. „Táta minulý týden usnul na konferenčním stolku, když jsme sestavovali výpověď.“

„Neříkal jsi, že už nepije?“ poznamenal jsem.

„Jeho játra musejí vypadat jako továrna na destiláty,“ řekl Dallas. „Řekněme, že to praxi nepřineslo

mnoho dobrého.“

„Ještě pořád mě uctíváš jako hrdinu a považuješ mě za boha mezi lidmi, jako když jsi byl malý?“ zeptal

jsem se.

„Stýskalo se mi po tobě, Jacku,“ přiznal Dallas. „Já si nenacházím kamarády snadno. Jsme bratři a

nemáme moc na výběr. Beru svoji rodinu vážně, protože to je všechno, co mám.“

„Musel jsem se vzpamatovat. Dallasi, nebylo to správné, ale přišlo to přirozeně. Cítil jsem, že mám právo

odletět do Říma.“

„Můžeš být pryč,“ řekl, „a nebude mi to působit problémy. Ale kde je řečeno, že nemůžeš rodinu

navštěvovat? Nebo psát dopisy?“

„Když jsem odjel, chtěl jsem zmizet i ze svého vlastního života. Cítil jsi někdy něco takového?“

„Ne,“ odpověděl. „Ani jednou.“

„Jsme odlišní lidé.“

„Chlápkové jako já se mi líbí mnohem víc než chlápkové jako ty,“ prohlásil Dallas.

„Mně taky,“ odpověděl jsem a bratr se zasmál. I když byla naše rodina postižena těžkými ranami azkouškami, nacházela útěchu v hojivém balzámu smíchu. Černý humor nás ochránil před pokrytectvím a

zoufalstvím.

„Jak se má tvoje drahá manželka a děti?“ optal jsem se.

„Výborně, děkuju za optání,“ odpověděl.

„Neboj se, nebudu jí říkat slečno Scarlett, až ji uvidím.“

„Díky, i když není zač.“

„Řekl jsi jí už, že Lincoln zrušil otroctví?“

„Je mi úplně fuk, že nenávidíš moji ženu.“

„Není pravda, že nenávidím tvoji ženu, Dallasi,“ řekl jsem potěšen jeho obranou. „Ona se pořád tak nějak

vznáší jako hvězdice nebo medúza. Nevěřím ženám, které se vznášejí.“

„Má jenom dobré držení těla. Jsme spolu velmi šťastni.“

„Pokaždé, když slyším, jak nějaký manžel bezdůvodně pateticky vykládá, jak je s manželkou šťastný,

čichám rozvod, milenky a noční lety do Dominikánské republiky kvůli rychlému rozvodu. Šťastní manželé

o tom nemluví. Prostě žijí a často se usmívají.“

„Kladný přístup udělá hodně,“ řekl. „To je něco, cos už dlouhou dobu nezkusil.“

„Nic nezní tak falešně jako kladný přístup,“ namítl jsem. „Je to tak americké.“

„Je ohromné, že jsi zase tady,“ potřásl Dallas hlavou. Nastartoval auto a vycouval z místa, kde parkoval.

„Připadá mi to jako včera. Tehdy jsem si myslel, že jsi báječný chlapík.“

„Čas letí.“

„Jsem rád, že jsi přijel, Jacku. Máma už může být mrtvá, až tam přijedeme.“

„To je ohromně kladný přístup,“ poznamenal jsem a pak jsem se zarazil.

Dallas nic neříkal, a tak jsem zkusil bezpečnější pole.

„Kde budu bydlet?“

„Můžeš bydlet u nás, jestli chceš, ale táta by opravdu rád, abys bydlel u něj. Prý dostaneš svůj starý

pokoj.“

„Ohromný, po tom právě toužím,“ prohlásil jsem sarkasticky.

„Je trochu osamělý, Jacku. Uvidíš. Těžko můžeš nenávidět někoho, kdo tě potřebuje a snaží se těpotěšit.“

„To bude pro mě hračka.“

„Neunavuje tě někdy na všechno takhle odpovídat?“

„Ne,“ odsekl jsem. „Neunavuje tě někdy nepoložit nikdy tu správnou otázku?“

„Můžeš mámě a tátovi někdy prominout, že jsou přesně tím, čím se narodili?“ Dallas upíral oči na tmavýpruh silnice vedoucí z Garden City na malý most přes řeku Savannah západně od města.

„Ne, to je věc, kterou jim nemůžu prominout.“

„Výborně,“ odpověděl zachmuřeně. „Polovina problémů, které máš se světem, se brzy vyřeší, kamaráde.“

„Dívej se na cestu, mudrci,“ řekl jsem, „vjíždíme do našeho rodného státu.“

Řeka Savannah, která tvoří hranici mezi dvěma státy, má pro mě jistou výjimečnost, kterou ostatní řekypostrádají. Georgia se s námi rozloučila na tabuli u silnice a další tabule nás vítala do státu, kde senarodily a vyrostly všechny McCallovy děti, kde prožívaly všední dny a učily se nářečí svého domova.

Mezi členy naší rodiny však také protéká neviditelná řeka, oddělující jednotlivá království ducha, která činínáš vztah zároveň nevyzpytatelný i slibný. Lidé vždycky chybně soudili, že jsme si mnohem bližší, nežjsme ve skutečnosti byli. Jsme si podobní jakýmsi nedokonalým, značně zkresleným způsobem, jako levné

kopie, ale v mnoha věcech máme ke světu odlišný přístup.

Dallas je spokojený, že je Jižan, a nikdy nechtěl být ničím jiným. Všechno, co mu dodává pocitdokonalosti a středobodu světa, se vyskytuje v okruhu asi sto mil od místa našeho narození. Vystupuje svelkou vážností, kterou nervový systém nás ostatních postrádá. Ze všech mých bratrů si Dallas vybralnejkonvenčnější cestu, která má v sobě rysy bezpečí. V životě obdivoval takové lidi, kteří se stali členypředstavenstva v kostele ve Waterfordu nebo městskými radními, nebo stáli v čele propagační kampaněza postavení nové silnice a shromažďování peněz na ni. Lidé mu důvěřují, protože se vyhýbá extrémům.V naší vášnivé, temperamentní rodině, kde je křik považován za vyšší stupeň promluvy a řvaní jevrcholkem dialogu. Dallas představuje hlas rozumu.

Natáhl jsem ruku a stiskl bratra vzadu za krkem. Měl napjaté svaly a pod mým dotykem sebou škublbolestí. Ačkoli měl pověst člověka, který má nadání domlouvat příměří a řešit ožehavé otázky, věděl jsem,

že ho tomu naučilo jen jeho právnické řemeslo. Vybudoval si pověst rozumného a vyrovnaného člověka,za kterou zaplatil značnou cenu tím, že si ve velkém nakupuje léky proti překyselení žaludku. Jeho vnějšíklid je dosažen pomocí antacidů. Ačkoli Dallas ve svém profesionálním životě předstírá sebeovládání aduchapřítomnost, ví, že není nejmenší naděje, aby mě tím podfoukl. Touží zaujmout místo mezichladnými hlavami v našem městě, ale cestou k jeho srdci je pracovní znalost zuřivosti.

Vdechoval jsem vzduch přímořského kraje, jak jsme se každou mílí vzdalovali od průmyslových výparů,vznášejících se v jasném slunečním svitu nad Savannah.

S každým úsekem cesty kolem mě proudil sametovější a prosluněnější vzduch. Když jsem zavřel oči anechal čas za sebou, cítil jsem, jak se kolem mě jako v pomalém a ukradeném snu přízračně ovíjí uprchlávůně mého chlapeckého věku. Zjistil jsem, že se celým tělem předkláním v napjatém očekávání. Autoprojelo pustinu porostlou borovicemi na ostrově Garbade a já uviděl dlouhý půvabný most, který se táhl přes více než kilometr širokou řeku Broad Plum. Připadalo mi, že se moje duše uvolňuje jako skládací židle

zapomenutá u bazénu. Protože i krása má své hranice, zůstanu navždy válečným zajatcem té lákavé,vzrušující a rozlehlé planety, lemované palmami a zelenými bažinami, které se táhnou podél řek padesátkilometrů daleko a vysychají na nízko položených ostrůvcích, nacházejících se na severu i jihu podélpobřeží, než se objeví mohutný a nerušený Atlantik.

Ta nížina u moře ve mně zanechala svůj otisk jako hlava nějakého dávného krále, vyrytá do lisovanéměděné mince. Celá země tu byla cítit, jako by se vrátila flotila rybářských člunů z celodenního lovu navzedmutých vlnách růžových vod a mořských trav.

„Stýskalo se ti po té vůni?“ zeptal se Dallas. „Můžeš žít v Římě tisíc let, ale vsadím se, že se ti pořádstýská po pachu našich mělčin.“

„Řím má své vlastní pachy.“

„Ještě sis nezvykl?“ pokračoval Dallas. „Je těžké žít pořádným životem, když pořád balíš kufry.“

„Můj život se odehrává v jiné části světa. To není žádný hřích.“

„Vychováváš Leu jako Italku?“ „Jo, to teda vychovávám.“

„Radši přivez holku sem. Dáme jí pár týdnů základního výcviku. Vykutáme v ní geny jižanské chudiny.“

„Chováš se jako idiot, když si přede mnou hraješ na chlapce z Jihu,“ vyjel jsem.

Dallas mě škádlivě plácl přes rameno. „Proto to dělám. Chci vidět, jestli se budeš řehtat, když spustím

svoji obvyklou písničku.“

„To už není písnička, Dallasi. Obávám se, že teď už je to život.“

„Jsem Jižan až do morku kostí,“ pohlédl na mě Dallas. „A nestydím se za to jako ty, když to říkám

nahlas.“

„Umíš i lepší věci,“ změnil jsem téma. „Jak máma vypadá?“ „Jako přejetá parním válcem,“ procedil mezi zuby.

„Jak to všichni berou?“

„Výborně,“ řekl Dallas sarkasticky. „Máma umírá na rakovinu. Situace nemůže být růžovější.“

Nemocnice stála na pěkném místě na břehu Waterfordské řeky, ale jakmile jste vešli dovnitř, vydávalatypicky americký, antiseptický nemocniční pach. Na chodbách visely kresby školních dětí, osmdesátníků aduševně chorých, kteří vynikli v tvorbě pastelkami a prsty při pracovní terapii. Během posledníchčtyřiadvaceti hodin jsem s velkým úsilím myslel na všechno možné, vyjma matčina stavu. Minulost bylazemě, kam jsem omezil výlety. Když jsme vešli do čekárny, kde se shromáždila narychlo sehnaná rodina v

mlčenlivé vigilii, připadal jsem si, jako kdybych vkročil na minové pole.

„Všechny zdravím,“ řekl jsem a snažil se nedívat se nikomu v místnosti do očí. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Já jsem Jim Pitts,“ ozval se neznámý mužský hlas. „Manžel vaší matky. Ještě jsme neměli to potěšení se

setkat.“

Stiskl jsem ruku svému novému otčímovi a hlava se mi zatočila, jak byla lehká, přestože atmosféra kolem

byla tak hustá, že by tam ptáci nemohli ani zpívat, natož létat.

„Těší mě, doktore Pittsi,“ řekl jsem. „Máte dobrý vkus na ženy.“ „Vaše matka bude ráda, že jste přijel,“ pokračoval doktor.

„Jak jí je?“ zeptal jsem se.

Doktor Pitts se zatvářil rozpačitě, pak polekaně a já viděl, že ten vysoký bělovlasý stařec s barytonem jeblízek slzám. Když se pokusil promluvit, nevypravil ze sebe slovo, a tak mi nemohl vylíčit přesnější nebotragický stav matky. Vzhledem byl doktor měkčí, tlumenější kopie mého otce, ale když jsem se o tompozději zmínil bratrům, nikdo tu podobu nezaznamenal. Doktor a matka spolu před dvěma lety utekli,když na rozhodnutí o rozvodu mých rodičů ještě nestačil uschnout inkoust. Bratři si udržovali od doktoraPittse odstup a pořád se k němu chovali jako k odlišnému doplňku rodinného kruhu. Vypadal jako člověk,který si váží stálosti a recituje přísloví o vrabci v hrsti.

„Ostatní chlapci mi říkají doktore, ale říkejte mi Jime, prosím vás,“ řekl.

S výjimkou nejmladšího bratra Johna Hardina bylo ostatním „chlapcům“ přes třicet. „S radostí, Jime.“

„Ta tvář je mi povědomá,“ oznámil bratr Tee nahlas všem v místnosti, „ale jméno si nemůžu zařadit.“

„Pocházíte z těchto končin, cizinče?“ zeptal se Dupree a mrkl na Dallase.

Řekl jsem jim oběma italsky, aby si dali pokoj, a Dallas se dal do smíchu. Dupree první vyskočil ze židle aobjal mě. Je to jediný člověk z mých známých, který umí člověka obejmout a zároveň udržovat odstup.Protože byl z bratrů nejmenší, měl přirozené nadání rozhodovat takové ožehavé záležitosti, které buď drží

rodiny pohromadě, nebo z nich učiní roztroušené a neposlepovatelné zlomky.

„Dobře, že jsi tady, Jacku,“ prohlásil. „Máme nějakou naději, že zase uvidíme Leu?“

„Vypadá to, že vždycky je nějaká naděje,“ odpověděl jsem a taky ho objal. Pak mě k sobě pořádně přitiskl

bratr Tee, druhý nejmladší z nás chlapců. Tee svoje city nikdy neskrýval, vždycky přetékaly z břehů.Matka ho pokládala za nejměkčí exemplář mužského z McCallovy rodiny a za zdaleka nejvhodnějšího zevšech bratrů na to, aby se u něj vyplakala na rameni. Ale Tee byl vůči matce taky nejvíc zaujatý. Byljediný, kdo jí byl schopen říct do očí, že by se měla zodpovídat ze zločinů neschopnosti a nedbalosti…Proto ho její kóma zasáhlo zvlášť těžce.

„Připrav se, Jacku,“ řekl Tee, „máma vypadá příšerně. Nevím, co ti Dallas řekl, ale je to horší, než sidokážeš představit.“

„Brzy to uvidí,“ ozval se Dallas.

„Myslel jsem, že to jen předstírá,“ pokračoval Tee. „Víš, že nad mámu není, když chce něčeho dosáhnout.Pokoušel jsem se přijít na to, co by to mohlo být. Tady doktor jí koupil cadillac, takže jsem věděl, že auto

to není. Dal jí takový prsten, že by ho neuzvedla gorila, takže diamant to taky nemohl být. Ale ona si to

umí skvěle naplánovat, že jo? Víme, že má něco za lubem, že jo?“

„Nesouhlasím s tím, co nadhazujete o mojí ženě,“ ozval se doktor Pitts.

„Uklidněte se, doktore,“ konejšil ho Dupree. „Tee jenom myslí nahlas.“

„Doktůrku, dejte na mě, vy tu ženskou ještě neznáte. Vy jste nový ve hře. Já mámu nekritizuju. Opravdu.Já na ní tohle obdivuju. I když mi to náhodou pořádně zamotalo život. Já nejsem zaujatý.“

„Můžete mi předepsat něco na uklidnění pro zvíře, doktore?“ zeptal se Dupree. „Potřebuju Teeho na noc

utišit.“

„Vaše matka je nejúžasnější žena na světě,“ prohlásil doktor Pitts, vstal a chystal se odejít z místnosti. „Je

hanba, že to její synové nevidí.“, Když odešel, řekl jsem: „Jsem jen chvíli pryč a vy hned dostaneteroupy, kluci. Myslel jsem, že jsem vás vycvičil líp.“

Dallas zakroutil hlavou a prohlásil: „Doktor Pitts má trochu potíže si na nás zvyknout. Postrádá vtip, ironii,

sarkasmus a veškerou potřebnou tvrdost, která by mu umožnila přežít v téhle rodině.“

„Myslí si, že je máma dokonalá,“ řekl Dupree. „Nic proti tomu. Manžel si to má myslet.“

„Dupree se nezměnil,“ ozval se Tee. „Pořád je to ten největší šašek na světě.“

„Jdi se podívat na mámu, Jacku,“ řekl Dallas. „Připrav se na největší otřes svého života.“

Šel jsem s Dallasem chodbou k jednotce intenzivní péče. Jakmile se za námi zabouchly dveře, zavřel jsem

oči, zhluboka se nadechl a opřel se o stěnu, abych nabyl trochu rovnováhy, než se na matku podívám.

„Síla, co?“ zeptal se Dallas. „Měl jsem tě varovat, že se tu shromáždili všichni bráchové.“

Sestra v gázové masce nás mlčky pobídla k posteli a levou rukou nám ukázala pět minut. Přiblížil jsem se

k posteli. Ležela na ní žena, ve které jsem nemohl poznat svou matku. Na tabulce se jménem stálo: „Lucy

Pittsová“ a mně na okamžik poskočilo srdce, protože jsem si pomyslel, že se stala strašná chyba a tahlezlomená žena jen předstírá, že je krásná matka pěti synů, která se stále vejde do svatebních šatů. Jejítělo bylo křehké, pokryté podlitinami.

Dotkl jsem se její tváře; byla na dotek horká. Vlasy měla mokré a neupravené. Sklonil jsem se, abych jipolíbil, a uviděl jsem, jak jí na tvář dopadly moje vlastní slzy.

„Ježíši, Dallasi, ona to nepředstírá. Kdo by si kdy pomyslel, že je matka smrtelná?“

„Dej si pozor, lékaři nám řekli, že nás možná slyší, i když je v komatu.“

„Opravdu?“ Otřel jsem si slzy. Pak jsem se k ní sklonil a řekl jí: „Tvůj syn Jack tě miloval ze všech nejvíc.Tvoje další děti tě zlobily a myslely si, že jsi cvok. To Jack ti vždycky nejvíc fandil a podporoval tě. Jack,

Jack, Jack. To jediné jméno si musíš zapamatovat s láskou a obdivem, až se z toho všeho probudíš.“

Vzal jsem matčinu ruku a jemně si ji přitiskl k tváři. „Pořád čekám, že otevře oči a vykřikne ‚apríl‘.“

„Tentokrát ne,“ povzdechl Dallas.

„Ten chlapík, kterého si vzala, vypadá dobře,“ nadhodil jsem. „Sympaťák. Mnohem lepší než Hún Attila, a je slušný.“

„Zaslouží si slušného. Vždycky si ho zasloužila.“

„Máma si myslí, že ji nenávidíš,“ řekl Dallas.

„Byly takové doby.“

„Táta si myslí, že ho taky nenávidíš.“

„Je na správné stopě. A co jeho pití?“

„V poslední době to není tak zlý. Když si máma vzala doktora Pittse, byl opilý celý měsíc, ale pakvystřízlivěl a začal chodit s mladýma holkama.“

„Byl už mámu navštívit?“

„Moc se neorientuješ, Jacku. Když se máma s doktorem Pittsem po líbánkách vrátili do svého domu na

ostrově Orion, našli v obýváku tátu. Vypil doktorovi všechen chlast a měl s sebou brokovnici, kterou mířildoktorovi na srdce. Měl v plánu zastřelit doktora Pittse, mámu a pak sebe.“

„Neměl bys tak mluvit,“ napomenul jsem ho a ukázal k posteli.

„Ona to všechno ví,“ řekl Dallas. „Dokonce se tomu už i zasmála, ale nějakou dobu to trvalo. Táta chlastal

celý měsíc a pak celý týden, kdy byla máma s doktorem na Jamajce. Měl to dobře vymyšlené, aleneplánoval, že bude tak opilý, až se šťastní novomanželé vrátí z cest. Taky neočekával, že doktor Pittsbude mít tak dobře zásobený bar. Vypil do poslední kapky veškerý alkohol, který ten člověk měl, aletrvalo mu to celý týden. Když se vrátili, byl příliš opilý na to, aby zvedl pušku k výstřelu. A než se trochu sebral, máma s Pittsem utekli do noci a ječeli.“

„Žalovali ho?“

„Ano, samozřejmě.“

„Tys je přiměl žalobu stáhnout.“

„Ano, ale dalo to práci. Doktor Pitts má hrůzu z muže, který laskavě věnoval vlastní spermie na to, aby

nás přivedl na svět. Musel jsem nasadit všechny své právnické zkušenosti. Byl to poprask.“

„Proč mi o tom nikdo nedal vědět?“

„Nemůžeš mít všechno, kamaráde. Opustil jsi rodinu, tak rodina není povinna vykládat ti každou historku,

která se přihodí.“

„Právě jsi mi vyložil, že můj otec vyhrožoval zabitím mojí matce a jejímu novému manželovi. Někdo mi to

měl dát vědět,“ trval jsem na svém.

„Ne, ne. Tak se mi zdá, že jeden skvělý chlápek jednou napsal dopis všem členům své rodiny…“ začal

Dallas s hořkou ironií.

„Ten dopis byla chyba.“

„To je možné, že to byla chyba, ale bezpečně dorazil k nám všem do schránek. Ten člověk tvrdil naprosto

jednoznačně, že už nikdy nechce slyšet o nikom ze své nejbližší rodiny. Že si nepřeje ani dopisovat nebokomunikovat s kýmkoli, kdo ho znal jako dítě nebo dospělého ve Waterfordu. Nechtěl vidět nikoho zrodného města, školy nebo rodiny. Ten skvělý muž začínal nový a nezkažený život, a tentokrát se hochystal žít správně.“

„Když jsem ten dopis psal, myslel jsem si, že vím, co dělám.“

„My jsme si to taky mysleli,“ souhlasil Dallas. „Přidali jsme se k tvému přání a většina z nás se nikdy

nepokusila navázat s tebou během těch let spojení.“

„Shyla,“ zakoktal jsem se. „Nevěděl jsem, co dělat.“

„My jsme to taky nevěděli,“ odsekl Dallas. „Taky jsme ji milovali.“

Poklekl jsem na kolena vedle matky a pokusil se modlit, ale žádná ze známých slov mi nepřišla vhodná.

Poslouchal jsem její těžké, sípavé dýchání a položil jí hlavu na hruď. Její statečné srdce bilo silně a jistě a

jeho bušení mi poskytlo důvod doufat.

V dechu nastala náhle malá změna a něco se muselo zapsat na přístroji, u kterého byly sestry, protože

nějaká zdatně vyhlížející sestra v černém přišla, změřila jí pulz a upravila přítok intravenózní výživy do žil.

Pak přišla jiná sestra a nesouhlasně ukázala na hodinky jako učitelka, která zakroužkuje špatně napsané

slovo červeným inkoustem.

„Ona neumře,“ zašeptal jsem Dallasovi.

„Jestli k tomu nedojde v několika nejbližších dnech, má prý dost dobré vyhlídky.“

Naklonil jsem se a políbil matku na tvář, pak jsem ji vzal za ruku a přitiskl si ji na vlastní tvář.

„Rozluč se, Jacku,“ radil Dallas. „Pro případ, že by tě opravdu slyšela.“

„Poslouchej, mami. To tvůj syn Jack tě miloval nejvíc. Tvoje ostatní děti tě zlobily a za tvými zády ti

dávaly ošklivá jména. Jack ti vždycky nejvíc fandil a podporoval tě. Vzpomeň si na hnusného Dallase.

Vždycky se k tobě choval zlomyslně a nesnášenlivě.“

Dallas se zasmál a sestra nás vyhnala z jednotky intenzivní péče.

Venku na chodbě jsem si připadal ubitý a vyčerpaný.

„Máš připravený svůj starý pokoj,“ řekl Dallas. „Táta je opravdu celý pryč z tvého příjezdu.“

„Bude tam?“

„Dnes večer ne,“ odpověděl Dallas. „Museli jsme ho dát do klece pro opilce ve vězení. Jenom abyvystřízlivěl. Zprávy o mámě přijal těžce. Je to divné, Jacku. Pořád ji miluje a je bez ní ztracený.“

„Odvez mě domů,“ přál jsem si. „Na místo činu.“

–––––Kapitola––––—

desátá

Žádný příběh není přímočarý. Geometrie lidského života je příliš nedokonalá a složitá, příliš zkreslenávýsměchem času a úžasných spletitostí osudu, aby do souboru svých zákonů zařadila prostou přímku.

Druhý den ráno, zatímco zničené buňky bojovaly v tichých kanálech Lucyina krevního řečiště, se celárodina opět shromáždila. Takové setkání bylo výjimečné a neobvyklé. Nikdo z nás tam nechtěl být. Matkav kómatu, připoutaná ke všem měřicím a signalizačním přístrojům, nemohla vědět, že se u ní sešla celárodina. Nikdo si nepotrpěl na předvádění a komedii víc než ona, ale toto shromáždění neobsahovaložádný vrtoch a neuskutečnilo se ze žertu. Matka naučila své syny se smát, ale ne truchlit. A tak, protožejsme neměli co dělat, seděli jsme a čekali a pokoušeli se pochopit pravidla a ohleduplnost při umírání. Pod

takovým výjimečným tlakem jsme se spolu znovu poznávali. Dospěli jsme v životě k bodu, který bylčástečně rekapitulací a částečně znamením bohů temnot. Čekárna se zaplnila podivnými otvory, zmatky apokřivenými průhledy do minulosti. Všechny únikové cesty však byly uzavřeny, a když jsme tápali naspolečném území a hledali společný směr, zdálo se, že není cesty ven.

Ačkoli jsme se domnívali, že se učíme zákonům umírání, nevěděli jsme, které budou platit pro naši matku.

Toho rána jsem přijel do nemocnice v sedm hodin a navštívil ji mezi bzučícími přístroji, které zapisovalyjejí životní projevy. Sestry mi řekly, že nedošlo k žádné změně, a brzy mě vykázaly do čekárny, kde jsemse učil umění setrvat v tichosti, zatímco jsem očekával další zprávy. Kolem mě se povalovaly hromadyšpatných časopisů. Prohlédl jsem si malbu a nábytek a pomyslel si, že tak znervózňující místnost muselnavrhnout pozoruhodně žalostný a necitlivý duch. Koupil jsem si v automatu šálek velice průměrné kávy,která jako by mě chtěla podnítit k napsání článku, vyzývajícího národy pěstující kávu, aby k nám svůjprodukt nevyvážely, dokud se jej Američané nenaučí správně připravovat.

Jako druhý přijel bratr Tee, neoholený a neupravený. Vypadal, jako by všechny kusy oblečení vyhrabal zedna koše na prádlo. Učil autistické děti v Georgetownském okresu, a když se ho někdo ptal, proč si vybral

takové povolání, říkal: „Poté, co jsem vyrostl v téhle rodině, mi autismus připadá osvěžující.“ Tee sevždycky vyskytoval v centru rodinných bitev a vždycky byl přistižen při nejisté a problematické diplomacii,ačkoli nikdo nepochyboval o jeho dobré vůli.

„Nejsem si jistý, jestli tě vidím rád nebo nerad,“ sdělil mi.

„Máš týden, abys na to přišel,“ odpověděl jsem. „Pak se vracím do Říma.“

„Co když máma zemře?“ zeptal se a rychle dodal: „Neodpovídej mi. Zapomeň, že jsem se tě na to někdyptal. Mám dost velké výčitky i tak, jak to je. Četl jsem, že leukemie je jediná forma rakoviny, kterounaprosto jasně ovlivňují citová hnutí. Vzpomínáš, jak jsem vyletěl z biologie? Nebo jak jsem ukradl pytlíklentilek, když mi bylo pět? Rozčílil jsem ji. Buňka leukemie u ní mohla vzniknout, právě když jsem od ní

dostával na zadek.“ „Máš dobrý nápady.“

„Už tě zase unavuju, co?“ zeptal se Tee.

„Ne, Tee. Mám starost o mámu,“ řekl jsem. „Já bych nesnesl, kdybych měl se špatným dýcháním jít do

téhle nemocnice. Tady si myslí, že největší průlom v lékařské vědě znamená špachtle na stlačení jazyka.“

„Lepší se to tu,“ odporoval Tee. „Mimochodem, pořádně se připrav, John Hardin je na cestě do města.“

„Co dělá?“ zeptal jsem se.

„Je venku z nemocnice pro duševně choré. Dohlíží na něj Dupree a drží ho pěkně zkrátka. Máma si pořád

nechce přiznat, že s ním něco není v pořádku. Ale je to její chlapeček. Vždycky jí na něm nejvíc záleželo.“

„On ví, že máma je nemocná?“ zeptal jsem se.

„Včera jsem mu to řekl, ale taky se začal smát, když se dozvěděl, že jde o leukemii. Myslel si, že si z něhodělám srandu. Na Johna Hardina si dej pozor. Dokáže být roztomilý, ale hned vyletí a snadno se urazí.“ „Díky za varování,“ řekl jsem, když dlouhou nemocniční chodbou proti nám přicházeli Dupree a Dallas.

„Žádná změna,“ prohlásil Dallas a těžce dopadl na pohovku. „Byl ses na ni podívat, Tee?“

Tee zakroutil hlavou a řekl: „Moje cena v rodině spočívá v chování v čekárně. Až se rozklepete, kluci,

budete mě potřebovat, abych vás podepřel jako Gibraltarská skála a dostal vás zase do formy. U mámy

jsem ještě nebyl. Pro mě je dost zlé, když si jen pomyslím, že umírá. Od skutečnosti se držím dál.“

„To má něco do sebe,“ poznamenal Dupree a vydal se ke dveřím na jednotku intenzivní péče.

„Mimochodem, Jacku, včasné varování, John Hardin opustil svůj ostrovní dům a je na cestě sem. A tátu

mají právě teď pustit z vězení.“

„To je jako příprava na obraz Normana Rockwella,“ řekl jsem.

„Zapomněl jsem ti říct, Jacku,“ ozval se Dallas, „že život ve Waterfordu je pořád zajímavý. Sice tím

podělaným navrch, ale zajímavý.“

„Jako špatný film,“ přidal se Tee. „Mizerný scénář, ubohé místo děje, slabí herci, průměrný režisér, ale je

to melodram jako hrom.“

Ze druhé chodby k nám přišel Jim Pitts, náš nevlastní otec. Měl vojenský krok, dokonce rázný, i přesznatelné kulhání na pravou nohu. Zvedl ruku a zarazil Dupreeho, aby nechodil za matkou, a naznačil, žeby s námi všemi chtěl mluvit. Přistihl jsem se, že mám doktoru Pittsovi za zlé jediný zločin, že se oženil s

mou matkou; přestože jsem se zaradoval, když mi do Říma napsala, že otce opouští. Bylo vidět, že mupřipadá přirozené, aby se kolem něj v půlkruhu shromáždili Lucyini synové. Matčin stav nás přinutil uzavřítspojenectví, které nikdo z nás nechtěl. Doktor byl odměřený člověk s měkkým hlasem a trvalo mudlouho, než vyslovil větu. Když byl nervózní, lehké zadrhávání působilo ještě větší prodlevu mezi slovy.

Řekl nám: „Zašel jsem za vaším otcem a řekl mu všechno o Lucyině zdravotním stavu. I kdyby ho vašematka nechtěla vidět, všechno mění skutečnost, že je v kómatu. Udělal jsem, co jsem pokládal za

správné. Požádal jsem ho, aby ji dnes dopoledne navštívil.“

„To je od vás hezké, doktore,“ řekl jsem mu.

„Až moc,“ ozval se Tee. „Když je někdo moc hodný, dávám si pozor. Začínám být podezíravý.“

„Nikdy jsem neměl vlastní děti…“ začal doktor Pitts.

„O nic jste nepřišel,“ skočil mu do řeči Dallas.

„Chci říci, že kdybych pro vás mohl něco udělat, hoši… vždycky budu brát ohled na vaše přání. Kdybychvám tu překážel, nebo kdybyste si chtěli promluvit soukromě, můžu si jít ven zakouřit. Chápu, že vám vtakové chvíli cizí člověk může vadit.“

„Jste náš nevlastní otec, doktore,“ promluvil Dupree, „mámin manžel. Máte větší právo být tady než my.“

„To je od vás laskavé,“ řekl doktor, „ale jsem si vědom toho, že bych vám mohl být nepříjemný.“

„Vy?“ podivil se Tee. „Nepříjemný? Počkejte, až nás uvidíte s vlastním otcem.“

„Jste z nás nervózní, doktore,“ ozval se Dallas, „ale neberte si to osobně. Bratři McCallovi vždycky

všechny znervózňovali.“

„Mluv za sebe, brácho,“ nesouhlasil Tee.

Dupree řekl: „Jste na matku hodný, to oceňujeme, doktore.“

„Půjdu se na ni podívat, dovolíte?“ řekl doktor Pitts a vydal se ke dveřím na konci místnosti.

„Sympatický chlapík,“ poznamenal Dupree.

„Když se ti takový typ líbí,“ odpověděl Dallas. „Na mě je moc hloupý. Žádná sranda, žádná šťáva, žádný

žrádlo.“

„Mně se líbí, když si nějaký chlápek nebere mámu ze srandy,“ poznamenal Tee.

„Po tátovi žádný žrádlo nepotřebuju,“ dodal jsem.

„Nebo šťávu,“ doplnil Dupree. „Pro mě je dobrý den, když se nepřihodí nic mimořádného, když mě nicnevyvede z míry, když mě šéf nepřivádí k šílenství. Mám rád, když je teplota pořád dvacet stupňů, jasnáobloha a auto startuje. Chtěl bych být pořád v tomhle věku, nikdy neonemocnět a celý rok hrát baseball.Nemám rád překvapení. Mám rád rutinu. Jsem šťastný, když všechno probíhá podle obvyklého pořádku.“

„Mluvíš jako pitomec,“ usoudil Dallas.

„Mluví přesně jako ty,“ ozval se Tee. „Ty jsi právník, vyvrhel planety. Chceš mít v životě klid a mír, alezbytek světa kolem tebe ať vybouchne. Když v Atlantě dojde k leteckému neštěstí, shoří letadlo a zahynetři sta cestujících, tři sta právníků uléhá šťastně do postele, protože vědí, že jim z toho kouká tučný šek.“

„Živím rodinu,“ ušklíbl se Dallas.

„Lidské utrpení živí tvoji rodinu,“ opravil ho Tee.

„Nech toho hraní se slovy.“ řekl Dallas. „Copak je to za příjemný zvuk?“

„Siréna,“ odpověděl Dupree. „Mozart Dallasovi.“

„Pro tátu nadešel den zúčtování,“ prohlásil Dallas a žádný z nás si nevšiml, že po chodbě přichází svým

typicky vratkým krokem otec.

Když vstoupil do čekárny, všichni jsme hned věděli, že pil.

„Á, zdroj veškeré radosti,“ šeptal Tee, když synové v tichosti pozorovali otcův zdlouhavý příchod.

„Kde tak brzy ráno sehnal alkohol?“ zeptal se Dupree Dallase. „Musel si zakopat láhve po celém městě ateď je vyhrabává jako pes, když potřebuje.“

Dallas odpověděl: „Já mám to štěstí, že jsem jeho společník. Našel jsem půllitrovou láhev v právnickéknize, do které vyřízl otvor. Další jsem našel na dámském záchodě v přízemí v nádržce na splachování.Další v okapu za oknem jeho kanceláře. Kdyby se dobře platilo schovávání věcí, byl by z něj milionář.“

Když otec vešel do místnosti, pokoušel jsem se pohlédnout na něj jinýma očima, ne očima chlapce, kterývyrůstal a styděl se, že jeho otec je místní opilec. Pořád se ještě snažil pohybovat důstojně a stále ještěměl v sobě tu podivnou krásu, která některým mužům usnadňuje stárnutí. Měl husté stříbrné vlasy jakomatný čajový servis. Tělo mu změklo, na obvyklých místech nakynulo, ale pořád se dalo říci, že to bylkdysi statný muž. Čekal jsem, až uslyším hlas, který zněl jemným barytonem a dodával váhu každémuslovu, které pronesl. Jeho krví podlité oči nás přimrazily na místo. Zíral na nás, jako by čekal na někoho,kdo by ho představil cizincům. Jeho dlouho pěstovanou specialitou bylo umění znepříjemnit každý

okamžik.

„Zřejmě si myslíš, že bych měl najmout kapelu, aby tě přivítala zpátky doma,“ oslovil mě soudce Johnson

Hagood McCall, můj otec.

„Jsem taky moc rád, že tě zase vidím, tati,“ řekl jsem.

„Nedívej se na mě takhle,“ poručil mi. „Nestojím o tvůj soucit.“

„Ježíši Kriste,“ šeptal Tee.

„Pozdrav Jacka, tati,“ navrhl Dupree. „Je to otázka dobrých způsobů.“

„Ahoj, Jacku,“ procedil otec koutky úst. „Senzace, že jsi zase doma, Jacku. Díky, žes nezavolal, Jacku. Žeses neozval.“

„Pokoušel jsem se ti volat kolikrát, tati,“ řekl jsem, „ale je těžké mluvit s někým, kdo není při sobě.“ „Chceš naznačit, že mám problémy s pitím?“ ozval se a vztyčil v celé své výšce s hlavou zakloněnou

dozadu.

„To je ale opovážlivost,“ poznamenal Tee vesele.

Dallas řekl: „Je to jako tvrdit, že Noe měl problémy s počasím.“

„Vypij si kafe,“ vybídl ho Dupree. „Trochu vystřízlivíš, než se půjdeš podívat na mámu.“

Otec na mě pohlédl a usedl na židli; posledních několik centimetrů spíše dopadl.

„Slyšel jsi snad, že mě matka opustila kvůli mnohem mladšímu chlapovi?“ zeptal se mě.

Dallas vysvětlil: „Doktor je o celý rok mladší než tady táta.“

„Nemusíš nám k tomu vykládat celé úvodníky, Dallasi,“ okřikl ho otec. „Jenom konstatuju fakta. Zaslepily

ji jeho peníze. Vaše matka měla vždycky slabost pro materiální statky a mrzký mamon.“

„Mamon?“ zeptal se Tee. „Máma má ráda mamon? Já ani nevím, co to je.“

„Proto jsi jenom učitel státní školy ve státě, který je poslední, pokud jde o výchovu našeho skvěléhonároda,“ řekl soudce. „Dovolují ti učit další idioty, jak mi bylo řečeno.“

„Ty děti jsou autistické, táto,“ řekl Tee.

„Nejsi rád, že táta zase pije?“ zeptal se mě Dupree, který se pokoušel odvést pozornost od Teeho. „Nikdyjsem si ke staroušovi nepřipadal blíž, než když má delirium tremens.“

„Nejsem opilý,“ odporoval otec. „Jsem na práškách.“

„Napsal mu je doktor Jim Beam,“ řekl Dallas, „pořád ještě ordinuje po všech těch letech.“

„Mám infekci v uchu,“ trval otec na svém. „Lék ovlivňuje můj smysl pro rovnováhu.“

„To musí být strašná infekce,“ ušklíbl se Tee, „řádí na tobě už třicet let nebo i víc.“

„Všichni jste byli ve spolku s matkou proti mně,“ postěžoval si otec a zavřel oči.

„Správně,“ řekl Tee.

„Pomoz mi Pán Bůh, abych neposlouchal kňučení té smečky zbabělých psů,“ modlil se otec.

Tee začal štěkat a Dupree se ke mně otočil se slovy: „Moi, zbabělý pes.“

„Seber se, táto,“ vybídl ho Dallas. „Neuváděj nás do rozpaků před doktorem Pittsem. Je od něj hezké, že

tě pozval.“

„Je to rozvraceč domovů,“ bědoval otec. „Nic na světě by mě neodehnalo od lůžka mé manželky, když

předstupuje před tvář Stvořitele. Obávám se, že Pán bude k Lucy tvrdý. Dobrý Pán je přísný na ženy,

které opustily své ubohé manžele v době, kdy je nejvíc potřebovali. Dejte na má slova.“

„Jak je nejvíc potřebovali?“ zeptal se Tee.

„Infekce v uchu,“ řekl Dupree snaživě.

„Uvědom si, že už není tvoje manželka,“ domlouval otci Dallas a pokoušel se smést mu lupy z

pomačkaného obleku. „Potřebuješ to slyšet znova, když se na ni jdeš podívat.“

„Rozvedla se se mnou, protože procházela krizí středního věku,“ vykládal otec spíš sobě než nám. „Je to

mnohem obvyklejší, než byste možná mysleli. Obvykle se to stává, když žena prochází biologickou

proměnou, když už nemůže nosit plod.“

„My jsme plody,“ pošeptal mi Tee a ukázal na sebe.

„Drž se, táto,“ řekl Dupree a přinesl mu v papírovém kelímku horkou kávu. „Budeme tě potřebovat, než to

bude za námi.“

„Kde je John Hardin?“ zeptal se otec. „Ten jediný z celé rodiny zůstal otci věrný. Jenom on mě po tom

všem pořád ještě miluje, pořád uznává moje otcovství. Věřili byste tomu?“

„Těžko,“ ozval se Dupree.

„Tomu se dá sotva uvěřit,“ řekl Tee.

„Jacku,“ obrátil se otec na mě, „v domě je spousta místností. Můžeš klidně bydlet u mě.“

„Už tam bydlím, táto. Spal jsem tam včera v noci.“

„Kde jsem byl já?“ zeptal se otec a já uviděl v jeho očích strach, jak se pokoušel vzpomenout.

„Musel jsi trochu uschnout,“ vysvětlil mu Dallas. „Ve svým druhým bytě v okresním vězení.“

„Tak dneska večer si popovídáme,“ slíbil otec. „Jako za starých časů. Přijďte všichni, chlapci. Upečeme si

vzadu na dvoře maso, jako když jste byli malí.“

„To by bylo krásné, díky,“ řekl Dupree.

„Zní to ohromně,“ souhlasil Tee.

„Jacku, řekni jim,“ začal otec a oči se mu zatřpytily, „řekni jim, jaký jsem býval dřív. Šel jsem po ulici a

všichni mi ustupovali úctou z cesty. Tehdy jsem něco znamenal, byl jsem někdo, s kým se muselo počítat,

viď, Jacku? Řekni jim, co říkali lidé. Chlapci byli všichni tehdy malí a asi si na to nevzpomínají.“

„Říkali, že jsi nejlepší právník ve státě,“ potvrdil jsem. „Nejlepší advokát u soudu. Nejspravedlivější

soudce.“

„Už je to pryč, chlapci. Dobrá pověst je jen dočasná. Ta moje byla jen přechodná, nevím, kdy zmizela.

Nebylo to spravedlivé… plížilo se to za mnou. Napadlo mě to ze zálohy. Řekni jim, Jacku, jak jsi byl pyšný,

že jsi můj syn.“

„Na to jsem byl nejpyšnější, táto,“ řekl jsem pravdivě.

„Tenhle rok jsem třikrát nechal pití, Jacku,“ pokračoval, „ale život mi pořád zasazuje rány. Zbývá mi jen

naděje. Ta věc s Lucy. Lucy, mojí Lucy.“

„Už není tvoje,“ opravil ho Dallas. „To si jasně uvědom, než tě doktor Pitts za mámou zavede.“

Tee něco soustředěně pozoroval oknem, když z jednotky intenzivní péče vyšel doktor Pitts a zamířil k

místu, kde seděl otec. Uslyšeli jsme zvuk motorového člunu, jak ve vysokých obrátkách kvílí na řece.

„Žádná změna,“ oznámil nám všem doktor Pitts a pak řekl otci: „Děkuji, že jste přišel, soudce. Její lékař

mi oznámil, že příští den nebo dva budou kritické. Kdyby je překonala, pak věří, že by měla šanci.“

„Do toho, mámo,“ zařval Tee z okna, „nandej jim to, holka.“

„Jsi v nemocnici,“ napomenul ho Dallas, „ne ve sportovním baru.“

„Díky za upozornění, brácho,“ odpověděl Tee. „Připravte se na bitvu tělo na tělo. John Hardin zrovnapřivazuje loď do doku.“

„Ježíši, stůj při nás,“ povzdechl Dallas.

„Je to horší, než to bývalo?“ zeptal jsem se Dupreeho.

„Je pořád trochu mimo, ale začal být maličko nebezpečný. Snadno tě občas vyděsí.“

„Teď pro potěšení našeho velectěného publika, dámy a pánové, vám předvedeme šílenství,“ oznámil

Dallas.

„Nejdřív smrt, pak opilost,“ konstatoval Tee.

„Uklidni se, Tee,“ konejšil ho Dupree. „Ať nevidí, že jsi nervózní.“

„Já nejsem nervózní,“ odporoval Tee, „já mám pořádně v kalhotách.“

„Tenhle měsíc ještě nedostal injekci,“ poznamenal Dupree. „Po injekci je vždycky v pořádku.“

Okno bylo na kliku a John Hardin udělal na Teeho posuněk, aby okno otevřel. Tee mu pokynul rukou, aby

obešel nemocnici ke vchodům a John Hardin reagoval tím, že si našel cihlu z obruby květinové zahradypoblíž pamětní fontány. Když už to vypadalo, že hodí cihlu do okna, Tee rychle otevřel a John Hardin sejako kočka protáhl do čekárny.

„Slyšel jsi někdy o dveřích, Johne Hardine?“ zeptal se Dallas.

„Jo, slyšel jsem o nich,“ odpověděl můj nejmladší bratr, „jenomže je nemám rád.“

Očima přeletěl místnost a spočinul na mně.

„Pan Pizza,“ oznámil.

„Ahoj, Johne Hardine,“ ozval jsem se. „Jojo, pořád žiju v Itálii.“

„Tuhle nedávno jsem si našel Itálii v atlasu. Není nikde poblíž Ameriky. Jaký má smysl bydlet na místě,

které ani není poblíž Ameriky?“

„Lidi jsou různý,“ řekl jsem. „Proto měl Baskin-Robbins čtyřicet různých příchutí, ze kterých sis mohl

vybrat.“

„Jižní Karolína má všechnu chuť, jakou potřebuju.“

„Je pěkné, že zase vidíme Jacka, viď, Johne Hardine?“ snažil se Dupree.

„Mluv sám za sebe,“ odsekl John Hardin. „Jak je mámě?“

„Špatně,“ odpověděl Dallas. „Opravdu špatně.“

„Co tím chceš říct, Dallasi?“ zeptal se John Hardin.

„Je jí báječně,“ pokračoval Dallas. „Brzy se vrátí, jen co dokončí běh na deset tisíc metrů.“

„Uklidni se, brácho,“ zasáhl Tee. „Přinesu ti šálek kávy.“

„Z kofeinu šílím,“ řekl John Hardin.

„Vezmi si to kafe,“ vybídl ho Dupree.

„Ty asi myslíš, že bysme se ti měli poklonit až ke kolenům jako vítězovi,“ utrhl se na mě John Hardin.

„Odlož to nějaký ten den,“ řekl jsem mu. „Nemysli si, že to musíš uspěchat.“

„Málem jsem ani nevěděl, že jsi odjel,“ prohlásil můj nejmladší bratr a šel si sednout tak daleko od nás,

jak to šlo. Zapálil si první cigaretu a začal ji vážně kouřit.

„Slyšel jsi někdy o rakovině plic?“ zeptal se Dupree.

„Slyšel jsi někdy o slovním průjmu?“ odpověděl John Hardin a my jsme se od něj odvrátili.

Okukovali jsme ho potají. Byl vysoký, hubený a nezdravě spálený sluncem. V očích měl něco jako hrůzu

náhle osvobozeného ptáka. Ačkoli jsme všichni poznali a prožili nezvykle tvrdé dětství, a proto jsme v

sobě nesli jistá oslabení a poruchy, nikdo z nás nebyl tak bolestně poškozen jako John Hardin McCall. I

jako dítě byl tak nebývale citlivý, že zaznamenal i nejslabší výkyv nálady. Vždycky se zdál příliš otevřený a

nevinný na to, aby přežil bitvu neslavné lásky našich rodičů.

Byl mazánkem rodiny, nejmilovanějším dítětem ze všech, a nebyl dost tvrdý na to, aby snesl dlouhé roky,

kdy se mu svět od okrajů kazil, kdy otec vypil tolik alkoholu, že by se jím naplnil dům průměrné velikosti,

a matku unavilo dokonce i předstírání mateřské role.

Tee, který byl Johnu Hardinovi věkem nejblíž, ho znepokojeně pozoroval. „Řekni Jackovi o svém domu na

stromě, Johne Hardine.“

„Domu na stromě?“ podivil jsem se.

„Děda dal Johnu Hardinovi akr země na ostrově na řece,“ zašeptal Dupree. „Z Johna Hardina je něco jako

mnich. Celý minulý rok si stavěl dům na dubu, který visí nad potokem Yemassee.“

Dallas se ozval: „To je pěkné, ale nikdy nebude patřit mezi domy, kam se vodí lidi na prohlídku.“

Dupree mi zašeptal: „V tom chlapci se výtah nikdy nedostal do nejvyššího poschodí.“

John Hardin vybuchl: „Proč tahle rodina nemůže držet hubu? Vadilo by moc, kdyby všichni prostě drželi

hubu?“

„Měl jsi tenhle měsíc injekci?“ zeptal se ho Dupree.

„Vždycky když se rozčílím, ptáš se mě, jestli jsem měl tu zatracenou injekci,“ rozzuřil se John Hardin a

bušil dlaněmi o sebe, aby se mu nechvěly ruce.

„Volal mi tvůj doktor,“ vykročil k němu Dupree. „Nepřišel jsi na prohlídku. Víš, že se rozrušíš vždycky,

když nemáš injekci.“

„Rozruším se, když mě otravuješ, že jsem nebyl na injekci.“

„Měl bys nějakou dobu přestat jíst tmavé maso, brácho,“ navrhl Johnu Hardinovi Tee. „Zkus trochu

meditace zen. Já na léky nevěřím.“

„Narodil se nám guru,“ poznamenal kysele Dallas. „Přestaň mluvit, jako by ses narodil v Kalifornii.“

„Nesnáším Kalifornii a všechno, co odtamtud pochází,“ ohradil se Dupree. „Mrzí mě, že jsme vyhráli válku

s Mexikem.“

John Hardin ukončil rozhovor o výživě a zeměpisu tím, že řekl: „Čtrnáct doktorů šlo minulý rok před soud

za to, že zavraždili své pacienty. To je fakt. Strčte si to za klobouk, srabi.“

„No a co?“ zeptal se Dupree po chvíli ticha, která trvala příliš dlouho.

„Nechápete to. Neuhodí vás to do očí. Co potřebujete, abyste uviděli pravdu? Napsat to na oblohu?

Probuďte se. Je to dokonale jasné.“

„Ty ho děsíš, Jacku,“ varoval mě Dupree. „Neviděl tě od té doby, co se z tebe stal Quasimodo.“

„Řeknu to tvému šéfovi, Dupree,“ vyhrožoval John Hardin. „Ohlásím tě příslušným úřadům. To se vsaď,

že to udělám. Pracuješ jako státní zaměstnanec v nemocnici pro duševně choré. Na stupnici od jedné do

deseti to je minus tři. Žádné postavení, žádný plat, nejnižší stupeň společenského žebříčku.“

Tee hodil Dupreemu noviny a řekl: „Možná by sis chtěl prostudovat inzeráty na volná místa.“

„Já jsem v práci spokojený,“ namítl Dupree. „Celý den pracuju s příjemnými chlápky jako John Hardin.“

„Jednou, vy parchanti, zajdete moc daleko. Dostanu vás, protože vím, co si říkáte. Vím jak poznat

všechno, co si o mně myslíte, co plánujete.“

„No tak, Johne Hardine,“ uklidňoval ho Dallas. „To jsou právě takové řeči po tmavém mase.“

„Chtěl byste se jít podívat na matku, Johne Hardine?“ zeptal se doktor Pitts. „Váš otec je rozrušený,

možná by mu pomohlo, kdybyste se k němu přidal.“

„Vím, o co se pokoušíte,“ zasyčel John Hardin. Tvář se mu pokřivila, jak se z nezmapovaných hlubin uvnitř

jeho osobnosti vydraly na povrch skučící proudy paranoie. „Nemyslete si, že nevím, co se pokoušíte

udělat. Hlídám vás, hlídám vás všechny.“

„Jenom jsem vám chtěl nabídnout možnost podívat se na matku,“ pokoušel se vysvětlovat doktor Pitts.

„Nechtěl jsem vás rozčílit.“

„Víte, že je mrtvá!“ vykřikl John Hardin, ale v hlase mu zazněla vzrůstající zuřivost, ne zármutek. „Chcete,

abych to byl já, kdo objeví, že je mrtvá, ale to vy jste ji zabil. Vy. Když byla vdaná za mého otce, rakovinu

neměla. Pomyslel jste na to někdy? Jste doktor. Zatracený doktor. Mohl jste ji prohlédnout každýzatracený den. Ale ne. Všechny příznaky rakoviny jste ignoroval. Sedm smrtelných varovných příznaků.Každý doktor na zeměkouli zná sedm smrtelných příznaků.“

„Ježíši Kriste,“ uniklo mi.

Dupree se ozval: „Půjdu s tebou na injekci.“

Johnu Hardinovi zablesklo v očích, když promluvil: „Tebe nenávidím nejvíc, Dupree. Ty jsi u mě číslojedna. Pak Jack, skvělý Jack, prvorozený syn, který si myslí, že se narodil v jesličkách. Pak je Dallas, ten simyslí, že je něco jako génius, když ve skutečnosti zná prd…“

„Koupím ti něco k pití, synku,“ ozval se otec, který zaslechl ten výlev, když vyšel otřesen z jednotkyintenzivní péče.

„To je poslední věc, kterou potřebuje, táto,“ varoval Dupree. „Alkohol by to ještě zhoršil.“

„Tátovi by to taky moc neprospělo,“ poznamenal Dallas. „Proč nezkusíte nějakou injekci taky na tátu?“

„Půjdu s tebou,“ řekl Tee Johnu Hardinovi. „Půjdeme s Dupreem na tu injekci.“

„Mně by pomohl jediný lék, kdyby všichni v týhle místnosti dostali rakovinu a maminka by odtud se mnou

odešla zdravá.“

Dupree vyskočil a opatrně se přiblížil k bratrovi. „Prosím tě, Johne Hardine, víme přece, jak to končí.Přestaneš se orientovat a uděláš nějakou hloupost. Nebudeš to chtít udělat, ani nebudeš vědět, že toděláš. Ale je to v tvých rukou. Nech si dát injekci, nebo tě budou muset zatknout policajti.“

„Kdybych potřeboval znát budoucnost, tak si objednám čínský jídlo s předpovědí, parchante,“ zaječel John

Hardin. „Chceš, abych si nechal dát tu injekci, abys jim pomohl, co? Víš, že teď právě mámu zabíjejí.Otravují jí krev. To jí zničí játra, ledviny, všechno. Víš něco o vědě, ty zabedněnče? Dávali jste pozor nahodinách chemie u pana Gnanna, chlapečkové? Maminka z té místnosti nevyjde. Už není. Není.“

„To je přesně to, co potřebujeme,“ zašeptal Dallas nikomu určitému. „Optimistu při čekání na smrt.“

„Jsem nejmilejší ze všech bratrů,“ ozval se znovu John Hardin. „To řekla máma, ne já. Jenom uvádímfakta. Řekla, že jsem její oblíbenec. Nejlepší potomek.“

„Byl jsi nejoblíbenější dítě,“ ozval jsem se. „Vždycky tě milovala nejvíc.“

„Jak se vám to líbí, melouni?“ radoval se škodolibě John Hardin a ukazoval na bratry. „I ten nejskvělejší,

ten nejstarší se mnou souhlasí.“

„Synku, pojď si tady sednout vedle mě a popovídáme si o starých dobrých časech,“ navrhl otec.

„Starejch dobrejch časech? To je výsměch. Chcete něco legračního, srabové? Chcete se mít čemuzasmát? To je teda vtip. Starý dobrý časy.“

John Hardin rychle přeběhl k oknu a vyskočil. Dívali jsme se za ním, jak utíká ke člunu a míří s ním khlavnímu proudu, pryč z města.

„Možná to bude nějaký čas trvat,“ prohlásil otec, „ale jako rodinu nás to sblíží.“

„Už cítím, jak to funguje,“ poznamenal Dallas a pozoroval v dálce loď Johna Hardina.

Pozdě odpoledne na mě přišla řada, abych strávil u matčina lůžka svých patnáct minut, držel ji za ruku,líbal na tvář a tiše jí vyprávěl všechno možné o její vnučce. Taky jsem jí řekl, že má pořád hezký obličej,za všech okolností a v každém věku, ale věděl jsem, že by nebyla ráda, že si ji prohlížím bez nalíčení, akdyž není učesaná, jako právě teď. Od očí vybíhaly drobné vrásečky jako tucet pramínků. Podobné čárkyse táhly od koutků úst, ale čelo bylo hladké jako čelo dítěte. Matka užívala svou krásu v našem městějako břitvu; byla to jediná zbraň, kterou si přinesla do svého nešťastného života. Ve Waterfordu bylykrásnější ženy, ale žádná nebyla tak smyslná nebo spíš tak otevřeně sexuálně založená. Nikdy jsemneviděl ženu, která by byla víc sexy než moje matka, a pokud se pamatuju, přitahovala celé zástupymužů. Měla pořád plnou, ale štíhlou postavu, kterou jí vrstevnice záviděly, a její synové na ni byli hrdí.Byla velice pyšná na své krásné nohy, měla dokonalé, půvabné kotníky. „Vaše matka je kus,“ říkával otecobdivně. „Vaše matka je opravdu kus.“

Pohlédl jsem na stříbrné balení léku, ze kterého odkapával jed do matčiných žil. Vypadal průzračně jakovoda na jaře, měl barvu drahého džinu a já si představoval zhoubné bujení buněk, do kterých se vhlubokém šeru krevního řečiště dostává. Chemoterapeutický lék byl cítit štiplavě a zkaženě a já jsem opět

pomyslel na varování, že Lucy je v nebezpečí a že ji zabije spíš chemoterapie než leukemie.

Když mých patnáct minut vypršelo, vysvobodil mě Dupree a já si všiml, že instinktivně zachovávámechronologii, když se střídáme od nejstaršího k nejmladšímu, přesně podle našeho narození.

Skoro jsem neunesl tíhu bratrských pohledů, když jsem se vrátil do čekárny. Můj exil mě jim odcizil, už mi

tak nerozuměli, a tak jsem cítil jejich morbidní zvědavost. Vedl jsem život, o kterém nikdo z nich nicnevěděl, s dítětem, které by nikdo z nich nepoznal, kdyby v tuto chvíli vešlo do místnosti. Psal jsem omístech, která neviděli, o jídlech, která neochutnali, o lidech mluvících jazyky, o kterých jen málo členůmé rodiny vůbec slyšelo. Měl jsem odlišné šaty a oni se v mé přítomnosti necítili dobře a já v jejich takyne. V jistém smyslu jsme si všichni připadali odměření, vyřazení a odmítnutí. A mně kladli za vinu, že jsem

svou nepřítomností dal najevo, že Jih pro mě není dost dobré místo, kde bych mohl žít a vychovávat

svou dceru.

Lucy stále přicházely květiny, ale na jednotce intenzivní péče byly zakázané, a tak jsme s bratryprohledávali nemocnici a dávali je pacientům, kteří kytky neměli. Dallasova manželka Janice přišla s jejichdvěma chlapci a já viděl, jak se na mě podezíravě dívají, zatímco bez rozpaků lezou na klín ostatnímstrýčkům.

„To ti patří za to, žes byl tak dlouho v cizině,“ poznamenal Dallas a souhlasně se zasmál.

V pět hodin si nás svolal Lucyin mladý lékař, Steve Peyton, aby nám přednesl neradostnou, ale nadějnouprognózu. Matka nechala příznaky zajít příliš daleko, než vyhledala lékařskou pomoc. Znovu nám řekl, žepříštích osmačtyřicet hodin bude kritických, ale kdyby to období překonala, bude mít naději na přežití.Stáli jsme před ním nejistě jako vězni před soudcem proslulým svou krutostí. Ačkoli nás jeho slovapolekala, pokusili jsme se vybrat si z těžké situace to nejlepší. Jakmile odešel, doktor Pitts šel zase k

manželce.

Seděli jsme s bratry v tichu.

Pak se ozval Dallas: „Viděl někdo tátu?“

„Tys ho vezl domů, aby se převlékl,“ odpověděl Tee.

„A taky jsem ho přivezl zpátky.“

„Před pár hodinami si šel zakouřit,“ řekl jsem.

„Ojoj,“ prohlásil Dupree. „Beru si západní křídlo.“

Dallas ho našel bez sebe v prázdné místnosti ve druhém patře. Vypil celou láhev čisté vodky. Otec simyslel, že vodka není cítit z dechu, a často ji pil, když musel trávit nějaký čas ve společnosti. Jeho tajnépití se pak prozradilo bezvědomím, ne dechem. Snesli jsme ho s Dupreem z toho nemocničního pokoje po

schodech dolů a Tee a Dallas běželi před námi a otvírali nám dveře. Položili jsme ho na zadní sedadloDupreeho vozu, Tee si sedl k němu a položil si jeho hlavu na klín. Dallas a já jsme skočili na přednísedadla k Dupreemu, který nás dovezl do otcova domu. Protože jsem byl tak dlouho pryč, překvapila měkrása města, zatímco jsem poslouchal rozhovor bratrů.

Dupree jel pomalu po ulici lemované duby, která se táhla podél Waterfordské řeky. Na druhé straně ulicestálo dvanáct prastarých panských domů, mlčenlivých jako šachové královny. Domy a vodní duby tvořilydokonalý protiklad a člověk cítil přání dávno mrtvého architekta postavit nádherné domy jako azyl vhorkých létech, domy bez rafinovanosti nebo rozmarů, které by vydržely tisíc let a nedělaly hanbu vodním

dubům, tak noblesním a nádherným na zeleném oltáři nad slanou řekou.

Uslyšel jsem, jak se otec na zadním sedadle obrací. Na chvíli to vypadalo, jako by přestal dýchat, ale pakse znovu ozvalo měkké, jakoby dětské chrápání a já jsem si oddechl.

„Myslel jsem, že přestal pít,“ poznamenal jsem.

„Přestal,“ řekl Dupree a zkontroloval otce v zadním zrcátku. „Přičítal alkoholu vinu za rozvod. Jako kdybybyl nějaký princ, když nepije.“

„Kdy zase začal?“

„Okamžitě,“ řekl Dallas. „Prohlásil, že alkohol je jediná věc, která ho může přenést přes žal nad ztracenou

družkou. To jsou jeho výrazy, ztracená družka, ne moje. Je to staromódní chlapík.“

„Hej, nemysli si, že nemám uši, ty malej parchante,“ ozval se otec ze zadního sedadla.

„To je dobře,“ prohlásil Tee, „táta se vzbudil.“

„Myslíte si, že nic necítím?“

Dupree na mě pohlédl a oba jsme pokrčili rameny.

„To, co ty zažíváš, nejsou city, ale delirium tremens, tati,“ řekl jsem.

Otec zařval: „Jak se řekne italsky ‚jdi se vysrat‘, Jacku?“

„Va fanculo.“

„Dobře, tak teda můžeš va fanculo sám celou noc. Jsem rád, že sedíš na prdeli v Evropě, jenom lituju, žesteď přijel domů a využíváš mojí pohostinnosti.“

„Ty, Tee a já budeme bydlet u táty,“ vysvětlil Dupree. „Máme svoje staré pokoje. Budeme si moct udělatvýlet do paměti na místo, kde nás jako děti mučili.“

„Chachá,“ vysmíval se otec, „vy kluci nevíte, co to je špatné dětství. V dobách deprese byste nevydrželiani pět minut.“

Dupree a já jsme oba současně opakovali poslední větu s přesnou výchovnou intonací našeho otce.

„Deprese musela být peklo,“ řekl Tee.

„Každým rokem se to zhoršuje,“ přidal se Dupree. „Nikdo toho parchanta nepřežil. Amerika bylavymazaná kromě několika silných mužů jako táta. Jeho synáčkové by to nevydrželi ani den.“

Dupree zpomalil auto na Dolphin Street, která vedla dvěma bloky ve středu města. Obrysy obchodů bylypro město charakteristické. Každý obchod byl jiný, ale dohromady dávaly ulici tajemnou jednolitost,vzhled dokonale osvětleného přístaviště, plného zajímavých, v noci přivázaných jachet. Vždycky jsem sepodivoval, jak tak hezké město může zplodit tak hanebné lidi.

„Proč si máma ten dům nenechala?“ zeptal jsem se Dupreeho. „Nikdy bych si nepomyslel, že by se ho

vzdala, ani za milion let.“

„Ve srovnání s vaší matkou je babylonská nevěstka čistá jako padlý sníh,“ ozval se hlas ze zadníhosedadla, otec udržoval konverzaci podle svého. „Postoupil jsem své sémě Dalile poté, co mi věnovala

jidášský polibek.“

„Když mluví o mámě, začne se ohánět biblí,“ vysvětlil Dallas. „Myslí si, že ho to staví na vyšší morální

úroveň.“

„Ale ten dům,“ trval jsem na svém, „myslím, že ho milovala víc než nás.“

„Vysvětlovala to tak,“ řekl Dupree. „Ten dům byl pro ni tak plný špatných vzpomínek, že by tam

nepomohl ani vymítač ďábla.“

„Je to dům plný krásných vzpomínek. Krásných vzpomínek,“ zakvílel otec smutně.

„Co to je krásná vzpomínka, Dupree?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Slyšel jsem o nich, ale nikdy jsem žádnou neměl.“

Bratři a já jsme se zasmáli, ale náš smích měl ostrý a hořký tón. Dupree se natáhl přes sedadlo kolemDallase a stiskl mi ruku. To tajné gesto bylo jeho přivítání domů. Ujišťoval mě, že u svých bratrů najduvždycky útočiště. Naše přátelství se udržovalo jako mírný oheň, který moje nepřítomnost neuhasila.

Dům, kde jsme se narodili, byl osvětlen posledním denním zábleskem a v řece byl příliv, když Dupree řídil auto po příjezdové cestě. Dívat se na dům bylo jako dívat se na tajnou část sebe sama, na místo, které

odhaluje jizvy a krátery temné stránky duše, strany, kde se nahromadilo utrpení a agonie a bolest, kterése nedají unést, aby si tu vylízaly rány. Sousedil také s domem, ve kterém bydlívala Shyla.

„Pomozte mi z toho zatraceného auta,“ křičel otec.

Dupree a já jsme mu pomohli z vozu a vedli ho zahradou, takže se znovu opakovala scéna, které jsme

byli stokrát svědky v dobách našeho dětství. Poznamenala to dětství a byl jsem si jist, že značněpoškodila život, který jsme si jako dospělí zařídili.

„Víš,“ ozval se Dupree, „nevadilo by mi, že je táta opilec, kdyby nebyl tak trapný.“

„Člověk nemůže mít všechno,“ řekl jsem. „Víš, proč žiju v Columbii?“ zeptal se Dupree. „Máš nějakou otázku o Římě?“

„Ani jednu. Vždycky jsem to chápal.“

„Už mě to unavuje,“ ozval se otec. „Naplácám vám oběma prdel.“

„Jsme tu čtyři, tati,“ připomněl mu Tee.

„Uvědom si, táto, že jsi starý a slabý a vyřízený. My jsme všichni při síle a nemáme tě moc rádi.“

„Já jsem ho uvedl do praxe, Pane,“ zakvílel otec na Dallase. „Hodil jsem mu do klína právnickou firmu za

milion dolarů.“

„Moji klienti si kupují sprinterské boty, když poznají tátu,“ řekl nám Dallas. „Tak rychle od naší firmy

prchají.“

„Bože, to je krásné být doma,“ prohlásil jsem. „Staré známé místo. Rodinná alba. Domácí strava. Pikniky

pořádané církví. Mazaný táta provádí kouzelnické kousky pro vnoučky.“

„Takový blbiny nemusím poslouchat.“

„Ale musíš, táto,“ řekl jsem. „Bez naší pomoci nemůžeš ani chodit. Ano. Díky. Nic si o tom nemyslím. S

radostí posloužím. O tom nemluv.“

„Není zač děkovat, srabi,“ řekl otec.

Dupree a já jsme ho začali manévrovat do domu. Waterford patří pořád ještě k těm americkým městům,kde se dveře zamykají jen z nepřátelství nebo paranoie. Provedli jsme bezvadné pas de deux, když jsmese ve vchodu otočili a vešli s otcem do předsíně, aniž bychom zachytili o zárubně. Je to dovednost, kterou

dokonale ovládají synové opilců, jedna z mnoha, kterou se učí děti, jejichž rodiče v životě napájejí řekamidžinu a whisky vnitřní moře svých závislostí.

Ale otec se vzpouzel jít do schodů, tak jsme ho neobratnou chůzí, která připomínala soutěž v závodě otřech nohách, dovedli do obývacího pokoje. Položili jsme ho měkce a on hned usnul, než jsme mu mohlizout boty a přikrýt nohy polštářem.

„No,“ oddechl si Dupree. „Nebyla to legrace? Bože, McCallova rodina ví moc dobře jak se pobavit.“

Pohlédl jsem na otce a zmocnila se mě náhlá lítost. Pro toho složitého a přetíženého muže bylo otcovství

chmurnou cestou.

„Nerad to říkám,“ ozval se Dallas, „ale po tom všem se potřebuju něčeho napít. Pojďte do pracovny a jávám něco naleju.“

V pracovně jsem si prohlédl knihovnu a ucítil to slabé potěšení, jaké jsem cítil vždycky, když jsem si uvědomil, jak jsou moji rodiče sečtělí. Přejížděl jsem rukama po potrhaných spisech Tolstého a mysleljsem zase na ironii otce, který miloval Tolstého, ale nemohl se přimět k tomu, aby miloval celou rodinu.

Nadechl jsem se vůně knih a přitom jsem si uvědomil, že dýchám vůni sebe sama, známou vůni minulostipřicházející v obálce aromat: kouř ze dřeva, právnické knihy, vosk na podlahu, mořský vzduch a tisícdalších menších vůní, které vyrábějí tohle podivné víno vzduchu a vzpomínek.

Za psacím stolem byly všechny rodinné fotografie, krásně zarámované v dlouhých, chronologickysrovnaných řadách. Na první fotografii jsem byl já jako roztomilé světlovlasé dítě. Rodiče byli tak krásní,že vypadali jako královské děti zapírající svůj původ. Vyzařuje z nich oslňující zdraví. Otec je tvrdý,svalnatý a je doma z války. Matčina štědrá krása je tak dráždivá a svěží jako pole květin v dešti. Přemítaljsem o radosti, kterou museli nacházet ve svých tělech, o ohni a vášních, které musely svítit na cestumému početí.

Jejich obrázky mi zlomily srdce. Na fotografiích se vždycky usmíváme jako většina dětí a rodiče se smějína celé kolo. Všechny podobizny, které visely na stěně, hovořily plynulým, šťastným jazykem opohledném muži a ženě, kteří zplodili řadu světlovlasých dětí, mrštných jako vydry, ze kterých vyzařujevitalita, silných a dychtivých, které je těžké uhlídat. „To jsme ale byli roztomilá, báječná rodina,“ řekl jsem

si, když jsem si prohlížel fotografie, plné do nebe volajících lží.

Na jedné fotografii jsem stál v pozadí a neusmíval se. Díval jsem se na ni a pokoušel se uhodnout, na co

jsem myslel. Byla zhotovená ten týden, co jsem šel do nemocnice, protože mi otec přerazil nos. Řekl jsem

lékaři, že se to stalo při tréninku na fotbale, a plakal jsem, když mi ho narovnával. Otec mě pak znovupraštil na cestě domů, protože jsem brečel.

Kdo by nechtěl mít chlapce, jako jsem byl já, pomyslel jsem si, když jsem si prohlížel plachého hocha,kterým jsem kdysi byl. A byl jsem hezký. Proč nikdy nikoho nenapadlo říct mi to?

Dupree vešel do pracovny a podal mi džin s tonikem. „Vypadáš strašlivě. Nemůžeš se po cestě

aklimatizovat?“

„Jsem vyčerpaný, ale myslím, že bych neusnul, kdybych se o to pokoušel. Potřebuju mluvit s Leou, ale jemoc pozdě, už spí.“

„Máš nějaký obrázek?“

„Jo.“ Podal jsem Dupreemu obálku a oba další bratři přišli k němu a dívali se mu přes rameno. Zasmáli se,když si všechny pečlivě prohlédli.

„Je to přesná podoba Shyly,“ řekl Dupree, „ale má máminy oči. Znám pár ženských, které by vraždily, abyměly máminy oči.“

„Je to zázračné dítě, Dupree. Já nedělám nic, jenom jí nechávám volnou cestu.“

„Podíval ses na Shylin dům, když jsme přijížděli?“ zeptal se Tee.

„Ne, nemám v plánu se ještě někdy v životě na ten dům podívat. To se samozřejmě může v příštích třicetivteřinách změnit.“

„Budeš mít problémy i s touhle budovou,“ řekl Dallas. „Včera mi volala do kanceláře Ruth Foxová. Chtělavědět, kdy přijedeš. Slyšeli jsme, že tě Marta vystopovala v Římě.“

„Spousta lidí mě tohle léto zahrnula do svých cestovních plánů.“

„Ruth tě moc chce vidět. Od té doby, co Shyla zemřela, trpěla víc než kdo jiný,“ vykládal Dallas.

„To jsem nevěděl, že hrajete spolu napolovic,“ odpověděl jsem.

„Je to báječná žena, Jacku. Doufám, žes na to nezapomněl,“ pokračoval Dallas.

„Naposledy jsem ji viděl u soudu. Svědčila, že jsem nebyl vhodný manžel pro její dceru a že jsem špatný

otec pro Leu.“

„Jdi na verandu a podívej se na jejich dům,“ řekl Dupree.

Těžce jsem vstal. Byl jsem unavenější, než jsem si myslel, že mohu být, a pořád jsem byl vzhůru. Prošeljsem známé místnosti toho krásného, ale zanedbaného domu a vyšel z hlavního vchodu mezi čistě bílýmisloupy, které symbolizovaly jak eleganci, tak prostotu, která byla v Jižní Karolíně známá jako waterfordský

styl. Byla už tma a já se díval na řeku a hvězdnatou oblohu, prosvícené cínovým smaltem chvějivého,časného měsíce. Pak jsem se otočil, přešel na druhou stranu verandy a pohlédl k velkému domu,přiléhajícímu k prostorám, ve kterých jsem prožil léta svého dětství.

Když byla Shyla malá, objevil jsem její krásu, ještě než začala zrát, a prohlédl jsem si pořádně dům, kdeprobíhala tak mystická proměna, zatímco hvězdy a Waterford spaly. Rozeznal jsem Shylinu krásu dlouhopředtím, než jsme v žilách pocítili jakoukoli vzájemnou náklonnost. Zahlédl jsem Shylinu matku naverandě ve druhém patře. Ruth Foxová stála na stráži, oblečená v bílém županu a pořád štíhlá jakoplamen. Stála přesně na stejném místě, ze kterého mi kdysi Shyla posílala polibky, které mi oslazovalycelý svět.

Zamávala mi smutným a tichým pohybem.

Pokývl jsem jí. Dokázal jsem jen pokývnout a stejně jsem myslel, že mě to zabije.

–––––Kapitola––––—

jedenáctá

Probudil jsem se ze sna, příliš temného na to, abych si ho pamatoval, když na řece zahoukala siréna lodise dřevem, jak se marně pokoušela probudit obsluhu mostu. Nacházel jsem se ve své chlapecké ložnici akolem mě se rozprostíral nezměněný svět mého dětství. Vyrostl jsem v blízkosti řek. Každé šplouchnutívody mi připadalo jako vyslovení mého jména. Vyrostl jsem v šeru a v obavách o matčin život, které jsem

si nesl v sobě a které se staly tak přirozenými jako pocit hladu. Naslouchal jsem a uslyšel v domě i jinézvuky, jak se bratři začínali převracet na postelích ve svých ložnicích, které zůstaly netknuté od té doby,co jsme se odsud vydali na utkání se životem. Ty pohyby tvořily tichý, vytrvalý zvuk v nově vzkříšenédomácnosti. Když jsem se holil, ucítil jsem vůni čerstvé kávy. Dupree připravil pro mě a Teeho dobrou

snídani a pak jsme odjeli zase do nemocnice na stráž k nemocné.

Když jsme znovu vstoupili do čekárny, Dallas už tam byl a pokoušel se zapříst rozhovor s velmi vratce se

pohybujícím a nevrlým Johnem Hardinem.

„Žádná změna,“ oznámil nám Dallas, když jsme vešli a zabrali si svá teritoria v různých koutech místnosti.

John Hardin na mě pohlédl a jeho obličej vypadal tak ovládnutě, že mi připomínal tajné hlasování. Tee kněmu přišel, objal ho kolem ramen a zeptal se: „Jsi v pořádku, brácho? Měl jsi být včera večer s námi…pěkně jsme si poseděli. Bavili jsme se tak, že nemohly spát ani sochy.“

„Nikdo mě nepozval,“ ohradil se John Hardin a shodil bratrovu ruku z ramen. „Pracky pryč. Vím, že si

všichni myslíte, že jsem homouš, protože nejsem ženatý.“

„Nemyslíme,“ řekl Dallas. „Myslíme si, že jsi frajer.“

„Je nám jedno, co jsi, brácho,“ ozval se Tee. „Jenom bysme chtěli, aby sis mezi námi připadal líp.“

„Dej si pozor, co chceš od Mikuláše,“ varoval Dupree.

„Dupree není spokojený, dokud mě nevidí ve svěrací kazajce,“ odsekl John Hardin a s obavami upíral oči

na bratra. „Tím se vždycky levně pobaví, viď, Dupree?“

„Radši bych se díval na Johnnyho Carsona,“ odpověděl Dupree. „Pš, brácho,“ napomenul ho Tee.

„Dupree vidí Johna Hardina v takových situacích, které nikdo z nás nezná, Tee,“ poznamenal Dallas. „Musí

u těch představení asistovat.“ „U jakých představení?“ zeptal jsem se. „To uvidíš, jestli si nenechá dát injekci,“ odpověděl Dupree a listoval sportovní přílohou ranních novin.Když to řekl, pomyslel jsem si, že je pro mě něco jako anomálie. Část připomínala dobře nataženéhodinky a jiná část vzbuzovala dojem, jako by nějaký chladič zabraňoval hlavnímu motoru duše sepřehřát. Napětí mezi ním a Johnem Hardinem viselo před námi jako elektrický drát. „Chováte se ke mně, jako bych byl pořád malé dítě, nejmladší mazlíček,“ řekl John Hardin. „Vždycky budeš můj nejmladší bratr,“ oznámil Dupree novinám. „Podívej, to je nespravedlivé.“ John Hardin se tvářil, jako by ochutnával čistou šťávu citronu. Pracně sepokoušel vyjádřit své pocity. „V tvých očích nikdy nedospěju. Protože jsem měl ty záchvaty, ty problémy,nikdy mi neuvěříš, že jsem skutečně dospěl. Když blázním, nemá to nic společného s tím, že jsem mladý.To je jiná věc. Je to mimo mě. Dělá to, co to dělá, a strhuje mě to s sebou. Chápete?“ „Ne,“ odpověděl Dupree. „Jo, chápu,“ řekl jsem já. „Vím přesně, co chceš říct.“

„Já taky,“ ozval se Tee.

„To všechno chápeme, dokud se nestane něco zlého, Johne Hardine,“ prohlásil Dallas. „Pak je těžké mítna mysli, že za to nemůžeš.“

„Nechat si dát injekci je to nejsnazší na světě,“ řekl Dupree. „Nech si dát injekci a nic se nestane.Nenecháš si ji dát a už to běží.“

Tee prohlásil: „Je dost starý na to, aby se rozhodl, jestli tu injekci chce nebo ne.“

„Díky, Tee, opravdu to oceňuju,“ řekl John Hardin.

„Tee nikdy neviděl, jak řádíš,“ namítl Dupree.

„Tee má pravdu,“ řekl jsem. „Je to věc Johna Hardina.“

„Je snadné vykládat svoje názory, když žiješ v Římě, Jacku,“ ozval se Dallas.

Po této hádce od nás John Hardin odešel, začal kouřit jednu cigaretu za druhou a pozoroval z okna řídkýprovoz na řece. Šířil kolem sebe neproniknutelný opar samoty a nebezpečí, ačkoli poslouchal každé slovo,které bylo řečeno a zpracováno nahodilým a nedokonalým filtrem jazyka. Dallas mi ten problém vyložil,když jsme se procházeli v nemocniční zahradě. Pro Johna Hardina byla angličtina nástrojem disharmonie,zmatku a zatemňování. Nevinná slova, vyslovená některým z jeho bratrů, na sebe brala v jeho myslipřitěžující význam. Každý rozhovor se mohl okamžitě změnit v hádku. Měl spoustu zájmů a byl výjimečněsečtělý, ale i drobná změna důrazu nebo intonace ho dokázala dezorientovat, takže se naprosto přestalovládat. Člověk musel projít záhadným demilitarizovaným územím, plným léček a hustě posetýmpozorovatelnami, a ovládat nejrůznější výstřední hesla, aby získal přístup do těch neměnných sfér, kde seJohn Hardin cítil bezpečný. Jeho rovnováha byla vratká a bezmocná.

„Myslel někdo na mámu?“ promluvil John Hardin zahalený kouřem. „Mluvíte o všem možném, ale víněkdo, jestli bude žít, nebo umře?“

„Teď je u ní doktor Pitts, Johne Hardine,“ odpověděl mu Dupree. Zvedl se a vydal se místností k bratrovi.„Právě mluví s lékařem.“

„Víš, že to není náš vlastní otec,“ pokračoval nejmladší bratr. „Když se podíváš na můj rodný list, nenajdeš

tam ani zmínku o nějakém doktoru Jamesi Pittsovi. Jak můžeme vědět, že nám o mámě říká pravdu?Mohl by jí klidně dávat drogy. Pomalu ji zabíjet, aby mohl ukrást naše právoplatné dědictví.“

„Máma toho moc nemá,“ namítl Dallas a opatrně se blížil k bratrovi. „Věř mi, já jsem vykonavatel jejízávěti.“

„Je toho spousta, co je po právu naše,“ řekl John Hardin. „Vy si možná myjete ruce nad materiálnímistatky, pro které matka celý život pracovala, ale já jsem z tužšího těsta.“

„Z těsta,“ zašeptal Dallas. „Myslí si snad, že je bochník chleba?“

„Doktor Pitts nás má rád,“ řekl Tee. „Nepodvedl by nás.“

„Má oči jako zloděj,“ tvrdil John Hardin. „Je to typ chlapa, který vždycky kouká do prvního patra, jestlitam neuvidí nezajištěné okno.“

„Má pronikavé oči,“ řekl Dallas. „Vždyť je to chirurg, prokristapána.“

„Ne, John Hardin má pravdu,“ ozval se rychle Tee. „Na doktorových očích je něco divného.“

Teeova nerozhodnost z něj někdy dělala spojence i nepřítele obou stran. Teeovi nikdy nedošlo, že váhavýpostoj je způsob, jakým zrazuje obě strany.

Dallas začal přecházet po místnosti a chřestit v kapse klíči tak hlasitě, že se na něj náhle obrátily všechnyoči. Myslel si, že když dosáhl právnického diplomu, oženil se s ženou z dobré rodiny a chová se umírněněa důstojně, jak ve svém zaměstnání tak v soukromém životě, ušetří ho to bujných a nespoutanýchvýstředností v chování rodiny. Jeho rodina ho vždycky uváděla do rozpaků a on se snažil obrnit proti jejím

extravagancím a nedostatku veškeré opatrnosti a zdrženlivosti. Dallas toužil po důstojnosti a pokládal jiza to nejmenší, co by mohli členové rodiny ukázat, když matka umírá. Ale věděl, že kdyby to nadhodilnebo vyložil takový požadavek na stůl, mohlo by se stát všechno možné. Věděl, že náš spolek je schopenvšeho. V zoufalství se posadil vedle mě a řekl: „Tohle není rodina, to je národ.“

„Jakmile zjistíme, co je s mámou, jdu pryč,“ odpověděl jsem.

„Obvykle to takové nebývá,“ pokračoval. „Ale když jsme tu takhle všichni jako chycení… v jedné

místnosti…“

„Dante by nemohl popsat peklo výstižněji,“ poznamenal jsem.

„Toho chlapa jsem nikdy nečetl,“ řekl Dallas. Rozhlédl se po místnosti a zašeptal: „Jestlipak víš, že jsemřekl ženě, aby sem dnes nechodila? Ne protože bych ji tu nechtěl mít, ale protože mám strach z

neznámého. Nikdy nevím, co se tu stane, nebo kdo vybuchne. Ponížení tady má tolik forem. Nevím, co

mám dřív hlídat.“

„To je v naší rodině snadné,“ prohlásil jsem. „Hlídej všechny muže, všechny ženy a život obecně.“

„Pane bože,“ zaúpěl Dallas. „Zrovna když jsem si myslel, že bude bezpečné vklouznout zpátky do vody, jetu táta. Bude to opilý táta nebo střízlivý táta?“

Otec znal všechny jemné odstíny a společenská pravidla velkolepých vstupů, zvláště když byl střízlivý.Objevil se ve dveřích, hladce oholený a pečlivě oblečený. Stál rovně jako infanterista, kterým kdysi byl, aoči mu přejížděly místností, jako když dravec hledá na svém území kořist.

Napočítal jsem do čtyř a pak se nadechl; do nosních dírek mi zavanula známá vůně kolínské a přivolalavšechno, co bylo v mém dětství špatné. Kolínská byla neklamným znamením, že se otec pokouší očistitsvé chování a příštích několik dní nepít. Zdálo se, že vlastní nějaký vnitřní barometr, který zaznamenal,kdykoli překročil nějakou hranici chování nebo sebeovládání a kdy situace vyžaduje jemné vyladění. Nebyl

jen alkoholik, byl komplikovaný alkoholik. Používal stav střízlivosti jako překvapivou zbraň. Celé médětství čas od času náhle přestal pít, nalil na sebe kolínskou a poskytl těm, kdo ho milovali, dobrý důvod doufat, že se život zlepší. To bylo na něm to nejhorší. Ale všichni jsme se nakonec naučili se do střízlivého

otce nezamilovat.

„Kolínská,“ prohlásil jsem. „Vůně utrpení.“

„Dělá se mi fyzicky špatně, když cítím tuhle značku, přísahám, že se mi dělá špatně. Koupil jsem munovou vodu po holení. Myslíš, že ji někdy používá? Vůbec ne,“ povzdechl Dallas. „Takhle smrdí mojekancelář.“

„Chlapci, chtěl bych vám všem poděkovat, že jste se včera v noci postarali o svého otce,“ začal soudcedůvěrným, blahosklonným tónem. „Chtěl jsem si trochu zdřímnout v neobsazeném pokoji. Měl jsemtakový strach o Lucy, že jsem si neuvědomil, jak jsem vyčerpaný.“

„To je dobrý, táto,“ ozval se Tee.

„Dnes ráno jsem se probudil s ohromným pocitem,“ pokračoval.

„Jediná osoba, kterou znám a která se rozplývá nad kocovinou,“ poznamenal Dupree s kamennou tváří.

Otec mluvil dál: „Myslím, že u ní leukemie už ustupuje, a zatímco tady povídám, je poražená na hlavu.

Myslím, že za měsíc nebo dva se tomu budeme smát. Koukněte se na sebe, chlapci, jste celí skleslí, jako

zpráskaní psi. Nemáte žádný šmrnc!“

„Nepotřebujeme povzbuzovače, táto,“ namítl Dallas. „Pokus se chovat jako otec. To by možná pomohlo.“ „Kladný přístup vás v životě dovede daleko. Navrhuju, abyste na tom začali pracovat, chlapci,“ vedl

soudce svou.

„Kladný přístup je těžká věc, táto,“ poznamenal Dupree, „když ti matka umírá na rakovinu.“

„Ale brácho,“ ušklíbl se Tee. „Přece by sis takovou maličkost nebral.“

„Přiznám se, že mi to dělá starosti,“ řekl Dupree.

„Uklidněte se, chlapci,“ pokoušel se nás utěšit otec. „Vím, že ta žena je na tom líp než jiné zdravé. Její

odolnost ji z toho dostane. Je hezká jako obrázek, a lidi ji proto někdy podceňují. Ale je jako trojskýválečník, vždyť vás všechny porodila. Mohli byste jí pálit ruku v ohni, ale neřekla by vám heslo, které by

Troju zradilo.“

„Náš otec Homér,“ poznamenal uštěpačně Tee.

„Posaď se, táto,“ navrhl Dallas. „Brzy přijde lékař a řekne nám, jak to vypadá.“

„Žádná rakovina není dost silná na to, aby zabila Lucy McCallovou,“ prohlásil soudce. „Ona je tvrdý oříšek.Musím tam jít, aby věděla, že jsem u ní. Vždycky jsem Lucy utěšil, když šel svět kolem nás k čertu. Byljsem její skála, její bezpečný přístav v bouři. Během mojí kariéry u soudu za mnou chodilo hodně lidí,

abych je obhajoval. Jsem student práva a studoval jsem je celý život. Znám právo skrz naskrz. Znám jehovelkolepost i nemilosrdnost.“

„Hele, táto,“ zarazil ho Dallas, „vypadáme jako porota? Jsme tvoji synové. Nepřednášej nám tady.“

„Když právo selhalo, jak se to někdy stává, často jsem spoléhal na sílu modlitby.“

Teeho takové řeči rozzlobily. Řekl nám: „Když pije, je mi milejší.“

„Nikomu není milý, když pije,“ opravil ho Dallas. „Je ti milejší, když je v bezvědomí.“

„Pojďme se projet,“ navrhl Dupree Johnu Hardinovi, který začal vzrušeně přecházet sem a tam jako

leopard v novém křídle zoologické zahrady.

„Nech toho, táto,“ řekl jsem, protože se mi nelíbilo, co jsem viděl v očích Johna Hardina. Něco se

vynořovalo z hloubi na povrch. Jeho oči připomínaly oči splašeného koně. „Přinesu ti trochu kafe, brácho,“ řekl Tee Johnu Hardinovi.

„Kofein to zhoršuje,“ zasáhl Dupree.

„Kdo tě najal, abys mi dělal hlídacího psa?“ procedil přes stisknuté zuby John Hardin. „Odpověděl jsi nainzerát? Kdo z tebe udělal dohlížitele? Kdo ti říkal, abys mi řídil život?“

„Spadlo mi to do klína,“ odpověděl Dupree. Listoval přitom časopisem, ale nepřečetl ani jediné slovo, bylnapjatý a připravený zasáhnout. „Jen pouhá náhoda.“

„Dráždí mě. Všichni jste svědky toho, jak mě přivádí k šílenství. Je to nenápadné. Je to spodní tón, kterýskoro neslyšíte. Je jako ozvěna. Já něco řeknu a za pár vteřin se ozve jeho hlas. Vždycky je v tom mírnýnesouhlas. Komentář. Dělá ze mě cvoka, co utek‘ z blázince. Podívejte se na mě. Všichni vidíte, že jsemúplně v pořádku. Není se mnou nic, co by nevyléčilo trochu klidu a ticha. Samozřejmě mám strach omámu. Lžou nám. Ale lži na mě nezabírají. Vím, co jsou zač. Neříkám, že máma není nemocná. Možná má

chřipku: Ale ne leukemii. Leukemii, kluci! Vzpomínáte si na mámu s leukemií? To není možné. Zákonpravděpodobnosti, lidi! Vzpomeňte si.“

„Vzpomínáme si na mámu s leukemií,“ řekl jsem. „To nám můžeš věřit.“

„To je vtip,“ prohlásil John Hardin.

Otci se začaly chvět ruce, když se znovu ozval: „Nemohl jsem včera večer spát…“

„Byla mu zima,“ zašeptal Dallas a přešel k oknu, které otevřel, a pustil dovnitř pach řeky.

„Tak jsem se modlil k našemu Pánu o zázrak, a když jsem ráno uviděl, jak slunce vychází nad Atlantikem,

měl jsem to za znamení, že mé modlitby vyslyšel a že zruší schůzku chudáka Lucy s černým andělem

smrti.“

„Nevěděl jsem, že je smrt černoška,“ poznamenal Dupree, ale nedíval se na otce, sledoval každý pohyb

Johna Hardina.

„Drž hubu, táto,“ zařval John Hardin. „Copak nevíš, kdy máš držet hubu? Tam nahoře jsou satelity. Mílevysoko. Vyslali je tam Rusové. Andělé nám odtamtud naslouchají. Používají ty satelity. Satelity jsouspojené s těmi světýlky. Každý slyší všechno, co si říkáme nebo myslíme. Tak budeš držet hubu?“

„Pojď se mnou, Johne Hardine,“ řekl Dupree přátelským, ale rozhodným hlasem.

„Nech mého chlapce na pokoji,“ ozval se soudce. „Je rozrušený kvůli matce.“

Dallas se na mě podíval a překvapeně řekl: „Tak proto žiješ v Itálii. Jsi z nás všech nejchytřejší.“

„Je tam spousta místa,“ odpověděl jsem a díval se, jak se Dupree blíží k Johnu Hardinovi.

„Tyhle dvě věci mi vůbec nedělají starosti, brácho,“ snažil se Tee uklidnit Johna Hardina. „Satelity a

andělé.“

„Ty jsi neviděl ten velký obraz,“ vysvětloval John Hardin.

Na konci místnosti se otevřely dveře a vstoupil Lucyin lékař, Steve Peyton, s Jamesem Pittsem. Doktor

Pitts měl v očích slzy a doktor Peyton se ho snažil utěšovat. John Hardin začal ječet.

„Ticho, synku,“ nařídil mu soudce. „Tohle je nemocnice. Mohli by tě žalovat.“

Johna Hardina vyprovokovaly slzy našeho nevlastního otce. Mezi McCallovými muži se vyskytovalo málo

slz; byly vzácné jako perly v přísně střeženém pokladu, kde sídlil zármutek.

„Žádná změna,“ řekl doktor Peyton. „Žádné dobré zprávy, kromě toho, že ještě není rozhodnuto.“

„Ovládej se, chlapče,“ řekl soudce ječícímu synovi, který při doktorově řeči ztišil hlas a začal sténat.

„Když nemá injekci,“ vykládal Dupree, „kolečka se mu v hlavě pomátnou.“

John Hardin pohlédl na tu stranu místnosti, kde seděli bratři. Zavřel oči a pokusil se vyčistit hlavu odzevních hluků a rušivých vlivů, ale všechno mu v ní hučelo a lomozilo a svět, ať už ten uvnitř nebo ten,před kterým otevřel oči, aby se mu postavil, pro něj nebyl bezpečný.

Zlomil se mu hlas, když promluvil: „Tam v tom pokoji zabíjejí naši matku a vám všem je to jedno. Mělibychom tam jít a pomoct jí. Ona nás před ním chránila, když jsme byli děti… Tohle je ten parchant, co

nám zabíjí matku.“

„Seznamte se s Johnem Hardinem, doktore,“ řekl Tee. „Vsadím se, že jste se o něm na medicíně neučili.“

John Hardin se pustil k doktoru Peytonovi výhružným, ale mechanickým krokem.

„Pohni sebou, Jacku,“ vyrazil Dupree a oba jsme vyskočili, abychom zabránili Johnu Hardinovi ve vratkéchůzi k lékaři. Zkušeně jsme mu stočili cestu k automatu na nealkoholické nápoje, kam Dupree hodil třičtvrťáky a podal bratrovi coca-colu.

„Chtěl bych radši dietní kolu,“ namítl John Hardin. „Pokouším se zhubnout. Všichni v tomhle městě jsou

tlustí jako prasata. Chci dietní kolu.“

„Já si tu kolu vezmu,“ řekl Dallas.

Vylovil jsem z kapsy tři čtvrťáky. Musel jsem je vybrat z dlaně plné italských drobných.

„Co to je?“ zeptal se John Hardin, sebral mi z dlaně italskou minci a podržel si ji na světle.

„Tisícilirová mince,“ odpověděl jsem. „Z Itálie.“

„To je hloupá země,“ řekl. „Nemá ani čtvrťáky.“

Hodil ji do automatu a ona propadla dolů, aniž by ji mechanismus zachytil. „Bezcenná. Ani stroj ji

nebere.“

Ale aspoň odvedla pozornost Johna Hardina.

Lékař přeletěl pohledem místnost a na očích mu bylo jasně vidět, že se v přítomnosti našeho svárlivého,rtuťovitého klanu opravdu necítí uvolněně. Naše bujná nepředvídatelnost ho znervózňovala.

„Paní Pittsová má horečku čtyřicet stupňů,“ řekl doktor Peyton a jeho oznámení umlčelo celou místnost.„John Hardin má technicky pravdu, když říká, že jeho matku zabíjím. Podrobil jsem ji nejsilnějšíchemoterapii, jakou máme. Počet bílých krvinek je alarmující. Je ve velikém nebezpečí. Může umřít

každou chvíli. Pokouším se tomu zabránit. Nevím, zda se mi to povede.“

John Hardin zařval: „Aha!“ a hrozivě vyrazil k mladému lékaři. Cestou výhružně kýval ukazováčkem.„Všichni jste ho slyšeli. Přiznal, že nestojí ani za hovno. Právě přiznal, že ji zabíjí. Za mnou, bratři. Musíme

matce zachránit život.“

„Utiš se, Johne Hardine, nebo tě zavezu rovnou na Bull Street,“ pohrozil Dupree nemocnicí pro duševně

choré.

„Ale vždyť jsi ho slyšel, Dupree,“ bránil se John Hardin a rozhodil ruce. „Zabíjí naši matku. Právě to řekl.“

„Pokouší se matku zachránit,“ řekl Dupree. „Nedělejme to doktorovi ještě těžší.“

Otec si na druhé straně místnosti odkašlal a místo soudu se v té emocemi nabité místnosti opět

přesunulo.

„To je způsob, jak Bůh trestá Lucy za to, že mě opustila,“ prohlásil v tichu, které následovalo. „Je tozasloužená odplata. Nic víc a nic míň.“

Slíbil jsem si, že se budu snažit zůstat klidný a nenápadný, ale otcova poznámka mě rozpálila do běla.„Hele, táto, co kdybys držel zobák. Nic jinýho se po tobě nechce.“

„Tebe se nebojím, synáčku,“ odpověděl. „Svoboda projevu je v Americe chráněné právo, jak jsem sedozvěděl v právnické knihovně. To si přidej k faktu, že jsem ozbrojený.“

Doktor Pitts a doktor Peyton beze slov zírali na soudce McCalla, který jejich pohled opětoval bez zášti a s

dokonalou rovnováhou.

„Táta jenom žertuje, doktore Peytone,“ ujistil ho Tee. „Nemá zbraň.“

Na tuto výzvu vytáhl táta pistoli z pouzdra na kotníku a začal s ní točit na prstě jako v parodii napistolníky. Dallas k němu došel, vzal mu ji, vrátil se na své místo, otevřel bubínek a zjistil, že není nabitá.

„Žádné pistole v čekárně, soudce McCalle,“ ozval se s úlevou doktor Peyton.

„Mám tady odznak šerifova pomocníka.“ Soudce vytáhl náprsní tašku. „Ten říká, že můžu nosit střelnouzbraň kdekoli ve Waterfordském okresu. Vrať tu bouchačku právoplatnému majiteli, synku.“

„Dám ti ji později, táto,“ odmítl Dallas. „Jsem nervózní, když se s ní vytahuješ ve střízlivém stavu.“

„Opravdu mě těší, že v tomhle státě nemáme kontrolu zbraní, takže se tu můžou potloukat opilci jako táta

a zkoušet si kohoutek.“

„Indiáni ti jdou z cesty,“ pokusil se soudce o žert, ale synové se na něj zlobili.

Začal jsem pociťovat, jak mi do nejhlubších tkání těla vrůstají kořínky vyčerpání. Napsal jsem přes desetčlánků o nebezpečí poruch biorytmu u cestujících, překračujících v letadle několik časových pásem, apovažoval jsem se téměř za odborníka na to, jak si může taková změna vybrat strašlivou daň. A teď jsemhluboko v těle cítil, že se připravuje na západ slunce v Itálii, přestože v Jižní Karolíně byl den ještě mladý.Byl jsem zvyklý na zvuky na piazze, na policejní sirény daleko ve městě, na muzikanty hrající turistům namandolíny a na zvuk Leiných bosých nohou, když přibíhá předsíní, abych jí přečetl pohádku.

Lea. To jméno se do mě zařízlo. Podíval jsem se na hodinky a slíbil si, že jí zavolám ve tři odpoledne, cožbude odpovídat době, kdy půjde spát. Rozhlédl jsem se po přítomných v čekárně a uvědomil si, že Lea by

v téhle místnosti kromě mě nepoznala jedinou osobu. A nemohl jsem se rozhodnout, jestli jsem jíprokázal velkou službu, nebo ji odřízl od těch mocných sil, které byly polovičním dědictvím krve abláznovství, dědictvím, které se shromáždilo v temné vigilii na protest proti smrti naší matky. Přestožejsem se neshodl v názorech téměř s nikým z přítomných a přestože nesoulad uměla moje rodina vytvořitnejlépe, v tomto setkání byla nepopiratelná krása a souznění, které mě dojaly. Před pěti lety jsem seprohlásil mužem bez rodiny. Teď jsem se nemohl rozhodnout, zda to byl kardinální hřích nebo jen zbožné

přání.

Neklidně jsem vstal, měl jsem chuť se rozhýbat.

Šel jsem chodbou a chtěl jsem být sám. Za mnou se však vydal doktor Pitts. Došli jsme až k hlavnímuvchodu. Přestože mi byl pořád ještě nepříjemný, jeho osamělost a očividná starost o matku mě dojaly.

„Jacku, můžu si s vámi chvilku promluvit?“ zeptal se.

„Jistě.“

„Vaše matka chce být zaopatřena.“

„Jak to víte?“

„Vím o ní všechno,“ řekl doktor Pitts. „Vím, že by chtěla, abych dal vědět otci Judovi v Mepkinském

opatství. Znáte ho.“

„Tomu trapistovi,“ přitakal jsem. „Matka nás k němu často brala na návštěvu, když jsme byli malí.

Dokonce u nás jednu dobu v padesátých letech bydlel.“

Šel jsem k telefonu a zavolal opatství, pak jsem se vrátil do čekárny a zavedl nevlastního otce kotevřenému oknu, daleko od křížové palby rodiny.

„Zavolal jste otce Juda?“ zeptal se.

„Mluvil jsem s jeho opatem. Dojedu teď pro něj.“

„Vezměte si auto vaší matky. Pořád tady ještě je,“ řekl doktor Pitts. Pak začal plakat a těmi slzami miznovu dokázal, že jeho láska k ní se přinejmenším vyrovná naší.

–––––Kapitola––––—

dvanáctá

Ve vzduchu a štěrbinách matčina cadillaku byl cítit její oblíbený parfém. Auto, částečně loď komediantů ačástečně lokomotiva, se svou majestátnou prostorností dobře hodilo k obrazu, který pro sebe matkavytvořila, když se stala manželkou lékaře. Manželka soudce je vždycky ošizena, protože musí nezbytnězachovávat soudnost a uvážlivost. Přestože Lucy vedla okázale nesoudný život, vždycky cítila tlak těchtopřísných požadavků. Jako žena lékaře rozkvetla do sladké marnivosti své přirozené okázalosti. Leukemieje její odměna za takové chování, pomyslel jsem si.

Celou cestu z Waterfordu do Mepkinského opatství, malého zbožného městečka, schovaného hluboko vpolotropickém lese Jižní Karolíny padesát kilometrů od Charlestonu, jsem jel po postranních cestách.Izolace byla záměrná. V mlhách stojatých vod kolem řeky Cooper se muži s vyholenými hlavami zřeklisvěta, aby věnovali život samotě a askezi.

Tady bylo ticho jedním z menších bohů, závazným pro své přívržence. Každý den někteří z nich pozvedalihlasy v písni, staří, křehcí a půvabní jako přesýpací hodiny. Prodávali vejce a med místním překupníkům,baptistům a metodistům, kteří rozváželi jejich výrobky do celého státu. Vždycky jsem si myslel, že jsou tovýstřední lidé, přestože Mepkinské opatství skýtalo útočiště matce i nám ostatním, když otec hodně pil.

Utíkali jsme tam, abychom si tam uzdravili zlomené duše. Bydlívali jsme v domech pro hosty a každý denjsme chodili s mnichy na mši. Matka se celé hodiny procházela po lese s otcem Judem. Jako malý jsem simyslíval, že je matka do toho záhadného a klidného muže zamilovaná.

Když jsem jel po dlouhé příjezdové cestě ke klášteru, vyběhlo z lesa rezavé lišče a s drzým a udivenýmpohledem se zarazilo. Zastavil jsem a pozoroval mládě, které nejevilo ani stopu strachu. Zahvízdl jsem aono napřímilo hlavu a upřeně a zvědavě se na mě dívalo. Pak se z lesa vyřítila jeho matka, popadla je zakrk a rychle odnesla zpátky do doupěte.

Divočina, pomyslel jsem si, právě to v Itálii postrádám, důvěrný vztah k nelidskému a nezkrotitelnému.

Otec Jude na mě čekal u zvonku, který odděloval přísně rozvržené hodiny v životě mnichů. Byl to vysokýmuž, s postavou jako volavka a s tváří strašidelného býložravce, neurčitě nesouměrný. V lidských vztazích

se vždycky zdál nemotorný a příliš opatrný. Pro matku byl Jude bezesporu svatý muž, ale na mě působilmelancholicky. Když jsem byl malý, myslel jsem si, že se mě bojí, jako by mé kosti byly z nejkřehčíhoporcelánu. Když jsem byl dospělý, vyhýbal se mému pohledu z očí do očí. Zamířil jsem autem na stejnousilnici, kterou jsem přijel. Byl tak rozechvělý, že by si člověk mohl myslet, že ho vezu do vykřičeného

domu.

Na zpáteční cestě do Waterfordu mluvil velmi málo a nedbal na cypřiše zaplavené vodou a inkoustově

černé řeky Edisto, Ashepoo a Combahee. Ale když jsme přejeli první z řady mostů, který znamenal

počátek oblasti slané vody, kde waterfordské bažiny převládají nad topolovými lesy, našel hlas.

„Postrádáš Boha?“ zeptal se mě. Prostota jeho otázky mě polekala.

„Proč se ptáte, otče?“

„Byl jsi kdysi velice zbožný chlapec,“ odpověděl.

„Taky jsem tenkrát věřil na zoubkovou vílu, na penízek, který mi dá pod polštář za každý vypadlý zub.

Mám rád pevné důkazy.“

„Tvoje matka mi říkala, že jsi odpadlý katolík,“ pokračoval.

„To je pravda,“ řekl jsem. To tvrzení mě rozzlobilo, ale pokoušel jsem se ovládnout. „To neznamená, že si

občas rád nezahraju bingo.“

„To je všechno, co pro tebe církev znamenala? Bingo?“ zeptal se kněz.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Taky znamená inkvizici, Franka, papežovo mlčení při holokaustu. Otázku

interrupcí a antikoncepce. Celibát kněží.“

„Aha.“

„Jenom špička ledovce,“ dodal jsem.

„A co Bůh?“

„Máme spolu spor kvůli lásce,“ odpověděl jsem.

„Proč?“

„Pomohl zabít mou ženu. Samozřejmě ne doslova. Ale je pro mě snazší obvinit jeho než sebe.“

„Zvláštní přístup,“ poznamenal.

Prohlédl jsem si toho muže s úzkým obličejem a profilem méně významného svatého. Jeho vychrtlost

činila dojem divokosti, ale jeho měkký hlas ji postrádal.

„Když jsme byli mladší, mysleli jsme si, že má moje matka s vámi nějaké pletky. Byli jsme o tom

přesvědčeni.“

Kněz se usmál, ale nezdálo se, že by byl tím odhalením otřesen.

„Byli jste si tak blízcí,“ pokračoval jsem. „Když jste byli spolu, vždycky jsem cítil něco podivného a

nevysloveného. Šeptali jste si, drželi jste se za ruce. Chodili jste spolu po lesích. Otec na vás žárlil jako

ďábel. Vždycky vás nenáviděl.“

„Ach, soudce,“ ozval se kněz. „Ano. Ale on tomu taky nerozuměl. Jednou mě vyslýchal kvůli tvojí matce ařekl, že má důkazy, že jsme milenci. Tvrdil dokonce, že napsal papežovi.“

„Byli jste milenci?“ zeptal jsem se.

„Ne, ale měli jsme se moc rádi,“ odpověděl otec Jude.

„Ale proč? Co vás přitahovalo?“

„To nebyla přitažlivost,“ řekl kněz, „to byla minulost.“

„Minulost?“

„Znal jsem ji, než poznala tvého otce.“

„Pokračujte,“ vyzval jsem ho.

„Naše duše se navzájem utěšují. Vážou nás dřívější tajemství.“

„To můžete rovnou mluvit latinsky a bude to srozumitelnější,“ ohradil jsem se.

„Víš něco o dětství své matky?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“

„Co?“

„Narodila se v horách Severní Karolíny. Vyrostla v Atlantě. V Charlestonu poznala mého otce.“

„Nevíš nic. Přesně jak jsem si myslel.“

„Vím víc než vy,“ odsekl jsem a dodal: „Kamaráde.“

Minutu jsme jeli v naprostém tichu, než odpověděl: „Ne, nevíš…“ Počkal deset vteřin a dokončil větu:

„Kamaráde.“

Jakmile jsem matčino auto zaparkoval, v tichosti jsme spěchali do nemocnice a zamířili rovnou k matce.Pokynul jsem bratrům, když jsme šli kolem, ale kněz prošel čekárnou, jako by byli neviditelní. Rty se muuž pohybovaly v modlitbě, když pokládal kufřík u paty postele a začal se připravovat na zaopatření. Alenež začal, poklekl u matky, vzal její ruku do své, políbil ji doprostřed dlaně, pak jí ruku zavřel a potichu

plakal.

Protože se mi jeho chování zdálo podivné a nevhodné, přešel jsem k oknu. Díval jsem se přes rolety nařeku a pokoušel se zneviditelnit. Kněz byl člověk, ke kterému se dalo těžko chovat vřele. Uprostřed bylchladný jako sníh a na okrajích ledový. Matčino přátelství s ním mi vždycky připadalo jako odmítání mě

samotného.

Pak jsem uslyšel, jak říká: „Oni nevědí, co jsme prožili, Lucy. Nevědí, jak jsme se sem dostali.“

Ta slova mě překvapila stejně jako jeho slzy. Soudil jsem toho vyzáblého kněze pro jeho chladnost, ale jájsem stál u své nevnímající matky a necítil jsem nic. Moje vlastní slzy byly jako uzavřené a zamrzlé vledovci mimo mě, kterého jsem se nemohl dotknout. Co jsem to za člověka, když ani nemůžu plakat ulůžka umírající matky, pomyslel jsem si. Matka vychovala své syny k tvrdosti a stoicismu a za to zaplatiladávkou slz, které bychom pro ni měli v nemocnici uronit. Obrátil jsem se k otci Judovi, který sepřipravoval k udělení posledního pomazání.

Poslední pomazání, řekl jsem si, když kněz zapálil svíčky a podal mi je. Introitus a večerní pobožnost,pokračoval jsem, svátost oltářní a požehnání, kyrie a confiteor. Existoval někdy chlapec, který milovalvzletný jazyk své církve víc než já? Prostřednictvím jejího jazyka jsem se mohl přiblížit k božímu oltářislovy jako hozenými růžemi, které mě nesly. Byl jsem tak dlouho bez víry. Když kněz přistoupil blíž kmatce, uslyšel jsem, jak mi má církev zpívá milostné písně. Slova měla křídla a peří a vznášela se kolemmě jako utěšitelé. Tato matka, tato svatá půda, tato bazilika, která mi kdysi skýtala přístřeší. Otec Jude ve

fialové štóle položil krucifix Lucy na rty, aby ho políbila. Protože byla v bezvědomí a v nebezpečí smrti,prominul jí všechny hříchy a podle naší víry její nesmrtelná duše zazářila jako nově vyražená mince. Bylačistá a bílá.

Otec Jude udělal znamení kříže a oslovil mě: „Říkal bys, prosím tě, odpovědi?“

Přikývl jsem. „Už je to dlouho, co jsem je neříkal. Anglicky nebo latinsky?“

Neodpověděl a prostě začal: „Pax huic domui,“ a ve mně znovu ožil ministrant. Potichu jsem si přeložilslova, která mi připadala tak krásná. „Ať mír přebývá v tomto domě.“ Pak jsem odpověděl: „Et omnibus

habitantibus in ea.“

A ve všech, kteří ho obývají.

Sledoval jsem, jak otec Jude provádí výkrop svěcenou vodou, skrápí matčino tělo, vykropuje postel apotom jemně stříká i na mě. Podal mi malou černou knihu, otevřel ji na straně 484 a ukázal mi místo. Očimi padly na slova: „Ať se ďáblové bojí přiblížit k tomuto místu, ať jsou tu přítomni andělé míru a ať odtohoto domu odstoupí všechny hříšné sváry. Požehnej nám, ó Pane.“ Kapky svěcené vody mi stékaly potváři.

Vzpomněl jsem si, jak často v životě jsem se modlil, aby můj vlastní otec zemřel po jednom ze svýchflámů, a když jsem pronášel latinské odpovědi, ta myšlenka mě zcela ovládla. Otec Jude byl teď klidný,

ztracený ve formalitách posledního pomazání a pohlcený svým posláním.

Spolupráce nám šla dobře jako před lety, když jsem mu v Mepkinu přisluhoval při mši. Ponořil palec donádobky se svěceným olejem a udělal Lucy na očích křížek. Četl jsem anglicky, co on přednášel latinsky:„Tímto svatým pomazáním a svou nejláskyplnější milostí, ať ti Pán promine jakékoli hříchy, které jsi

spáchala zrakem.“

Pak jí udělal znamení kříže na uši, pak na nos, rty, ruce a nohy.

„Kyrie eleison,“ řekl. Pane, smiluj se.

„Christe eleison,“ odpověděl jsem. Kriste, smiluj se.

Nakonec se modlil, aby uprchla všechna ďáblova pokušení, a prosil Ježíše, aby vzal Lucy do své milujícínáruče, až pomine utrpení a strasti tohoto pomíjivého a hříšného života.

Poprvé od doby, kdy jsem se vrátil domů, jsem pohlédl na matku jako na matku. Kdysi jsem uvnitř téženy žil, podivil jsem se, můj krevní oběh se mísil s jejím. Když jedla, sytilo mne to. Pokoušel jsem sepředstavit si ji, jaká byla, než jsem se narodil, jak snila o dítěti v sobě, jak si představovala chlapce,kterého potřebovala, takového, který vyroste velmi blízko u ní, zamilovaný do ní, oslněný jejím zuřivýmzdravím, její vyhlášenou krásou. Může chlapec milovat matku přespříliš? Co se stane s duší, když setaková láska odchýlí jako moje a obrátí se k jiným cílům? Jak se to všechno může přihodit během lidského

života a jak se to u všech všudy stalo mně?

Poslední pomazání skončilo a otec Jude odložil fialovou štólu.

Obrátil se ke mně a řekl mi: „Zase dlužíš církvi.“

„Proč?“

„Protože tvoje matka bude žít.“

„Jak to víte?“

„Byl jsem vyslyšen,“ odpověděl kněz.

„Takový zbytečný rituál,“ namítl jsem, „to je domýšlivost.“

Kněz mne popadl za zápěstí a stiskl tepnu, kterou proudila krev. Prohlásil divoce: „Ne, Jacku. Víra. To je

víra.“

Z nemocnice jsem odešel brzo a vydal jsem se nakupovat do Piggly-Wiggly na večeři, kterou jsem sechystal připravit pro otce a bratry. Po nekonečné štědrosti Campo dei Fiori jsem byl nedostatečněpřipraven na holou místnost oddělení potravin v jižanské samoobsluze na malém městě. Ale jsem pražný,zvlášť když se jedná o vaření. Koupil jsem fazole, zeleninu a vepřové žebírko a spěchal do otcova domuvařit.

Bratry taky unavila atmosféra v čekárně. Brzy jsem zjistil, že sedí kolem mě v kuchyni, když jsem začalpřipravovat večeři. Otec pokračoval ve střízlivém bdění v nemocnici ve společnosti doktora Pittse a otceJuda. Loupal jsem brambory, a vtom mě napadlo, že jsem od svého návratu domů nemluvil s Leou. Volaljsem jí dvakrát, ale bylo to dlouho potom, co usnula. Přezkoumal jsem hodiny na zdi a uvědomil si, že v

Římě bude brzy půlnoc.

„Kluci, pozvali jste Johna Hardina na večeři?“ zeptal jsem se, když jsem zvedal sluchátko v kuchyni.

„Jistě, brácho.“ uklidnil mě Tee a napil se piva. „Prý mám říct Jackovi, ať si políbí prdel, a že nemusí žrát

žádné tvoje luxusní jídlo.“

„Jeho škoda,“ poznamenal, zatímco jsem mluvil se spojovatelkou a dával jsem jí číslo své kreditní karty,číslo do Itálie, do Říma a nakonec číslo svého bytu na Piazza Farnese.

Telefon dvakrát zazvonil a pak jsem uslyšel Leu, která ho zvedla a ohlásila se. Také jsem se ohlásil „Tati?“

„Ahoj, děťátko,“ cítil jsem, jak se mi hrdlo stáhlo láskou k tomu dítěti. „Je tady se mnou několik mých

bratrů a všichni tě pozdravují.“

„Jak je babičce Lucy, tati? Bude v pořádku?“

„To se neví. Doufají, že bude žít, ale ještě to není jisté.“

„Jestli zemře, budu moct na pohřeb, tati?“

„Poletíš nejbližším letadlem, to ti slibuju. Stará se o tebe Maria dobře?“

„Samozřejmě, tati. Ale nutí mě moc jíst. Moc mě krmí. Obléká mě moc teple. Myslí si, že na všech

panenkách jsou bakterie. Musím se hodně modlit. Včera jsme ve třech různých kostelích zapálily tři svíčky

za tvojí matku.“ „Tím líp pro ni. Co je nového ve škole? Jak se má suor Rosaria? Jak se mají všichni na piazze?“

„Všichni se mají dobře, tati,“ odpověděla Lea a pak jí hlas trochu selhal. „Včera večer mi volali maminčinirodiče. Dlouho jsme spolu mluvili.“

Srdce mi ztuhlo. „Co říkali?“

„Dědeček neřekl skoro nic. Jenom se rozplakal, když uslyšel můj hlas. Pak si vzala sluchátko babičkaFoxová. Byla tak milá. Tak příjemná. Říkala, že doufá, že se s tebou uvidí, když jsi teď doma. Půjdeš je

navštívit?“

„Když budu mít čas, zlatíčko. To je těžké, Leo. Dědeček Fox mě nemá moc rád. Nikdy neměl.“

„Řekl mi, že mají právo mě vídat,“ pokračovala Lea.

„Spoustu věcí jsem ti neřekl, miláčku.“

„Ale začneš mi je říkat?“

„Hned jak se vrátím. Jakmile budu vědět, co bude s matkou.“

„Našla jsem v knihovně album fotografií. Je tam fotografie dvou lidí, jak stojí u řeky. Jsou to oni? Dědeček

a babička?“

„Znám ten obrázek. Ano, jsou.“

„Vypadají tak mile.“

„Ano, opravdu tak vypadají.“

„A dneska večer před tebou volala Marta,“ pokračovala Lea. „Bála se, abys nezuřil, že dala svým rodičůmnaše číslo.“

„Nejsem z toho zrovna nejšťastnější na světě,“ odpověděl jsem, „ale vypadá to, že se na nás tenhle měsícvalí rodinné události. Něco se děje, Leo. A když se něco děje, člověk musí plavat s proudem.“

„Ptá se na mě někdo? Chtějí se se mnou seznámit?“

„Strašně se s tebou chtějí seznámit,“ řekl jsem. „A já strašně chci být zase s tebou.“ Vzhlédl jsem a uvidělDupreeho, Dallase a Teeho, jak se ke mně blíží.

„Můžeme pozdravit naši neteř?“ zeptal se Dupree. „Nebudeme dlouho zdržovat. Jenom ji chceme přivítat

do rodiny.“

Dupree si vzal sluchátko a řekl: „Ahoj, Leo. Tady je strýček Dupree. Ty to ještě nevíš, ale já se do tebechystám zamilovat a ty se zamiluješ do mě. Vlastně jsem do tebe zamilovaný, už když slyším tvého tátu,

jak s tebou mluví.“

Dupree na mě mrkl, poslouchal Leinu odpověď a potěšení na jeho obličeji mi prozrazovalo, jak probíhározhovor. Dallas sáhl po sluchátku, ale Dupree ho plácl přes ruku a odehnal. Potom řekl: „Chce ti říct párslovíček strejda Dallas, zlatíčko, ale pamatuj si, že to strýček Dupree je chlouba tohohle žalostného

odpadu.“

Dallas si vzal sluchátko a řekl: „Neposlouchej ani slovo z toho, co říká, Leo. Tady je tvůj oblíbený strýčekDallas. Mě budeš mít ráda mnohem víc než Dupreeho, protože jsem zábavnější, hezčí a mám mnohem víc

peněz. Taky mám dvě vlastní děti, se kterými si budeš moct hrát, a každý den ti dám tolik zmrzliny, koliksníš. Teď chce sluchátko bratr Tee… Ano, budeme se mít báječně. Tak tady je strýček Tee. Váží dvě stěkilo, nikdy se nekoupe a vykládá ošklivé vtipy dokonce i malým holčičkám. Teeho nemá nikdo rád, takženemůžeme čekat, že to s tebou bude jinak.“

Podal sluchátko Teemu, který řekl ahoj a jako první ze strýců poslouchal, co Lea říká a co si myslí ona.Smál se pořád víc a řekl: „Bože, přijeď sem a roztočíme to. Naučím tě lovit kraby a házet sítě na garnáty.Nachytáme si u přístaviště nějaké ryby a vezmu tě chytat i na moře, když budeš hodná. Když budešzlobit, naučím tě kouřit a koupím ti první pár bot na vysokém podpatku. Teď ti dám tátu. Lidé říkají, ževypadáme stejně, ale já jsem dvakrát tak hezký.“

Dal jsem Lee dobrou noc a pak se sluchátka zmocnila Maria a vyžádala si mě. Kdykoli telefonovala nadlouhou vzdálenost, vždycky se děsila peněz, které to bude stát, a tak mluvila rychle a sklouzávala dotéměř nesrozumitelného nářečí své vesnice.

„Lentamente, Maria,“ upozornil jsem ji.

Maria pokračovala a stěžovala si na ceny, které platí za jídlo, zopakovala mi drby z piazzy a ujistila mě, že

Lea je tak chytrá a hezká, jako když jsem odjížděl. Ukončila svou část rozhovoru doufáním, že neutratilamoc peněz, a naléhala na mě, abych nezapomněl na neodolatelné kouzlo Říma.

Pak si vzala sluchátko zase Lea a řekla: „Tati, můžeš pro mě něco udělat?“

„Cokoli, srdíčko. To přece víš.“

„Nezlob se na maminčiny rodiče, že mi telefonovali. Slib mi to.“

„Slibuju.“

„A ještě jednu věc,“ poprosila.

„Už je splněná,“ odpověděl jsem.

„Povídej mi něco!“

„Nikdy nezapomenu na ten rok, kdy byla povodeň, a skvělá fenka Chippie…“ začal jsem.

–––––Kapitola––––—

třináctá

Naučili jsme se měřit čas podle odkapávání léku hadičkou z umělé hmoty, která vedla k jehle v matčiněpaži. Chod srdce, které vytrvale pracovalo pod pozorným dohledem ošetřovatelek, byl zapisován načtverečkovaný papír. Lékař nám dvakrát denně hlásil stav suchým, monotónním hlasem. Tee přineslfotbalový míč a několikrát denně jsme si s bratry šli zahrát na parkoviště. Matčina teplota klesla o celýstupeň. Poprvé jsme pocítili opatrný optimismus.

Když jsme druhý den večer odešli z nemocnice, jel jsem domů, trochu jsem se prospal a pak jsem jelmatčiným autem k rekreačnímu domu, který si nedávno koupil Mike Hess dole v nížině.

Bledé světlo stále udržovalo Waterford v horkých dlaních mizejícího dne. Konec dubna je doba, kdy sezdá, že se světlo rozpouští v řece a dotýká se rozkvetlých stromů; kdy jakoby něžně a s politováním líbáměsto, zatímco řeka plyne pod slábnoucím slunečním svitem.

Pomalu jsem jel na ostrov na jih od města. Most se zvedl a zastavil mě, když přede mnou proletělasněhule mířící k jihu. Zapnul jsem rádio a vyladil stanici country hudby ze Savannah, takže jsem se cítilopět dokonalým Jižanem. Hudba zapůsobila na mého unaveného ducha jako osvěžení. Mikův dům stál naúchvatném a voňavém stoakrovém pozemku nad legendárním vnitrozemským vodním kanálem, který sekroutil mezi bójemi a majáky tisíc mil mezi Miami a Maine. Vždycky jsem věděl, že když je člověk dostzkušený, může plout po Waterfordské řece do kteréhokoli přístavu na světě. Může jet kamkoli, udělatcokoli. Může se vrhnout do přílivu a utéci hrůzám vlastního života.

Mikův dům byl sám o sobě groteskní, ačkoli ho obklopovala vzácná zahrada s malebnými seskupenímikonvalinek, narcisů, tařice a pomněnek. Sousedily s ním záhony azalek a po jedné straně rozsvítila svůjbílý oheň svída.

Dům byl postaven v pochybném jižanském stylu, který je jak hlavní předností, tak hlavní pohromoujižanských předměstí. Člověk může bezpečně odečíst pět bodů z IQ každého Jižana za každý sloup, kterýdotyčnému stojí před domem. Bílé sloupy jsou často metaforické mříže jižanského vězení, ze kterého není

propuštění ani úniku.

Kráčel jsem pečlivě opatrovanou zahradou do domu. Míjel jsem gardéniový keř a náhle jsem měl bolestnýpocit, že jsme dnes v noci matku opustili. V dálce za řekou byla nemocnice, kde ležela v kómatu.

Hlas Ledare mě polekal. „Ahoj. Vítám tě doma.“

Otočil jsem se a uviděl, jak přede mnou stojí hezká žena. Políbil jsem ji lehce na rty, jako se líbají bratři asestry. Začal jsem lehkomyslně: „Je ten dům uvnitř hezčí?“

„Mike si na to najal aranžéra z Hollywoodu,“ odpověděla Ledare. „Přivezl ho sem letadlem a dal mu

volnou ruku. Je to jako Monticello a Tisíc a jedna noc. Je to unikátní.“

Kráčeli jsme po cihlami vydlážděné cestě ke dveřím v průčelí domu. Vnitřek vypadal, jako by byl zařízenve spěchu. Všechno se zdálo koupené, nic vybraného, každá další místnost víc antiseptická než tapředcházející. Na stěnách obývacího pokoje viselo několik anglických grafik s loveckými výjevy: bledí,hubení Angličané na nich jeli ke smečce psů na ploché skále v Jižní Karolíně. Na Jihu tyto symbolickégrafiky s loveckými výjevy zabírají zdi obložené ořechovým dřevem v okázalých a druhořadých

právnických firmách.

Ledare, jako by četla moje myšlenky, poznamenala: „Mike je citlivý na svoje lovecké grafiky. Dům v Los

Angeles má jimi posetý.“

„Aha,“ řekl jsem. „Kde je hostitel?“

„Telefonoval z letiště mobilním telefonem,“ odpověděla. „Dorazí každou minutou. Měla bych tě varovat.

Má prý s sebou záhadné hosty, kteří přijdou po večeři na skleničku…“

„Jak ses sem dostala? Neviděl jsem druhé auto.“

„Jela jsem po řece otcovým člunem,“ vysvětlila mi.

„Pořád ještě znáš řeku,“ pronesl jsem s obdivem.

Usmála se. „Mohu pomoci s večeří?“ optal jsem se.

„Copak jsem ti to neřekla? Budeš ji vařit ty.“

„Výborně.“

„Ty píšeš kuchařky, já scénáře. Není tak těžké si domyslet, kdo bude vařit. Můj otec nám daroval plný

škopek garnátů.“

„Tak je spolu oloupeme. Máš nějaké těstoviny?“

„Mám všechno,“ odpověděla Ledare. „Mike mi řekl, abych obstarala zásoby, tak jsem v Charlestonu

nakoupila všechno, co tam bylo k jídlu.“

Je nepsaným pravidlem, že lidé, kteří nevaří a neumějí vychutnat jídlo, mívají nejlepší a nejskvělejivybavené kuchyně. Mike nebyl výjimkou. Stáli jsme s Ledare vedle sebe u neposkvrněné deskypracovního stolu a loupali garnáty, kteří ještě před dvěma hodinami plavali ve waterfordských potocích.

Zbavili jsme je hlavy a vyloupli jsme z bledé, průsvitné skořápky bílé maso. Ostrým nožem jsem odřezával

dlouhou inkoustovou žílu, která vedla od hlavy k ocasu. Venku se slunce položilo na vodu a vlny se

zbarvily růžovozlatě. Dokonce i z kuchyně byl výhled na kanál. Jak jsme pracovali, ostnaté koruny garnátů

se vršily v dřezu.

„Děláš na Mikově projektu?“ zeptal jsem se.

Ledare přikývla a odpověděla: „To není náhoda, že jsme teď tady. Mike se dozvěděl o tvojí matce a

okamžitě mi telefonoval do New Yorku. Ještě se nevzdal naděje, že se na tom budeš nějak podílet. Jak je

tvé matce? Zřejmě se to nelepší.“

„Je to pořád stejné,“ odpověděl jsem a pak jsem změnil téma tak taktně, jak to jen šlo. „Bydlíš u rodičů?“

„Jenom nějaký čas. Počítám, že budu tak půl roku studovat, než napíšu jedinou řádku. Pořád ještě máš v

tom projektu místo. Byla bych moc ráda, kdybys to dělal.“

„To není nic pro mě, Ledare.“

„Promysli si to. Mike to bere vážně. Kdyby to dokázal, byl by to nejdelší seriál v dějinách.“

Zkontroloval jsem vodu v hrnci na těstoviny. „V tomhle městě se toho nestalo dost na seriál. Tady se toho

nestalo dost ani na šedesátivteřinovou reklamu.“ Podívala se na mě.

„Ty a já jsme dvě z hlavních postav… v pozdějších dílech samozřejmě. Jména budou změněna, všechno

bude přizpůsobeno, ale jsme tam.“

„Mike mi o tom samozřejmě neřekl.“

„Řekl by ti to, ale ty jsi neukázal ani špetku zájmu o ten projekt.“

„Ten projekt. To zní jako od NASA. Tuhle Mikovu stránku neznám. Nelíbí se mi, co se z něj stalo.“ Otočil

jsem knoflíkem elektrického sporáku naplno a pak jsem ho vypnul. Nenávidím elektrický sporák a miluji pohled na sporák s plameny navrchu.

„Z Mika se stal producent v plné hrůze toho slova,“ začala Ledare vysvětlovat, a vtom jsme z příjezdovécesty uslyšeli auto. „Je to nejnižší forma lidského života a on je ten nejhodnější, kterého znám. Usměj se,

Jacku. Povrchnost jde s tím ruku v ruce.“

Mike vběhl do domu.

„Je mi líto, co se stalo tvé matce, Jacku,“ prohlásil, když mě objal. „V Hollywoodu mám tisíc lidí, za které

bych pořádně zaplatil, aby dostali leukemii, a Bůh ji musí nadělit tak roztomilé ženské, jako je ona.“

„To je od tebe pěkné, Miku,“ řekl jsem. „Aspoň myslím.“

„Čau, zlato,“ řekl Mike Ledare a políbil ji na tvář. „To je paráda, že vás oba vidím. Už se v Los Angeles ani

nemůžu poznat. Včera jsem křičel na jednu žábu, devatenáctiletou sestru na praxi. Rozplakal jsem ji.

Připadal jsem si jak kraťas.“

„Jsi známý tím, že řveš na lidi,“ poznamenala Ledare.

„Ale nemám to rád. To není moje skutečné já.“

„Je, když to pořád děláš,“ přidal jsem se. „Chceš něco k pití?“

„Určitě, a ne sodovku,“ řekl Mike. „Připrav mi margaritu.“

„Nemůžu,“ odporoval jsem. „Jsem Američan.“

„Tak whisky,“ řekl.

„Mně taky, Jacku.“

Usadili jsme se s pitím na zamřížovanou verandu, takže se přes nás přelévala vůně zahrady a pachy

našeho města. Byl jsem šťastný, že si mohu odpočinout od nemocnice.

„Jacku,“ ozval se Mike, „chci se ti teď omluvit za to, jak jsem se choval v Benátkách. V tom městě jsinepotkal opravdu mě. Byl tam ten parchant, co jsem se jím stal. Moje hanba. Choval jsem se tak, protožetakhle se u filmu postupuje. Vlídnost je na posměch… dobrota se setkává s opovržením. Je mi to trapné

a jenom doufám, že mi odpustíš.“

„Znali jsme se jako děti,“ řekl jsem.

„Všichni jsme se znali,“ dodala Ledare. „Máme tě rádi za to, že žiješ, Miku.“

„Víme, kdo jsi a odkud pocházíš,“ pokračoval jsem. „Je těžké být slavný, vid?“

Mike náhle vzhlédl a oči se mu leskly: „Není na tom jediná dobrá věc. Kromě peněz. A někdy si myslím, že

to je na tom to nejhorší.“

„Můžeš zmírnit vinu,“ navrhla Ledare. „Poděl se o ty peníze s kamarády.“

„Natočil jsem pár sraček,“ pokračoval Mike, „stal se ze mě pěknej gauner a všechno, co za to mám, jsou

jen prachy.“

„Ze mě se taky stal pěknej gauner a všechno, co za to mám, je, že umím připravit těstoviny,“ namítljsem, naklonil se k Mikovi a stiskl mu rameno. „Pojďte, uděláme si večeři.“

„Pomůžu ti,“ nabídla se Ledare.

Zdráhavě jsem se vrátil k elektrickému sporáku, připravil jsem si potřebné věci a brzy se na verandu, kdeMike zůstal sedět a díval se do zahrady a na řeku, linula vůně česneku, smažícího se ve vybranémzeleném olivovém oleji. Uvědomil jsem si, jak se s Ledare najednou cítíme mnohem lépe o samotě. Začala

mi vykládat, co se dozvěděla o Mikově životě od té doby, co jsem odjel. Mike pět let navštěvovalznámého psychiatra v Beverly Hills a zakusil prchavé okamžiky vjemů, které ho přivedly na myšlenkunatočit film o Waterfordu.

Jeho řemeslem se staly akční dobrodružné filmy, které všechny podněcovaly touhu po dobrodružství afantazii dospívajících chlapců. Ty filmy spotřebovaly víc krevní plazmy než Červený kříž po zemětřesení.Spotřebovaly také více munice než izraelská jednotka hlídající Sýrii z Golanských výšin. Jeho filmy nebylylaciné a povrchní, byly bezvýznamné. Pobavily „na jedničku“, jak by Mike sdělil svým investorům, kteřídůvěřovali jeho neomylnému smyslu pro špatný vkus. Nástroj, na kterém Mike závisel a který hoinformoval o skrytých rozmarech vkusu publika, byl zjevně průzkum trhu.

V jednom filmu umíral hrdina při apokalyptické přestřelce s místním gangem, než průzkum připředběžném promítání ukázal, že diváci by raději odcházeli do noci s obrazem zubícího se, vítěznéhohrdiny než s mrtvolou ve společném povědomí. Tak se to vzadu v ateliéru přetočilo, následovalo modernízmrtvýchvstání a, voila, hrdina pomalu přicházel pod písmeny běžících titulků, s netknutými končetinami,a všichni bídáci stáli netečně a neškodně na bitevním poli jeho poslední štace. S průzkumem trhu už Mikenebyl závislý na přístupech režisérů nebo umění scenáristů. Diváci věděli přesně, co chtějí, a Mike byl dost

chytrý na to, aby jim to zatepla poskytl.

Jako mnoho mocných mužů v Hollywoodu, kteří příliš rychle vydělali příliš mnoho peněz, se teď Mikenacházel v podivném, iluzorním období, kdy chtěl točit významné filmy na úrovni. Začínal toužit po tom,aby si kromě strachu a závisti Hollywoodu vydobyl taky jeho uznání. Také Ledare potvrdil, že v životěproducenta neexistuje nebezpečnější období. Nic není patetičtější a povrchnější než filmový producent,který chce filmem vydat svědectví. Sentimentalita ho děsila, ale přesto ji slyšel hluboko v sobě jakoodbíjení hodin. Zoufale teď chtěl předvést světu odvahu své vlastní rodiny a malého jižanského městečka,

které té rodině poskytlo bezpečí a přístřeší.

Ledare a já jsme hráli v jeho plánech klíčovou roli.

Během večeře přede mnou Mike podrobně rozvinul své nápady na seriál. Chtěl, aby se začalo jehodědečkem, Maxem Rusoffem, který byl řezníkem v ruském městečku, když došlo k pogromu vedenémuregimentem kozáků. Film pak bude sledovat Maxe po cestě z Ruska do Charlestonu a líčit jeho životpodomního obchodníka, který chodil po silnici č. 17 mezi Charlestonem a Waterfordem. Jedním z prvníchzákazníků Maxe Rusoffa ve Waterfordu byl můj dědeček a jejich přátelství nezakolísalo přes padesát let.

„Znám všechny ty historky,“ řekl jsem Mikovi. „Vykládali mi je celé dětství.“

„Chci vyprávět příběh naší rodiny, protože jiní Židé ani nevěří, že na Jihu Židé žijí.“

„Chtěl bych se tě na něco zeptat, Miku, a rád bych slyšel upřímnou odpověď,“ začal jsem. „Počítáš s tím,že v seriálu moje žena Shyla skočí z toho mostu v Charlestonu?“

Živý rozhovor přerušilo zdrženlivé mlčení. Zdálo se, že moje slova visí ve vzduchu. Ledare pohlédla na

Mika.

„Změníme všechna jména,“ řekl Mike. „Ten příběh bude jako vymyšlený.“

„Ale židovská žena spáchá sebevraždu skokem z mostu?“

Ledare mě vzala za ruku. „Shyla je součástí našich příběhů, Jacku. Ne jen tvého.“

„Shyla byla moje sestřenice,“ ozval se Mike. „Je právě tak součástí příběhu naší rodiny jako vaší.“

„Dobře,“ řekl jsem. „To jsem rád, že máš takové rodinné cítění. Jak se bude podle tebe cítit další tvojesestřenice, moje dcera, až se bude dívat na televizi a uvidí vymyšlenou verzi příběhu, jak její matkaskočila z mostu? A jak si myslíte, že se budu cítit já? A jak se vůbec vy dva, Miku a Ledare, opovažujete si

myslet, že se budu na takovém projektu podílet?“

„Ta sebevražda se odehraje mimo plátno,“ ujistil mě Mike rychle. „Jacku, musím tě v tom mít. Budupotřebovat tvoji pomoc. Strašně ji potřebuju a Ledare taky.“

„Shylina sebevražda nebude součástí toho zatraceného scénáře,“ zařval jsem.

„Ujednáno,“ odpověděl Mike. „Když nám s tím zbytkem pomůžeš.“

„Zbytek znáš,“ bránil jsem se. „Všichni jsme prožili totéž. Tancovali jsme na stejnou hudbu, dívali se nastejné filmy. Dokonce jsme chodili se stejnými lidmi.“

„Mluví o Jordanovi,“ řekla Ledare nestranným hlasem.

„Šli jsme společně na vzpomínkovou bohoslužbu za Jordana,“ pokračoval jsem klidně. „Seděli jsme spolua společně jsme ho oplakali, protože Jordan byl první z našich přátel, který zemřel.“

„Lžeš,“ obořil se na mě Mike. „Je mi líto, že to musím tak tvrdě říct, kamaráde, ale lžeš, jako když tiskne.“

Sáhl si do náprsní kapsy, vytáhl balíček fotografií a hodil mi je přes stůl. Byly to snímky Jordana, jakvychází ze zpovědnice v Sant‘ Anselmo a jak vstupuje do klášterní zahrady. Uviděl jsem i několik svýchfotografií, jak se rozhlížím, zda mě někdo nesleduje.

„Pěkné fotografie mého zpovědníka v Římě,“ poznamenal jsem a prohlížel si je jednu po druhé. „A tady je

hezký snímek, jak jdu po Aventine. A další, jak vcházím do zpovědnice. A to byste nevěřili, tady zasevycházím, očištěn od hříchu a s milostí boží.“

„Nechal jsem si ty fotografie zvětšit u Warner Brothers a porovnat se snímky Jordana na střední škole.Jordan Elliott je tvůj zpovědník v Itálii. Předáváš mu zprávy a dopisy od jeho matky. Mám nahrávku jedné

z vašich takzvaných zpovědí.“

Obrátil jsem se na Ledare a dlouhou dobu jsem nemohl najít hlas.

„Věděla jsi o tom něco, Ledare?“ zeptal jsem se.

„Nedramatizuj to,“ řekl Mike. „Zaplatím ti za Jordanův příběh a zaplatím ti, když řekneš všechno, co sestalo mezi tebou a Capersem Middletonem na Univerzitě Jižní Karolíny.“

„Jednu otázku, Miku,“ zeptal jsem se. „Kdo mi zaplatí, když tě nakopám do zadku? Nemám moc rád, když

mě někdo špehuje. A nemám rád, když mě tajně fotografují. A zatraceně se mi nelíbí, když někdonahrává moje zpovědi.“

„To nejsou zpovědi,“ namítl Mike. „Na tom není nic náboženského. Chci příběh, který by vylíčil moji rodinu

od dob v Rusku přes holokaust, všechna naše přátelství, a byla to přátelství, Jacku, zatraceně. Bude tokončit zvolením Caperse Middletona guvernérem Jižní Karolíny.“

„Jestli bude Capers Middleton zvolen guvernérem Jižní Karolíny, tak už nevěřím v demokracii,“ řekl jsem a

pokoušel se uklidnit a utišit svůj hlas, který se třásl. „Tenhle stát už mě přiměl pochybovat o demokracii,když rok za rokem pořád volili Stroma Thurmonda.“

„Dělal jsi mu volebního manažera na univerzitě, když se chtěl stát předsedou prvního ročníku.“

„To mu nevyčítej,“ zasáhla Ledare, „tehdy byl Capers jiný. A já jsem byla jeho první manželka. Matka jehodvou dětí.“

„Přiznává, že ti byl špatným manželem, Ledare,“ řekl Mike. „A kdo nebyl? Já jsem byl ženatý čtyřikrát.Shyla skočila z mostu.“

Přestal jsem se ovládat, a než Mike zjistil, co se děje, zvedl jsem ho ze židle za kravatu a táhl ho k sobě,

až jsme se skoro dotýkali nosem.

„Jsem přesvědčen, Miku, že důvod, proč Shyla spáchala sebevraždu, nemá absolutně nic společného stím, že jsem byl ubohý manžel. Byl jsem ubohý manžel, jestli chceš něco vědět, ale přísahám Bohu, žejsem nebyl dost ubohý na to, abych poslal svojí milou a utrápenou manželku na ten most nad řekou

Cooper. Rozumíš, Miku? Nebo ti musím rozbít nos, aby sis to zapamatoval?“

„Pusť Mika, Jacku,“ přikázala mi Ledare.

„Omlouvám se, Jacku. Řekl jsem ti strašnou věc. Opravdu se omlouvám. To jsem nemluvil já…“

Ledare dokončila jeho řeč: „Takového parchanta ze mě udělal Hollywood.“

Jemně jsem posadil Mika zase na židli a něžně mu urovnal kravatu.

„Moc se omlouvám, Miku,“ řekl jsem.

„Zasloužil jsem si to. Měl jsi mi rozbít obličej. Pořád říkám věci, o kterých nemohu uvěřit, že je říkám,“

drmolil Mike měkkým, tlumeným hlasem. „Víte, že mě moje matka nenávidí? Opravdu. Ne, nedívejte sena mě takhle, říkám vám, že nenávidí všechno, čím jsem se stal. Znechucuju vlastní matku. Dívá se namě a říká: ‚Co je špatného na tom být prostě šťastný? Kde je v tom jaký hřích?‘“

Náhle ozářila obývací pokoj světla automobilu a před domem zastavilo auto.

„Záhadní hosté dorazili,“ prohlásil Mike čile a vrhl se ke dveřím.

„Máš ponětí, kdo to je?“ zeptal jsem se Ledare.

Ledare odpověděla: „Ani v nejmenším.“

Pak jsem v jejích očích uviděl překvapení a záchvěv bolesti, kterou nemohlo zakrýt ani její proslavené

sebeovládání. V tom, jak se znovu ovládla, spočívalo jisté hrdinství. Obrátil jsem se a uviděl jejího

bývalého manžela a mého bývalého přítele Caperse Middletona s jeho druhou manželkou Betsy.

„Ahoj, Capersi,“ ozvala se otřesená Ledare. „Ahoj, Betsy.“

Betsy řekla Ledare: „Chtěli jsme přivézt děti, ale oba píšou zítra prověrku a do Charlestonu se vrátíme

pozdě.“

„Přijedu se na ně o víkendu podívat,“ odpověděla Ledare studeně.

„Měl jsi pravdu, Miku,“ prohlásil Capers obdivně. „Myslím, že to je dokonalé překvapení.“

„Že jo, člověče,“ radoval se Mike. „Tady to máš!“

„Ahoj, Jacku,“ obrátil se ke mně Capers. „Dlouho jsme se neviděli. Vyprávěl jsem Betsy o nás všechno.“

„Dobře se na mě podívejte, Betsy,“ ozval jsem se, „protože už mě nikdy neuvidíte.“

„Říkal mi, že budete takový,“ zašveholila Betsy a vrhla na manžela obdivný pohled.

Capers Middleton patřil k těm jižanským chlapcům, kteří vypadali dokonale, naleštěně a zářivě, a jejichž

vzhled a postava byly bez poskvrnky. Jeho bezvadný vzhled byl přídavkem k bezúhonnému původu. Kdysijsem se díval na jeho tvář s takovým potěšením jako dívky. Ta samá tvář mě pak naučila, že pěknývzhled je poslední věc, které se dá věřit. Capers natáhl ruku, aby si jí se mnou potřásl, ale já jsem odmítl. „Ještě jsem se přes to nepřenesl, Capersi. A nikdy nepřenesu.“ „Všechno je to minulost,“ řekl Capers. „Je mi líto, co se stalo. Chtěl jsem ti to říct do očí.“

„Už jsi mi to řekl. A teď se mi z očí ztrať.“

„Je tady schválně,“ zasáhl Mike. „Pozval jsem ho a chci, aby ses choval pěkně k našemu budoucímu

guvernérovi a jeho manželce. Pojďme se do pracovny napít. Capers má návrh a já myslím, že by sis ho

měl poslechnout, Jacku.“

„Jdu domů, Miku,“ prohlásila Ledare.

„Zůstaň tu, Ledare, prosím tě,“ ozvala se Betsy. „Můžeme si pohovořit o dětech, zatímco budou mužští

mluvit o práci.“

Ledare pohlédla na Caperse s výrazem polekaného ptáčka. „Nemůžu uvěřit, že mi tohle řekla.“

„Betsy má staromódní představu, že bys možná ráda slyšela o pokrocích našich společných dětí.“

„Všichni do pracovny,“ rozkázal Mike. „Nalévám koňak.“

Napětí v místnosti houstlo ve vzduchu jako elektřina. Zatímco Mike naléval koňak, pokoušel jsem se

uhodnout, kolik je Betsy let. Pak jsem si vzpomněl, že je jí dvacet pět. Zdálo se mi, že jsem ji už viděl, alenemohl jsem si vzpomenout kde. Pak mi to došlo a já se hlasitě rozesmál. „Přemýšlela jsem o tom, že udělám několik věcí, Jacku,“ poznamenala Ledare, „ale smích mezi nimi

nebyl.“

Ukázal jsem na Betsy, téměř neschopen mluvit. „Betsy byla Miss Jižní Karolíny. Capers tě vyměnil za Miss

Jižní Karolíny, Betsy Singletonovou ze Spartanburgu.“

„Byla jsem velice hrdá na to, že mohu celý rok sloužit svému státu,“ prohlásila Betsy a mně se líbila jejíúsečnost. „A reprezentovat Jižní Karolínu v Atlantic City před celým světem byl nejšťastnější okamžikmého života před svatebním dnem.“

„Já už žiju příliš dlouho v Evropě, Betsy. Zapomněl jsem, že existují dívky jako vy. Možná toho guvernéra

vyhraješ, Capersi. Jižní Karolína třeba na tuhle sračku skočí.“

„Dej jí pokoj,“ řekl Mike. „Je to jenom dítě.“

„Chová se báječně k našim dětem.“ ozval se Capers. „Ledare ti to s radostí potvrdí.“

„Betsy se chová velice laskavě i ke mně,“ řekla Ledare.

„To je od vás hezké, že to říkáte,“ odpověděla Betsy.

„Ledare to nemyslí vážně,“ upozornil jsem ji. „Čiší z toho neupřímnost.“

„Dovol, abych to posoudila sama, prosím tě,“ odsekla Ledare ledově.

„Vykašlal ses na Ledare Ansleyovou kvůli Betsy,“ vyčetl jsem Capersovi. „Ty jsi ale povrchní parchant,

Capersi.“

„Jacku, prosím tě, prosím tě, mírni se, člověče,“ ozval se Mike.

„Polib mi prdel, Miku,“ otočil jsem se k němu. „Nikdy nezapomenu, co Capers Middleton udělal, i kdyby žildo sta let, a nikdy to tomu grázlovi neodpustím. Co sis u čerta myslel, že se stane, když nás seženeš nahromadu? Že půjdeme spolu zítra na posed a budeme společně střílet kachny?“

„To byl dost krutý nápad, Miku,“ prohlásila Ledare, náhle vstala, vzala svou sklenku a nalila z ní koňak dosklenice Mikovi. „Neměl jsi to dělat Jackovi ani mně. Neměl jsi to dělat Capersovi a Betsy.“

„Jak jinak nás všechny můžu dát zase dohromady?“ zeptal se Mike. „Je to kvůli projektu. Vzpomeň si, kdoto financuje. Zůstaň tu, prosím tě.“

Ale Ledare si už vykračovala hezkýma dlouhýma nohama ven ze zadních dveří. Mike se vrhl za ní apokoušel se ji přemluvit, aby se vrátila, ale uslyšel jsem startování a věděl, že člun už pluje k Waterfordu.

Obrátil jsem se a prohlížel si Capersovu mladou manželku Betsy.

Patřila k těm jižanským kráskám, které jsou pro mě skoro příliš hezké. Vypadala jako dítě na plakátu, který vychvaluje výhody pití mléka. Všechno na ní mě zaráželo jako přehnané, učesané a promyšlené. Její

sebejistota byla dokonalá a mechanická, taková, která často vyhrává královnám krásy cenu Misssympatie. Krása vzbuzovala chválu, nikoli touhu. Její úsměv ve mně vyvolával chuť zeptat se jí na jménojejího zubaře.

„Vám je dvacet pět, viďte, Betsy?“ zeptal jsem se.

„Provádíte sčítání lidu?“ odsekla mi.

„Nechte mě hádat. Klub Tri Delt v Jižní Karolíně.“

„Skvěle,“ řekl Mike, který znovu vešel do místnosti.

„Členka Ligy mladých.“

„Skvěle,“ opět potvrdil Mike.

„Jak jste to uhodl?“ zeptala se Betsy.

„Máte pohled členky Ligy mladých. Všechny členky dívčích klubů se na univerzitě učí takhle obdivně šilhat,aby si jejich manželé připadali řádně uznávaní, když pronesou nějakou hloupost.“ „Děláte ze mě řadovou dívku, Jacku,“ ozvala se Betsy a já jsem viděl, že se skutečně zlobí. „Jih z vás udělal řadovou dívku, Betsy. Já jen zkoumám hranice toho stereotypu.“ Capers položil ruku manželce kolem ramen a vysvětlil: „Betsy byla vychovávána, aby se stala jižanskou

kráskou. Na tom není nic špatného.“ „Jsem na to hrdá,“ dodala Betsy.

„Jižanská kráska,“ ušklíbl jsem se. „To je teď na Jihu hanba, Betsy. Chytré ženy si už tak neříkají. Když osobě nějaká žena tak mluví, obvykle to znamená, že je hloupá jako pytel brambor. Vy jste zjevně velice

bystrá, i když máte žalostný vkus, pokud jde o muže.“

„Přesto jsem jižanská kráska a myslím, že mám ten nejlepší vkus ze všech žen v Jižní Karolíně.“

„Oženil jsem se s Betsy kvůli jejím staromódním zásadám, Jacku.“

„Chyba. Muž může spáchat jenom jeden neodpustitelný zločin.“

„Jaký?“ zeptal se Capers, když Mike znovu usedal do svého křesla.

„Je neodpustitelné, když muž jakékoli generace, jakékoli, zradí a pokoří ženy své vlastní generace tím,

že se ožení s mnohem mladší ženou. Nevzal sis Betsy kvůli jejím staromódním zásadám, kamaráde. Vzal

sis ji pro její mládí.“

„Ve zradě se dají objevit nečekaná potěšení,“ poznamenal Capers a Mike se souhlasně zasmál. „Vždycky

se mi líbily tvoje milosrdné skutky, Jacku.“

„Jsem mnohem hezčí než ženy vaší generace,“ předváděla se Betsy před Capersem a Mikem.

„Chyba, holčičko z Ligy.“ Cítil jsem, jak začínám být nepříjemný. Koňak udělal své. Cítil jsem, jak se domístnosti vplížil nervózní neklid. Zařadil jsem si Betsy a šel jsem jí po krku. „Ženy mojí generace bylynejchytřejší, nejpřitažlivější a nejúžasnější ze všech, které kdy v Americe vyrostly. Zahájily hnutí zaosvobození, v šedesátých letech vyšly do ulic, aby zastavily nesmírně hloupou válku ve Vietnamu.Bojovaly do roztrhání těla za stejná práva v zaměstnání, studovaly práva, staly se lékařkami, bojovaly vrůzných spolcích a při tom všem se jim podařilo vychovat děti mnohem lépe než našim matkám.“

„Uklidni se, Jacku, Betsy je ještě dítě,“ zarazil mě Mike.

„Je to slepice,“ odsekl jsem a obrátil se k Betsy. „Ve srovnání se ženami mojí generace vypadali muži jako

já, Mike a váš podělaný manžel bezvýznamní a nezajímaví. O těch ženách nemluvte, dokud nebudeteklečet obdivem na kolenou.“

„Byl kdysi zamilovaný do Ledare, Betsy,“ řekl Capers, dál neotřesitelně elegantní. „Rozešla se s ním právěpřed plesem Společnosti svaté Cecilie v Charlestonu. Jack byl vždycky zahořklý, protože pochází z nižšítřídy.“

„Vy nejste hodná ani toho políbit Ledare Ansleyové punčocháče,“ vyjel jsem.

„Ale ona si vzala Caperse a vás nechala,“ poznamenala Betsy. „Musím říct, že u mě opravdu stoupla vceně.“

„Myslel jsem, že můžu počítat s tvým dobrým vychováním,“ pokoušel se Mike zmírnit rychlou výměnunázorů. „Betsy je výborná holka. Tenhle rok byli s Capersem několikrát u mě v Beverly Hills.“

„Zkouším jen ranit Caperse,“ řekl jsem, „protože on ví, že tady v tuhle chvíli, na fleku můžu popsat

Betsyin život. Potkal jsem tisíc žen jako chudák Betsy. Caperse žere, že se oženil s živým a dýchajícím

jižanským klišé. Můžu mu říct, pro koho bude Betsy v příštích padesáti letech hlasovat, kolik bude mít dětí

a jaká jim dá jména. Můžu říct Betsy, jaký má vzorek na stříbrných příborech a na porcelánu, co dělá jejíotec, jak se jmenovala její matka za svobodna a pluk konfederační armády, ve kterém bojoval jejíprapradědeček ve druhé bitvě u Bull Run.“

„Můj prapradědeček padl u Antietamu.“

„Tak to se omlouvám, Betsy, v podrobnostech někdy udělám chybu.“

Napila se koňaku a řekla: „A ve který podělaný prdeli se narodil můj třídní učitel?“

„Byl bych rád, kdybys nepoužívala takové výrazy, drahoušku,“ napomenul ji Capers.

Ale mě to odseknutí překvapilo a povzbudilo. „To nebylo špatné, Betsy. Complimenti. To bych do vásneřekl. Vždycky, když si myslím, že vím o Jižankách všechno, co se dá, pošlou mi přihrávku, kterounezvládnu. To bylo prostě senzační.“

„Vždycky se žením s chytrými, vtipnými a krásnými ženami, Jacku,“ pletl se do toho Capers. „Právě jsem

ti to dokázal.“

„Buď zticha, Capersi,“ obořil jsem se na něj. „Potřebuju tvoji ženu urazit ještě víc, aby vzteky utekla.“

„Přemýšlím o tom, že tě vykopnu ze svého domu, Jacku,“ řekl Mike.

„Bohužel, Miku, je tady ten problém s výškou,“ upozornil jsem ho. „Ty mlč taky, protože my dva si spolu

pořádně promluvíme o tom, proč jsi zorganizoval tenhle večer.“

„Hej, Jacku,“ ozvala se Betsy, „teď už chápu, proč vaše žena skočila z mostu. Jenom mě překvapuje, že jí

to trvalo tak dlouho.“

„Řekněte to ještě jednou, Betsy, a já zmlátím vašeho manžela do bezvědomí. Rozmlátím mu obličej tak,že místo guvernéra bude předvádět zrůdu v cirkusu.“

Betsy se otočila na Caperse, který zůstal klidný. „Nevypadá to, že by se můj manžel bál.“

„Bojí se. Jenom to nedává najevo.“

„Byl ve Vietnamu. Vy jste se tomu vyhnul.“

„Správně, Miss Jižní Karolíny. Legrační na tom je, že ho přesto můžu nakopat do zadku. Kdyby šli doVietnamu chlapi jako já, tak bychom tu válku neprohráli. Uvažujte o tom, až budete někdy dělat sýrové

sušenky nebo vejce na kyselo.“

„Liberálové jsou všichni stejní,“ vyprskla Betsy, ale cítila se nesvá ve středu pozornosti. „Slyšela jsem, že

vaše žena byla zuřivá feministka.“

„To jsme byli oba,“ řekl jsem. „Vychovávám svou dceru tak, aby z ní byla taky feministka.“

„K čemu jí to bude dobré?“

„Nebude z ní taková kačena jako vy,“ odsekl jsem, „protože bych ji hodil z mostu do řeky Cooper, kdyby

se z ní stalo něco jako vy, nebo kdyby si vzala někoho jako Caperse Middletona.“

Betsy Middletonová důstojně povstala a obrátila se k manželovi. „Pojďme, Capersi. Můžeme jít na noc k

tvé matce. Zavolám služce.“

„Dobrou, Betsy,“ rozloučil jsem a slyšel ve svém hlase jízlivost a krutost. „Vzpomínám si na talent, kterýjste prokázala při svém čísle na soutěži Miss Amerika. Kroužila jste zapálenými hůlkami. Styděl jsem se za

celý stát a všechny jeho ženy.“

Betsy vhrkly slzy do očí, když odcházela, a já cítil, že se mě zmocňuje nechutný smutek.

„To je krása, Jacku,“ pokýval hlavou Mike. „Jsi opravdu roztomilý.“

„Zavolej za mě zítra Betsy, Miku, a vyřiď jí, že se omlouvám a že se obvykle nechovám jako grázl. Hnusí

se mi její manžel, ne ona.“

Capers Middleton vypadal, že ho můj útok na jeho ženu nevzrušil. Oči měl jasně modré. Pomyslel jsem si,že v tomto světle a čase vypadá jako člověk vylíhnutý z vejce někde na polárním kruhu.

„Kdybys tohle někdy udělal ženě, kterou miluju,“ řekl jsem, „stal by se z tebe naléhavý případ pro zubního

chirurga.“

„Přeháníš,“ ozval se Mike a postavil se mezi nás. „To byla vždycky tvoje slabost.“

Pohlédl jsem na Mika. „Člověk z Hollywoodu by mě neměl kárat za přehánění.“

Capers si odkašlal, jako by chtěl promluvit, a pak pohlédl přímo na mě.

„Potřebuju tvoji pomoc, Jacku, a chybí mi naše přátelství.“

„Poslouchej ho, Jacku,“ řekl Mike. „Prosím tě, poslouchej Caperse. Když se stane guvernérem, má v plánu

ucházet se o místo prezidenta Spojených států.“

„Jestli se mu to podaří, přísahám, a Bůh je můj svědek, že zažádám o italské občanství,“ vybuchl jsem.

„Chtěl bych, abys byl součástí mého volebního štábu, Jacku,“ prohlásil Capers.

S úžasem jsem pohlédl na Mika. „Copak toho gaunera špatně slyším? Nesnáším tě, Capersi, a kromě toho

jsi republikán. Nesnáším republikány.“

„Taky jsem je nesnášel,“ přiznal Mike. „Potom jsem zbohatl.“

„O našem rozchodu se ve státě dobře ví a mohlo by mi to způsobit nějaké problémy v kampani.“

„Doufám najisto, že ti to způsobí milion problémů, a všechny si zasloužíš,“ vykřikl jsem.

„Příští měsíc přinesou státní noviny podrobný průřez mým životem a místní televizní stanice dokončuje

dokumentární pořad, který mapuje celou mou kariéru v politice Jižní Karolíny.“

„Bude tam taky, co se stalo na univerzitě?“ zeptal jsem se.

„Obě reportáže se o tom zmiňují,“ řekl Capers podivně vyrovnaným hlasem. „Mnoho Karolíňanů si myslí,

že to dokazuje moji lásku k vlasti. Ale na druhé straně jsou někteří, podle kterých jsem zradil důvěru

nejbližších přátel. Mohlo by se to stát otázkou zpochybnění charakteru. Myslíme si, že se demokrati pokusí

na to hrát.“

„Ať žijou ti na druhé straně. Kdyby se Jidáš Iškariotský zkřížil s Benedictem Arnoldem, zdědil bys zem.“

„Capers mi vysvětlil svou představu o Jižní Karolíně, a pokud bude zvolen, ve Státech nebude

pokrokovějšího guvernéra.“

„Přestaň, Miku, než se rozpláču.“

Capers pokračoval: „To, co se nám stalo na vysoké škole, by se nestalo nikdy jindy než v době války ve

Vietnamu. Já jsem stál za tím, čemu jsem věřil. Myslel jsem si, že se moje vlast dostala do obtíží.“

„Slzy. Zase jsou tady. Mě rozpláče každý žvást,“ ušklíbl jsem se.

„Byla to těžká doba,“ vmísil se do řeči Mike. „To musíš uznat i ty, Jacku. Já jsem se vojenské službě

vyhnul, protože jsem si myslel, že to je správné, a nechtěl jsem si nechat rozstřílet zadek v zemi, kteroujsem neuměl ani pořádně pojmenovat.“ Capers dodal: „Během války ve Vietnamu jsme dělali chyby všichni.“ „Já ne,“ ozval jsem se. „Já jsem za celou tu válku neudělal jedinou zatracenou chybu. Jsem hrdý na to, žejsem byl proti té podělané válce.“

„Doba začíná přát veteránům z Vietnamu,“ poznamenal Capers. „Já ne. Mě už unavuje poslouchat kňourání veteránů z Vietnamu. Existovala někdy nějaká skupinaveteránů, která by tak brečela a tak hlasitě a často se litovala? Vypadá to, že nemají vůbec žádnou

sebeúctu.“

„Na spoustu z nás se plivalo, když jsme se vrátili,“ prohlásil Capers.

„Kecy,“ řekl jsem. „Lži a povídačky. Slyšel jsem to tisíckrát a nevěřím z toho ani slovu. A vždycky se to

stává na letišti.“

„Tam se to stalo mně,“ řekl Capers.

„Kdyby se to stalo tolikrát, jak tvrdí veteráni z Vietnamu, nikdo by si v těch letech nemohl nikde v Americe

na letišti stoupnout na podlahu, kolik by tam bylo slin. Lžeš, Capersi, a jestli se ti to stalo, měl jsi tomudarebákovi, který to udělal, vyrazit zuby. To je právě to, čemu nemůžu uvěřit. Na milion vietnamskýchveteránů se plivá a nikdo nepřijde ani o jediný zub. Není divu, že jste tu podělanou válku prohráli.“

„To se mi na Jackovi vždycky líbilo,“ poznamenal Mike ke Capersovi. „A pořád se mi to líbí. Někdo tomožná nemá rád, ale Jack se vždycky trefí do černého.“

„To jsem na něm nikdy rád neměl,“ opáčil Capers a upřeně se na mě díval. „V jeho světě není místo nakompromis, na zmírnění výrazu, na prostor k manévrování. Tvůj svět, Jacku, je svět buď a nebo, všechnonebo nic. Je to svět extrémů, kde se hraje mimo veškeré známé hranice. Vždycky to zní upřímně, alenemá to nic společného se životem na zemi.“

„To je výmluvný darebák,“ prohlásil Mike obdivně, „ohromně výmluvný darebák.“

„Jsem přizpůsobivý člověk,“ řekl Capers. „Proto jsem se dostal tak daleko.“

„Jsi nemorální člověk, proto ses dostal tak daleko,“ opravil jsem ho.

Bez rozloučení jsem se vydal ke dveřím a uslyšel za sebou Capersův hlas: „Ty mě ještě zavoláš, Jacku.Protože na tebe vím jednu věc: máš rád Jordana Elliotta. To je tvoje slabost.“

Se slepou zuřivostí jsem ujížděl pryč, protáčel jsem pneumatiky matčina auta na blátivé cestě, která vedlastředem Mikova pozemku. Ruce se mi třásly na volantu a cítil jsem chlad, ačkoli dubnový vzduch byl teplý a voňavý. Byl jsem tak šílený, že jsem mohl někoho přejet nebo vrazit do značky, ale nic se minepřipletlo do cesty, než jsem se dostal na silnici vedoucí na západ k městu.

Jel jsem přímo k domu Ledare. Čekala na mě na bílé proutěné židli na verandě. Na bílém proutěnémstolku stála láhev koňaku a kotlík s ledem.

Pořád jsem se ještě chvěl kvůli střetnutí s Capersem a rozlil jsem trochu bourbonu, když jsem si naléval.

Pak jsem klesl na židli.

„Věděla jsem, že přijedeš. Vlastně jsem si to představovala,“ promluvila Ledare. „Jak se ti líbilo setkání s

knížetem temnot?“

„Vadilo by ti, kdybych rozbil tu láhev a pořezal si všechny tepny a žíly v těle?“ zeptal jsem se.

Ledare si zula sandály a skrčila nohy pod sebe. Napil jsem se bourbonu.

„Nenávidím tohle město, tenhle stát, tuhle noc, ty lidi, svoji minulost, přítomnost i budoucnost… Jedinávěc, na kterou se opravdu těším, je moje smrt. Tím se velice liším od ostatních lidských bytostí, které sesmrti bojí zřejmě ze všeho nejvíc, ale já se na ni dívám jako na dlouhou, placenou dovolenou, kde už

nebudu muset myslet na Jižní Karolínu a Caperse Middletona.“

Ledare se zasmála a řekla: „Ve filmu by teď byl čas, aby hrdinka pronesla nějaké významné životníprohlášení jako: ‚Vím, že to bylo těžké, miláčku, ale nemyslíš, že jsem báječná?‘ Ty se pak na mě podíváš,

vášnivě po mně zatoužíš a hned si uvědomíš, že noc je na začátku a život je dlouhý.“

„Tak to chodí ve filmech?“ zeptal jsem se.

„Tak to chodí i ve skutečném životě,“ odpověděla.

„Takže teď ti musím říct, že jsi ‚báječná‘?“

„Radši bych, abys mi řekl ‚miláčku‘.“

Pohlédl jsem na ni a jako vždy se mi líbilo, co jsem viděl.

„Vyjel jsem na Betsy,“ postěžoval jsem si. „Ta chudinka mi ničím neublížila a já jí skočil rovnou po krku.Jenom proto, že jsem chtěl ranit Caperse.“

„Nic mě nemůže víc potěšit,“ poznamenala Ledare. „Víš, nic není tak ponižující, jako když tvoje dětivychovává jiné dítě.“

„Oba dva jsme se soudili o své děti. Jak to, že Capers vyhrál? Myslel jsem, že je dost pravděpodobné, že

o Leu přijdu, a bylo mi jasné proč, ale vsadím se, že ty jsi dobrá matka.“

„Dobrá, ale ne chytrá. Po narození Sarah jsem hodně přibrala. Nevěděla jsem, že Caperse tlusté ženyodpuzují. Ne že by se lišil od ostatních mužů v téhle zemi. Nikdo z vás nebude spokojený, dokud sesoučástí svatební přísahy nestane bulimie. A tak si pan Capers začal se spoustou ženských a skončil u

krásné Betsy.“

„A děti?“

„Trvalo mi rok, než jsem shodila nadváhu, která mě stála Caperse,“ vykládala do šera. „Tehdy rozšířilpovídačky, že je pro mě psaní scénářů důležitější než manželství. Rozvedli jsme se a já jsem se s dětmipřestěhovala do New Yorku. Začala jsem chodit skoro s každým, kdo mě někam pozval. Nebyla jsem moc

vybíravá. Ani opatrná. To bylo špatné období, Jacku. Stydím se za každou minutu, kterou jsem tehdy

prožila. Pomohlo mi to otupit ostří mojí nenávisti ke Capersovi. Manželství s ním bylo jako být pohřbenápod ledovcem. Udělal mi to, co tobě. Soukromý detektiv, fotografie. Jeden z těch mužů byl černý. Byl tospisovatel, seznámila jsem se s ním na propagačním turné. Dva byli ženatí. Tak mi ukradl děti.“

„Chceš, abych jel zpátky a zmlátil ho?“

„To vždycky mluvíš jen o mlácení lidí?“

„Připadá mi to jako hrdinský čin. A taky jsem chlap, Ledare. Moc dobře vím, co vadí ostatním chlapům a zčeho mají strach. Dostat nařezáno patří na přední místo. Kromě toho se snažím, aby ses cítila líp.“

„Jestli chceš, abych se cítila líp, tak mluv o zabíjení. Nestačí jenom mu namlátit.“ Vzala mě za levou ruku a držela ji tak, aby na ni viděla v té trošce světla, které na verandu dopadalo odřeky. Dvakrát mi otočila snubním prstýnkem na prstě. Mám malé ruce, které vypadají, jako by patřily muži

menšímu o dvacet centimetrů. „Proč pořád nosíš snubní prstýnek?“ „Protože jsem se nerozvedl. A znovu neoženil. Připomíná mi Shylu.“ „Jacku, ty jsi dojemný. Za vším tím zuřením jsi prostě hodný člověk.“ „Nejsem, ale mohl jsem být, kdybych měl jiného otce.“

„Já jsem se zrovna trochu pohádala s matkou,“ poznamenala Ledare. „Pokaždé, když slyším její hlas,

začnu závidět sirotkům.“

„Myslíš, že je divné, když ještě nosím snubní prstýnek?“

„Ne, vždyť jsem ti to říkala, myslím, že je to dojemné.“

„Ale trochu výstřední.“

„Trochu. Sundaváš ho, když chodíš na schůzky se ženami?“

„Já moc se ženami nechodím.“

„Proč ne?“

„Když se žena, kterou miluješ, zabije, začneš si na sebe dávat pozor, Ledare. I když víš, že k její smrtipřispěly různé síly, které ani neznáš a nikdy jsi je nechápala, faktem je, že člověk přispěl taky. Myslím nato pokaždé, když nějakou ženu zvu na večeři.“

„Myslíš, že ta žena, kterou zveš na večeři, by mohla spáchat sebevraždu?“

Zasmál jsem se. „Ne. Myslím na to, že když má člověk tu ženu rád a ona má ráda jeho a následujespousta večeří a pak spousta polibků, tak se potom člověk možná bude dívat na další tělo v márnici…“

„Promiň Jacku, že jsem to řekla. Omlouvám se.“

„Každou noc vidím ve snu Shylu, jak skáče. Nějak se to tam vždycky dostane. Můžu třeba jet v kajaku pořece na Aljašce a ona vyjde z lesa nade mnou a vrhne se ze skály dolů. Nebo jdu po ulici v Amsterodamua najednou se ocitnu u kanálu a slyším výkřik. A Shyla padá ze střechy těch vysokých domů, které se tísnípodél všech kanálů. Skáču za ní, abych ji zachránil. Pod vodou otevřu oči a kolem mě plavou tisíce Shyl a

všechny jsou mrtvé.“

„Opravdu se musíš těšit na to, až půjdeš spát.“ „Spánek nepatří k mým nejoblíbenějším činnostem.“

Chvilku bylo ticho. „Jak jsi získal Leu?“ zeptala se Ledare tiše.

„Co se stalo s vaším dubem?“ Narovnal jsem se na židli a změnil téma. „Měli jste nejkrásnější dub ze

všech.“

„To Capers,“ odpověděla. „Pořád si myslel, že ten dub zaclání výhled na západ slunce nad řekou. V tom roce, kdy se naše manželství rozpadlo, se k tomu stromu šel projít se všemi svými úředníky z kanceláře.Nesli si s sebou něco, co vypadalo jako korbele s pivem, a tvářili se, že obdivují západ slunce.“

„To nedává žádný smysl.“

„Ve skutečnosti to nebylo pivo, ale silný herbicid. Jak obdivovali západ slunce, každý nenápadně vylilherbicid na zem. Asi za půl roku ten ubohý strom začal umírat. Všichni ve Waterfordu zuřili, ale Capersvšechno popřel.“

„Ty jsi o tom věděla?“

„Samozřejmě že ne. Řekl mi to po několika letech jeden jeho zaměstnanec. Ale otec podezíral Caperse

hned.“

„To je divné. Dospěl jsem v životě k bodu, kdy je mi milejší dub než lidská bytost. K čertu, dávámpřednost plevelu před Capersem Middletonem.“

„On si pořád myslí, že budete přátelé, než to bude mít za sebou.“

„Ne, po dnešku už si to nemyslí,“ ujistil jsem ji.

„Vraťme se k Lee,“ připomněla Ledare. „Jak to bylo s tím soudem?“

„Shylini rodiče si pochopitelně mysleli, že jsem za smrt Shyly odpovědný. Po pohřbu jsem měl ošklivoudepresi. Bratři mě odvezli do nemocnice v Columbii a tam mě začali léčit. Nějakou dobu trvalo, než miléky trochu zlepšily náladu a než se mi chtělo soutěžit s ostatními pacienty v házení podkov.“

„A kde byla tehdy Lea?“

„Bydlela u Foxů, kteří samozřejmě truchlili nad ztrátou Shyly. Lea byla už tehdy kouzelné dítě. Napadlo je,

a jsem si jist, že ve vší nevinnosti, že by jim Lea mohla Shylu nahradit. Zažalovali mě o opatrovnictví,když jsem byl ještě v Columbii.“

„Jak jsi vyhrál, když jsi byl v nemocnici pro duševní choroby?“

„Můj bratr Dupree v té nemocnici pracuje. Řekl mi, co Foxovi udělali. Vztek je výborný lék na depresi.Smutek nad smrtí Shyly vystřídala zuřivost nad tím, že se její rodiče pokoušejí ukrást naše dítě. Její otec u

soudu tvrdil, že jsem Shylu opakovaně bil, seznam ukrutností se pořád rozrůstal. Lhal, protože zoufalechtěli, aby jim Lea zůstala, aby měli něco ze Shyly.“

„Není divu, že ses odstěhoval do Itálie.“

„Moje rodina mi pomohla. Bratr Dallas mě zadarmo obhajoval. Foxovi se při křížovém výslechuznemožnili. Shyla napsala dopis na rozloučenou. Pak moje rodina svědčila v můj prospěch, že jsem dobrýotec. Nikdy bych od rodiny nečekal tak důstojný přístup… takovou velkomyslnost i přes všechno, co senám stalo. Nevěděl jsem, že mám takovou rodinu, a proto byli všichni tak dotčeni, když jsem brzy posoudu odjel do Itálie s tím, že je už nechci vidět.“

„To bych jim neměla za zlé.“

„Udělal jsem to špatně,“ přiznal jsem. „Ale teď to nezměním.“

„Shyle by se nelíbilo, že jsi opustil Jih navždy.“

Podíval jsem se na ni, protože jsem v jejím hlase uslyšel jemnou výčitku.

„Potřeboval jsem si od Jihu odpočinout,“ řekl jsem nakonec. „Vyčerpávalo mě myslet na to a žít tu a

připadalo mi k zbláznění pokoušet se to rozebírat.“

„Jestli Mike ten projekt neudělá, ráda bych psala o nás,“ řekla Ledare.

„Udělej ze mě rodáka z Charlestonu,“ poradil jsem jí. „Pak tvoje matka nebude muset dezinfikovatverandu pokaždé, když přijdu k domovním dveřím.“

„Nedělá to pokaždé“ řekla Ledare. „Jenom chce, aby ses naučil používat zadní dveře.“

„Jak s rodiči vycházíš?“

„Táta se na mě dívá a myslí si: ‚Špatné semeno.‘ Maminka má slzy v očích a myslí si: ‚Špatné vajíčko.‘Oběma se dělá špatně, když si pomyslí, že jejich dcera přišla o možnost stát se manželkou guvernéra.“

„Jestli se ten chlap stane guvernérem, ani ptáci nebudou přes tenhle stát létat na zimu na jih.“

„Vezmi ten film, Jacku,“ zaprosila najednou Ledare.

„Proč?“ zeptal jsem se. „Všechno mi to připadá úplně špatné. Kouká z toho tolik nebezpečí.“

„Můžeme se zase poznat jako dospělí,“ řekla. „Jako dospělá se ti budu líbit.“ Natáhla se a vzala mě zaruku. „To je to největší nebezpečí ze všech,“ poznamenal jsem.

–––––Kapitola––––—

čtrnáctá

Druhý den ráno jsem jel v příjemném slunečním svitu po dvousměrné silnici přes bažiny a lesy a přílivováříční ramena, která vedla k Atlantskému oceánu. Černý muž právě házel z mostu za odlivu síť na garnáty.Rozprostřela se a zatočila jako sukně tanečnice, předvedla dokonalý kruh z konopného provazu, dopadlado vody a rychle se ponořila ke dnu. Představil jsem si, jak klesá svou vahou k bahnitému dnu azachycuje každou hvězdici, garnáta nebo kraba, který projde tím kruhovým obloukem. Přemýšlel jsem,kde zůstala moje vrhací síť a zda bych měl ještě trpělivost naplnit bednu na chlazení piva garnáty, kdyžna jaře hustě a rychle táhnou.

Když jsem jel přes most nad potokem Bazemore, myslel jsem na mapu, která visela v pracovně v otcovědomě. Bylo to Mercatorovo zobrazení Gastona Sounda, které obsahovalo Waterfordskou řeku a samotnýWaterford. Byly tam vyznačeny hranice moře a přilehlá oblast. Na té mapě jsem se naučil, že v pouhémshromáždění užitečných informací může být krása. Město leželo na 32° 15’ severní šířky a průměrný přílivv řece dosahoval dva a čtvrt metru. Malá, ale cenná čísla pokrývala kanály a řeky pečlivěnashromážděnými graffiti, každé číslo uvádělo průměrnou hloubku kanálu za odlivu. Rád jsem tu mapustudoval, protože to bylo tištěné vysvětlení, na jakém místě země žiju. Byla to milostná píseň opěvujícímísto, žalm ku chvále měření i jeho rozsahu. Projížděl jsem z ostrova na ostrov kolem slaných bažin,které změnily člověkem stanovenou cestu na zelenou mokřinu, míjel jsem černé salony krásy a zavřenébenzinové pumpy. Viděl jsem každou podrobnost té mapy, zatímco moje smysly naplnil téměř živočišný

pach bažin.

Na ostrově Orion jsem zastavil u bezpečnostních dveří a udal své jméno strážkyni. Podezíravě se na měpodívala, jako bych přijel vybrakovat všechno stříbro a porcelán na ostrově. Zdráhavě mi dala dočasnoupropustku a ukázala mi směr k domu Elliottových.

„Nekrmte aligátory,“ nařídila mi.

„A co budu dělat s tím mrtvým psem v kufru?“ zeptal jsem se, rychle nastartoval a vyjel ze vrat.

Elliottovi žili v krásném patrovém domě u moře. Zaklepal jsem na dveře a čekal jen několik okamžiků, nežCelestine Elliottová otevřela a vrhla se mi do náruče.

„Pořád jsi vysoký,“ řekla.

„Pořád jste hezká,“ řekl jsem já.

„Nejsem. Příští měsíc mi bude šedesát osm,“ povzdechla Celestine, ale mýlila se. Její obličej měl v soběpřirozenou krásu, na které může pracovat čas, ale nikdy ji úplně nevymaže.

O Celestine Elliottové se vždycky mluvilo jako o dokonalé ženě vojáka, původkyni výjimečného postupujejího manžela přes hodnosti námořního vojska. Byla to žena, která oslňovala bez úsilí a jejíž zásluhouvypadal její manžel daleko významnější, než opravdu byl, z toho prostého důvodu, že k sobě takovouženu dokázal připoutat. Vlastnila dar přitáhnout naprostou pozornost, zvlášť když mluvila s muži, kteří

mohli ovlivnit služební postup jejího manžela.

Mnoho lidí, včetně Celestine, si myslelo, že by generál Rembert Elliott dosáhl ještě vyšší hodnosti, kdybyneměl žádné děti. Jeho jediné dítě, Jordan, poškodilo jeho kariéru víc než japonská kulka, která ho málem

zabila v bitvě u Tarawa.

Celestine mě zavedla do obývacího pokoje a nalila nám dva šálky kávy, zatímco jsem se díval, jakAtlantikem pluje loď na sever k Charlestonu.

Posadili jsme se, vyměnili si zdvořilosti a pak jsem jí podal elegantní tašku od Fendiho, ve které byly dvadopisy a několik dárků od jejího syna.

„Vyskytly se potíže, Celestine,“ řekl jsem potichu.

Než mohla odpovědět, ozval se hluboký hlas jako ozvěna: „Větší potíže, než jsi kdy zažila, má drahá.“

Rembert Elliott, každým coulem námořní generál, pohlížel na svou ženu modrýma očima, které byly takčisté a jednoduché jako mořský vzduch. Stál ve dveřích, které vedly k zadnímu vchodu do domu. ZCelestinina obličeje zmizela veškerá barva. Rychle jsem se natáhl a vzal si dva dopisy, které držela v ruce.

„Podej mi ty dopisy, Jacku,“ nařídil generál.

„Jsou ode mě. Napsal jsem je já,“ prohlásil jsem a vstal.

„Jsi lhář. Ty i moje žena jste oba lháři,“ vykřikl muž s tak zřetelnou zuřivostí, že mu zkřivila tvář téměř k

nenávisti. „Jsi zrádce, Celestine. Moje vlastní manželka je zrádce.“

„Jak to, že nehrajete golf na Hilton Head, generále?“ zeptal jsem se. Nečekal jsem, že bude doma.

„To byla lest, abych vás dva přistihl při činu,“ odpověděl generál.

„Já tomu říkám lež,“ poznamenal jsem. „Vítám vás v našem malém klubu lhářů.“

„Capers Middleton mi dal tyhle fotografie pořízené v Římě,“ hřímal generál. Chtěl je podat manželce, alepak přišel na něco lepšího a hodil je divoce na zem. Celestine neřekla nic a sebrala je. Pořádkumilovnostbyla její druhou přirozeností i při nejdivočejších útocích jejího muže. Zarazila se a pohlédla na jednu z

fotografií svého bledého, asketického syna.

Pak udělal Rembert Elliott něco, co překvapilo jak jeho manželku, tak mě. Když Celestine rozházenésnímky sebrala, nejistě a v pochybnostech ucouvl. Jeho specializací byly útoky na opevněné pláže, alepředmostí, před kterým se nacházel teď, vypadalo příliš nebezpečně na to, aby ho vzal útokem.Vyžadovalo strategický přístup, jemné odstíny záminek, lstí a tajných obchvatů. Generál nenavštěvovalžádnou vojenskou školu, která by mu usnadnila střetnutí s jeho vlastní nepočetnou rodinou a vystavila homenšímu nebezpečí neshod. I jeho žena, která na něj teď pohlížela se vzdorem, vypadala jakonepřátelský zvěd, který mu proklouzl do domu pod drátěnými zábranami, aby nastražil past v kuchyni.

Když ten muž činu zjistil, že je neschopen jednat, využil jsem jeho nezvyklé strnulosti. Nechal jsem honečinně stát a odešel do koupelny v patře, kde jsem roztrhal Jordanovy dopisy na kousky a spláchl je dozáchodu. Když jsem se vrátil, Celestine s generálem seděli na židlích a zkoumali svou nově vzniklounedůvěru.

„Nechalas mě sedět na vzpomínkové bohoslužbě za našeho syna, který mě zostudil, a věděla jsi, že je

naživu?“ zeptal se generál.

„Myslela jsem si, že je mrtvý,“ zněla odpověď.

„Proč jsi mi to neřekla, když jsi to zjistila?“

Odpověděl jsem místo ní: „Protože jste ho nenáviděl, generále. Vždycky jste ho nenáviděl a Jordan to

věděl. Celestine to věděla, já jsem to věděl a vy jste to taky věděl. Proto vám to neřekla.“

„Měl jsem právo to vědět,“ tvrdil generál. „Bylo tvojí povinností mi to oznámit.“

„Nejsem námořník, drahoušku. To je fakt, který si jen těžko uvědomuješ.“

„Byla to tvoje povinnost jako manželky,“ opravil se generál.

„Mluvme o tvé povinnosti jako otce,“ odsekla mu hněvivě. „Mluvme o tom, jak ses k našemu synovichoval ode dne, kdy se narodil. Jak jsem seděla a dívala se, jak našeho báječného a roztomilého chlapce

tyranizuješ a trápíš.“

„Jako dítě byl zženštilý,“ namítl generál. „Víš, že dokážu tolerovat všechno, ale tohle ne.“

„Nebyl zženštilý,“ odrazila ho. „Byl milý a ty nedokážeš rozeznat ten rozdíl.“

„Kdybych nechal jeho výchovu na tobě, vyrostl by z něj jeden z takových těch,“ prohlásil její manžel

obviňujícím a opovržlivým tónem.

„Jeden z jakých těch?“ zeptal jsem se.

„Homosexuál,“ vysvětlila Celestine.

„Aha! Hrůza hrůz,“ ušklíbl jsem se. „Osud horší než smrt.“

„Přesně tak,“ souhlasila.

„Nevyvíjel bych na Jordana takový tlak, kdybys byla schopná porodit další děti,“ řekl generál.

„Samozřejmě, to se ti hodí, je to všechno moje vina.“

„Osamělý vlk je nejhorší voják,“ prohlásil generál Elliott. „Představují nebezpečí pro každou jednotku.

Neumějí podřídit svoje já prospěchu celku.“

„Něco jako ty, drahý, když se jedná o rodinu,“ řekla Celestine.

„Nikdy jsi nepochopila vojenský život.“

Zasmála se a řekla: „Pochopila jsem ho až moc dobře.“

„Čtrnáct let jsem si myslel, že můj syn je mrtvý,“ obrátil se generál na mě. „Co čekáte, že teď budu cítit?“

„Radost,“ navrhl jsem.

„Už jsem upozornil příslušné úřady,“ oznámil nám generál.

„Cos jim řekl?“ zeptala se Celestine.

„Jméno kostela, kde byly pořízeny tyhle fotografie,“ odpověděl. „A že existuje možnost, že spáchal trestný

čin. Ty budeš muset odpovědět na spoustu otázek, Jacku.“

„A poskytnout málo odpovědí, generále,“ řekl jsem.

„Předpokládám, žes ty dopisy zničil?“

„Jenom vzkazy, které jsem psal Ledare Ansleyové.“

„Řekni jí, že bych ji moc ráda viděla,“ ozvala se Celestine. „Slyšela jsem, že je ve městě.“

„Jacku,“ oslovil mě generál, „mohl bych tě dát zavřít za ukrývání uprchlíka.“

„To byste určitě mohl,“ odpověděl jsem. „Ale nikdo nebyl ze žádného trestného činu obviněn. A vypadá

to, že ten zločinec, kterého podezíráte, je mrtvý.“

„Popíráš, že na těch fotografiích je můj syn?“ zeptal se generál.

„V Itálii jsem odkázán na takové zpovědníky, kteří mluví anglicky,“ řekl jsem.

„Je to Jordan, že ano, Jacku?“ zeptal se generál stísněným, neovládnutým hlasem.

„To vám nemůžu říct,“ odpověděl jsem.

„Chceš říct, že mi to neřekneš,“ opravil mě. „Celestine?“

„Drahoušku, nemám ponětí, o čem mluvíš.“

„Všechny ty cesty do Itálie,“ spustil generál. „Myslel jsem si, že je to tvoje vášeň pro umění.“

„Umění je vždycky jeden z vrcholných zážitků takové cesty,“ prohlásila Celestine.

„Nesnáším umělecká muzea,“ vysvětlil mi generál Elliott. „Schází se tam s Jordanem. Teď už je mi to

jasné.“

Prohlížel jsem si generálův obličej a na okamžik jsem pocítil záchvěv soucitu s tím citově omezeným apevně spoutaným mužem. Ústa měl tenká jako ostří nože. Byl malý, ale pevně stavěný, blížila se musedmdesátka a oči mu hořely modrou barvou, která mohla postrašit muže a okouzlit ženy. Po celý jehoživot se lidé Remberta Elliotta báli a to vědomí mu působilo velké potěšení. Byl to druh muže, jakéAmerika potřebovala ve válce, ale nevěděla, kam s ním, když bylo podepsáno příměří.

Jako jiní muži, kteří strávili příliš velký kus života výcvikem jak zabíjet nepřátelské vojáky, se RembertElliott stal dokonale strašným manželem a otcem. V manželství se choval k ženě jako k pobočníkovi, kterýobdržel špatné vysvědčení o kondici. Jordana vychovávaly matčiny polibky a otcovy pěsti. Generál prudce vstal, přešel po místnosti a začal si znovu prohlížet fotografie.

„Ten kněz. To je můj syn, že?“ zeptal se mě.

„Jak to mám k čertu vědět?“ odpověděl jsem. „Je to můj zpovědník. Měl byste víc chodit do kostela,

generále. Všiml byste si takové přepážky, která odděluje kněze od ubohého hříšníka. To má důvod. Aby

se nemohli navzájem vidět a poznat.“

„Ty tvrdíš, že to není můj syn?“ zeptal se generál.

„Je to můj zpovědník,“ řekl jsem znovu. „Žádný soud nemůže přimět mého zpovědníka, aby svědčil proti

mně nebo naopak.“

„Myslím, že je to můj syn.“

„Výborně. Gratuluju vám. Konečně spolu. Nemáte rád šťastné konce?“

Celestine došla k manželovi, postavila se před něj a zadívala se mu přímo do očí.

„Je to Jordan, Remberte. Pokaždé, když jsme byli v Římě, byla jsem ho navštívit. Řekla jsem ti, že jdu

nakupovat.“

„Jsi lhářka, lhářka,“ zašeptal generál.

„Ne, drahoušku,“ opravila ho měkce. „Matka, matka.“

Generál se obrátil ke mně. „Tak ty jsi dělal posla.“

„Dá se to tak postavit,“ odpověděl jsem.

„Vychovával jsem ho, aby byl důstojníkem u námořnictva,“ řekl generál.

„Připadalo mi to spíš jako souostroví Gulag,“ poznamenal jsem.

„Jordan dospíval v šedesátých letech,“ pokračoval. „To ho zničilo. Co kdo z vás ví o věrnosti, vlastenectví

nebo smyslu pro hodnoty a etiku?“

Odsekl jsem: „Zeptejte se, co víme o zneužívání dětí.“

„Byli jste generace lhářů a zbabělců. Vyhnuli jste se povinnosti k vlasti, když vás Amerika potřebovala.“

„Zrovna jsem vedl stejně hloupý rozhovor s Capersem Middletonem,“ řekl jsem. „Shrneme to: špatná

válka, začali ji špatní politikové, vedli špatní generálové a padesát tisíc kluků jste jen tak pro nic za nic

spláchli do záchoda.“

„Svoboda je stejně dobrá jako kterýkoli jiný důvod pro smrt.“

„Svoboda Vietnamu nebo Ameriky?“ zeptal jsem se.

„Obou,“ odpověděl.

Šel jsem k Celestine a objal jsem ji. „Přestěhoval se do jiného kláštera v jiné římské čtvrti. Je v bezpečí,“

řekl jsem jí. „Je mi líto, že jsem musel zničit jeho dopisy.“ Pak jsem vyšel z domu.

Když jsem nastupoval do matčina auta, generál Elliott se objevil ve dveřích a zakřičel na mě: „McCalle!“

„Ano, generále?“

„Chci vidět svého syna.“

„Řeknu mu to, generále. Nikdy otce neměl. Možná bude rád.“

„Pomůžeš to zařídit?“ zeptal se.

„Ne, nepomůžu.“

„Můžu se zeptat proč?“

„Nevěřím vám, generále,“ odpověděl jsem.

„Co mám tedy podle tebe dělat?“

„Čekat.“

„Myslíš, že se muž nemůže změnit?“ zeptal se.

Pohlédl jsem na rovného muže plného předsudků a řekl jsem: „Myslím, že ne.“

„To je chytré,“ odpověděl generál. „Já si to taky myslím.“

Celestine vyběhla na verandu. „Jacku, jeď rovnou do nemocnice. Právě volal Tee. Tvoje matka se

probrala z kómatu.“

Když jsem přijel, všichni bratři s výjimkou Johna Hardina na mě čekali před hlavním vchodem donemocnice. Vyskočil jsem z auta a bratři mě okamžitě obklopili, strkali mnou sem a tam a objímali mě.

„Mámě se to podařilo,“ křičel Tee hlasitě.

„Je přece odolná, nebo ne?“ řekl Dupree.

„To by chtělo víc než rakovinu, aby to tu holku sklátilo,“ radoval se Dallas.

„Nemůžu si pomoct, ale myslím si, že předstírala, že umírá,“ vykládal Tee, „jenom abych si připadal

provinile.“

Dupree plácl Teeho žertovně po rameni: „Máma má důležitější věci na starosti než přimět tě, aby sispřipadal provinile.“

„Jo,“ přidal se Tee. „A co jako?“

„Jo. Co jako?“ souhlasil Dallas.

„Byl za ní zatím jen doktor Pitts. Myslel si, že by byl dobrý nápad, abys za ní šel první,“ oznámil miDupree.

„Máma,“ řekl jsem. „Maminka.“

Zase jsme jásali a pokřikovali a Tee mě na chvíli chytil za ruku, zrovna jako to dělal, když byl malýchlapeček a já byl pro něj jeho nejstarší a nejhodnější bratr na světě.

Sestry přestěhovaly Lucy z jednotky intenzivní péče a rodina se teď shromáždila v jiné, příjemnějšíčekárně.

Zmocnil se nás radostný duch a dokonce i zasmušilý otec Jude vypadal, že ho obrat událostí těší.Shromáždili jsme se kolem doktora Pittse a poslouchali, jak nám opakuje, co mu říkal lékař. Když námvykládal všechno o klesající horečce, ustáleném krevním tlaku a pomalém návratu k vědomí, připadalijsme si s bratry jako vězni naslouchající vyhlášení amnestie. Protože jsme byli tak dlouho nervózní asklíčení, úleva nám připadala nezvyklá a pocit nadšení cizí.

„Jděte se podívat na matku, Jacku,“ vyzval mě doktor Pitts.

„Řekni jí pár vtipů,“ radil mi Tee. „Potřebuje se teď pořádně zasmát.“

„To si opravdu nemyslím,“ odporoval doktor Pitts.

„Myšlení nikdy nebyla Teeho silná stránka,“ ozval se Dallas.

Pořád ještě spolu mluvili, když jsem od nich odešel a kráčel k matčinu soukromému pokoji.

Měla zavřené oči, ale tvář na osmapadesátiletou ženu pořád ještě nápadně hezkou. Pět let jsem s nínemluvil a to vědomí se do mě zařízlo, když jsem se blížil k posteli. Odjel jsem do Říma, abych si zachránil

život, a nikdy jsem neuvažoval o bezohledné krutosti, se kterou jsem jen tak zmizel ze života tolika lidí.Lucy otevřela modré oči a upřela na mě pohled. Bezesporu to byla nejbláznivější, nejkouzelnější,nejrozporuplnější a nejnebezpečnější žena, jakou jsem kdy poznal. Tvrdila, že ví všechno, co se dá omužích vědět, a já jsem jí věřil. Uměla živě a pestře popisovat. Měla mimořádnou představivost, kterounedokázala krotit. Měla úžasné nadání lhát a nespatřovala vůbec žádnou zvláštní ctnost v mluvení pravdy.

Dokázala vejít do místnosti plné mužů a zamíchat s nimi rychleji, než kdyby mezi ně někdo hodilchřestýše. Taky to byla sexuálně nejpřitažlivější žena, jakou jsem v životě viděl. Tvrdě jsme se s bratrynaučili, že není lehké být synem sexuálně nejpřitažlivější, nejpřelétavější a nejlegendárnější ženy veměstě, kde bydlíte. Matka nikdy nepoznala manželství, o kterém by si myslela, že je nemůže rozbít.

Vychloubala se, že potkala jen málo žen na své úrovni.

Čekal jsem na její první slova.

„Sežeň mi něco na líčení,“ ozvala se.

„Ahoj, Jacku,“ řekl jsem. „To je báječné, že tě zas vidím, synku. To byla ale doba.“

„Určitě vypadám jako stará baba. Je to tak? Vypadám jako stará baba?“

„Vypadáš krásně.“

„Nesnáším neupřímnost.“

„Vypadáš jako stará baba.“

„A proto chci líčidla,“ opakovala Lucy.

„Musíš být unavená,“ pokoušel jsem se říct něco neutrálního.

„Unavená?“ ozvala se. „To nemyslíš vážně. Byla jsem v kómatu. Nikdy v životě jsem si nepřipadala tak

odpočatá.“

„Takže se cítíš dobře?“ zkusil jsem to znovu.

„Dobře? Nikdy jsem se necítila hůř. Cpou do mě chemoterapii, jak můžou.“

„Aha, už to snad chápu. Cítíš se mizerně, ale jsi dobře odpočatá,“ navrhl jsem.

„Přivezl jsi s sebou Leu?“

„Ne, ale pozdravuje tě.“

„To nestačí. Chci ji obejmout a říct jí pár věcí. Tobě taky. Musím ti vysvětlit svůj život.“

„Nemusíš mi nic říkat,“ odmítl jsem. „Už se ti podařilo můj život zničit. Není co dodávat.“

„To má být vtip, vid?“ ujistila se. „Samozřejmě.“

„Jenom se ptám. Je divné probrat se z kómatu. Jako by se člověk vyhrabal z hrobu. Vypadám aspoň

trochu slušně?“

„Jako panenka, už jsem ti to říkal.“

„Ať sem zaskočí Dupreeho žena, Jean. Řekni jí, že potřebuju make-up, všechno možné, co je potřeba k

nalíčení. Ona ví, jaké značky používám.“

„Vypadá to, že kóma člověka nezbaví marnivosti,“ škádlil jsem ji.

„Ale je to jistý prostředek na zhubnutí,“ poznamenala. „Zhubla jsem tu o dvě a půl kila.“

„Vylekala jsi nás.“

„Leukemie mě zabije, Jacku. Pro ženu mého věku je to nevyléčitelná nemoc. Dříve nebo později se vrátí azabije mě. Doktor si myslí, že mi zbývá asi rok života.“

„To je strašné, když takhle mluvíš.“

„Musím to někomu říct. Ostatním budu lhát,“ prohlásila. Viděl jsem, jak zeslábla. „Chci tebe a Leunavštívit v Římě.“

„Budeme moc rádi, když přijedeš.“

„Musím se tam za vámi podívat. Nevím, jaké to tam je. Musíte se zase naučit mít mě rádi. Potřebuju to vícnež cokoli jiného na světě.“

Nedíval jsem se na matku, ale ta slova mě hluboce zasáhla. Odmlčela se, a když jsem se na ni zasepodíval, spala. Lucy McCallová-Pittsová poletí do Říma, pomyslel jsem si a pak mě napadlo, že když Itáliepřežila nájezd Hunů, určitě přežije jednu návštěvu mé dryáčnické a prohnané matky. Teď hluboce spala a

já, její nejstarší syn, jsem si pomyslel, že vypadá jako věčný a nesmrtelný střed světa. Dovnitř vešelDallas a pokynul mi, že je čas, abych šel.

„Co říkala?“ zeptal se mě, když jsme kráčeli chodbou.

„Moc toho nebylo. Řekla mi, že mě má ráda ze všech nejvíc a že by si dala podvázat vaječníky, kdybyvěděla, že pro ni ostatní synové budou znamenat takové zklamání.“

„Ty si nedáš pokoj,“ ušklíbl se. „A co ještě?“

„Chce make-up.“

„Tak to je z toho venku,“ zaradoval se Dallas. „To je z toho opravdu venku.“

Tee a Dupree nám přišli naproti. Tee šeptal, aby ho neslyšeli ostatní v čekárně: „Dobré zprávy, máme

další rodinný problém.“

Dallas zaúpěl, ale Tee pokračoval: „Právě volal dědeček. Ginny Penn utekla ze sanatoria.“

„Zase už?“ vykřikl Dallas.

„To nebude problém,“ ozval se Dupree, uvažující jako vždy pragmaticky. „Je na vozíku. Kvůli tomu

nemusíme burcovat dopravní policii.“

„To už je třetí útěk,“ poznamenal Tee. „Začínám si myslet, že si tam nezvykne.“

„Děda ji nemůže zvedat,“ vysvětloval Dallas. „Je tam jenom dočasně, než se jí zahojí kyčel.“

„Myslí si, že jsme se na ni vykašlali,“ řekl Dupree.

Vyšli jsme z nemocnice a nacpali se do matčina auta. Sedl jsem si za volant. Když jsme rychle projížděli

městem, Dallas myslel nahlas: „Mohla se vydat jen po třech silnicích a po žádné z nich se nedostane

daleko. Ta zkušenost v útulku na ni nepůsobí moc příznivě.“

„Telefonoval jsem jí,“ řekl jsem. „Nesnáší to tam.“

O deset minut později jsem zahnul doleva na dlouhou dlážděnou silnici, která vedla k řece a k sanatoriu.

Hned poté jsme uviděli babičku, jak se zachmuřenou odhodlaností pohání kola svého vozíku. Projel jsem

kolem ní, otočil se na vedlejší cestě a zpomalil jí po boku.

Ginny Penn si auta nevšímala a dál zuřivě poháněla kola jako veslař, který se snaží na čas projet obtížný

úsek řeky. Ačkoli byla zpocená a ve tváři rudá, radovala se ze svého útěku a podařilo se jí ujet téměř

nemožnou vzdálenost od útulku. Pohlédla stranou, uviděla nás a propukla v pláč. Pak na nás znovu

pohlédla, přidala na rychlosti, ramena se jí napjala, až se konečně zastavila a začala vzlykat do dlaní,

zrudlých čerstvě naskákanými puchýři.

„Chceš se svézt, Ginny Penn?“ zeptal se mírně Dallas.

„Jděte ode mě,“ ozvala se přes slzy.

„Telefonoval nám tvůj lékař,“ řekl Dallas. „Dělá si o tebe starosti.“

„Toho troubu už nechci vidět. Někdo mě musí zachránit, chlapci. Musíte mi pomoct, nebo tam umřu. Když

člověk zestárne, nikdo ho neposlouchá. Nikdo ho neposlouchá a každému je to jedno.“

„Pokusíme se ti pomoct, jak to půjde,“ ujistil jsem ji od volantu.

„Tak jděte rovnou do toho špitálu a řekněte: Jdeme zachránit naši babičku z tohohle pekla.‘ Vezměte tam

moje věci, a jestli chcete opravdu pomoct starým lidem v tomhle městě, měli byste zastřelit kuchařku.

Nedokáže pořádně připravit ani syrovou mrkev.“

Dallas se na mě podíval a pokrčil rameny. „Hledali jsme diplomatičtější přístup.“

„Nechte mě být, chlapci,“ zanaříkala Ginny Penn. „Jedu k přítelkyni. Chci ji navštívit.“

„K jaké přítelkyni?“ zeptal se Dallas.

„Ještě jsem se nerozhodla. Mám přátele a přítelkyně po celém okrese a všichni by si pokládali za čest

pobavit se s dámou jako já. Nepatřím mezi chátru jako váš dědeček. Naši něco znamenali.“

„Tak, babi,“ konejšil jsem ji. „Pojď k nám do auta a my tě pobavíme.“

„Vy,“ ozvala se a podívala se na nás pánovitě a zpupně. „Vás vychovali obyčejně. Chudák vaše matka je

jen obyčejná ženská a váš otec určitě není nic zvláštního.“

„Tátu jsi vychovala ty,“ upozornil ji Dallas. „Je na tobě, co se z něj stalo.“

„Přijímám plnou zodpovědnost,“ prohlásila babička. „Vzala jsem si vašeho dědečka a dobře jsem věděla,

do čeho jdu. Vdala jsem se ze špatných důvodů.“

„Řekni nám nějaký,“ požádal jsem ji.

„Byl jako obrázek,“ přiznala Ginny Penn. „Ach, chlapče, roztřásla se mi kolena, když jsem se na něj jen

podívala.“

„Tak už dost těch zbytečných řečí, babi,“ řekl Dupree, otevřel dveře a šel rovnou k babičce. Tee a já jsmeji jemně zvedli z vozíku a položili na zadní sedadlo auta. Bylo to jako zvedat klec plnou drobných ptáčků.

Připomínala spíš skořápku než jádro, když jsme ji pokládali na záda. Byla příliš slabá na to, aby se

posadila.

„Uděláme spolu dohodu, Ginny Penn,“ vyjednával jsem. „Pokusíme se dostat tě z útulku, ale teď se tam

musíš vrátit. A hned.“

Ale Ginny Penn už spala, když jsem s ní mluvil. Dovezli jsme ji zpátky a předali ošetřovatelkám, které ji

probudily a káraly za to, co provedla.

„Zrádci,“ zasyčela, když ji sestra vezla na vozíku zpátky do jejího pokoje, do její cely, do její osamělosti.

Když jsem vezl Dallase zpět do advokátní kanceláře, všichni jsme mlčeli a přemítali.

„Musí být strašné zestárnout,“ ozval se nakonec Dallas. „Zajímalo by mě, jestli se babička každý den

probudí a myslí si, že je to její poslední den na zemi.“

„Myslím, že se probudí a přeje si, aby to byl její poslední den,“ řekl jsem.

„Neřekli jsme jí, že se máma probrala z kómatu,“ upozornil nás Tee.

„Proč by se měla cítit ještě hůř, než se cítí?“ namítl Tee a všichni jsme se rozesmáli.

„Celý život se pokoušela přimět svět, aby si myslel, že je aristokratka.“

Dallas řekl: „Myslím, že bychom měli prostě pokleknout, kdykoli se k ní přiblížíme, a byla by spokojená.“

„Ona má modrou krev a my jsme něco, co přitáhl pes z ulice,“ řekl Tee.

„Vzpomínáš si, jak nám vykládala o té plantáži, na které vyrostla?“ zeptal se Dupree. „Vždycky jsme si

mysleli, že lže, protože nás tam nikdy nevzala na návštěvu.“

„Burnside,“ řekl jsem. „Slavná plantáž Burnside.“

„Nelhala,“ pokračoval Dupree. „Opravdu existovala a ona tam vyrostla.“

„Tak kde to je?“

„Pod vodou,“ odpověděl Dallas.

„Pod vodou?“ opakoval jsem.

„Ležela mimo Charleston, u Pinopolis. Když na řece postavili přehradu, aby vytvořili jezerní nádrž Moultrie,Burnside pokryla stoupající hladina vody, způsobená stavbou přehrady. Ginny Penn byla z matčiny stranySinklerová a plantáž Burnside patřila Sinklerovům.“

„Už to mám,“ ozval jsem se. „Ginny Penn byla tak sklíčená nad ztrátou domu svých předků, že šla a vzalasi Portorikánce, našeho dědečka.“

„Nikdy neřekla, jak to skončilo,“ řekl Dupree. „Zjevně pokládala zaplavení domu za strašné boží znamení,

svého druhu osudové.“

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se Tee.

„Moje manželka Jean dojíždí dvakrát týdně do Charlestonu. Připravuje se na rigorózní zkoušku z dějepisu.

Přehrabávala se v charlestonské knihovně na King Street a narazila na paměti Sinklerovy rodiny. Je tam

dvakrát zmínka o babičce. Dům byl tak hezký, jak vždycky tvrdila.“

„To je úleva vědět, že v jejích starých žilách koluje ušlechtilá krev,“ řekl jsem.

„Já bych patřil radši k chudině,“ prohlásil Tee. „To se ke mně hodí.“

Dallas pohlédl na mladšího bratra a poznamenal: „To určitě.“

„Nemusíš souhlasit tak rychle,“ napomenul ho Tee.

„Člověk si musí dělat starosti kvůli jeho přátelům,“ řekl mi Dupree.

„S tím souhlasím,“ dodal Dallas.

„Hele, svoje přátele mám rád. Jsou to ohromný chlapi a ohromný holky.“

„Každý skrček vypadá jako Rockefeller, když vleze k Teemu do dveří,“ řekl Dallas.

„Táhne za ním nižší třída,“ prohlásil Dupree. „Vždycky jsem chtěl, aby přitahoval lidi z vyšší společenské

vrstvy.“

„Potřebuju jenom lepší bratry,“ odsekl Tee. „Co vy na to? Mám pravdu, co? Když jsem byl mrně, zvyklijste si mě mlátit a poroučet mi. Ale malej Tee vyrosť a už si na mě nemůžete tolik dovolit.“

Když jsme přijeli domů, pozorovali jsme západ slunce z horní verandy, kde jsme si spolu jako chlapcihrávali. Vzpomněl jsem si, jak jsem před dvaceti lety seděl na stejné proutěné židli a dával Teemu pít zláhve, zatímco matka, v osmém měsíci těhotenství s Johnem Hardinem, připravovala večeři. Otecpracoval dlouho do večera v kanceláři a Dupree na trávníku před domem učil Dallase házet fotbalovýmmíčem. Kdyby nebylo paměti, čas by nic neznamenal. Zase jsme spolu seděli tam, kde bylo dobré světlo a

jeho poslední záblesky byly nejkrásnější. Shromáždili jsme se tu, abychom se rozloučili se slunečnými,opálenými dny, které dodávaly barvu řece v jejím něžném, bezesném uplývání.

Z uboze zásobené otcovy kuchyně jsem přinesl vychlazené pivo, pro které jsme se stavili u paní Millerovéa koupili je společně s burskými oříšky, okurkami naloženými v kopru a cihlou čedaru výrazné chuti, kterýjsem nakrájel a připravil na slano s červenou cibulí. Bratři jedli z hladu, ne pro potěšení, a existovalo jen málo věcí, které by nespořádali, kdybych jim je předložil. Uvnitř v domě zazvonil telefon a Dallas ho šel

zvednout.

Když se vrátil, oznámil nám: „Máma už snědla trochu jídla.“

Zaradovali jsme se a připili řece a naší matce, která mohla vidět stejnou vodní hladinu z oknanemocničního pokoje kilometr a půl po proudu.

„Je to odolná ženská,“ prohlásil Dupree a polkl doušek piva.

„Ne dost odolná proti leukemii,“ namítl Dallas. „Příště ji to skolí.“

„Jak to můžeš říkat?“ Tee vyskočil a šel k zábradlí s očima odvrácenýma od nás.

„Promiň,“ odpověděl Dallas. „Realismus mi pomáhá přežít zlé časy… a dobré taky.“

Viděl jsem, že si Tee stírá z očí slzy. Jeho lítost nás ostatní podráždila. Ozval jsem se: „To já jsem jí

pomohl překonat krizi. Můj hrdinský let přes Atlantik, abych byl s matkou, když mě potřebuje.“

Dallas se usmál a řekl: „Ne, byla to tichá podpora jejího často přehlíženého a zesměšňovaného třetího

syna, to ji zachránilo před hrobkou.“

„Hrobkou?“ namítl Tee. „Naše rodina nemá žádnou zatracenou hrobku.“

„Vyhražuju si právo na básnickou licenci,“ řekl Dallas. „To bylo řečeno obrazně.“

„Nevěděl jsem, že jsi básník,“ poznamenal jsem.

„Nejsem,“ odpověděl Dallas, „ale rád tu a tam uplatním jisté ambice.“

„Jisté?“ podivil se Dupree. „Máš jich tolik, že by nestačily ani pro renomovaného účetního.“

„Přestaň brečet, Tee,“ řekl Dallas. „Připadám si kvůli tobě, jako bych mámu neměl dost rád.“

Tee popotáhl a odpověděl: „Taky nemáš. Nikdy jsi neměl.“

„To není pravda,“ odporoval Dallas. „Když jsem byl malý, myslel jsem si, že není nad ni. Pak jsem vyrostl

a začal se o ní dovídat všechno. Přirozeně to pro mě bylo strašné. Nikdy jsem se nesetkal tváří v tvář stakovou schopností podvádět. Nemohl jsem se s tím smířit. Tak jsem si jí přestal všímat. To není žádnýhřích.“

„Já ji mám rád,“ řekl Tee. „I když mi převrátila život vzhůru nohama a odehnala každou dívku, se kterou

jsem chodil.“

„To jí nemůžeš mít za zlé,“ ozval se Dupree. „Tvoje dívky byly všechny horší než přírodní katastrofa.“

„Vy jste je neznali jako já.“

„Díky bohu,“ prohlásili Dallas a Dupree současně.

„Máš štěstí, že můžeš plakat,“ řekl jsem Teemu. „To je dar.“

„Plakal jsi od té doby, co máma onemocněla?“ zeptal se Dallas Dupreeho.

„Ne. A nemám to v úmyslu.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Kdo by chtěl být taková bábovka jako Tee?“ prohlásil.

Sneslo se na nás šero a na východě se jedna po druhé začaly rozsvěcovat hvězdy. Myslel jsem na své

vlastní slzy, na ty, které jsem nikdy neuronil nad Shylou. V prvních dnech po její smrti jsem čekal celézáplavy, ale žádná se neobjevila. Její smrt mě vysušila a já v sobě objevil víc pusté země než deštnýchpralesů. Nedostatek slz mě znepokojil a pak děsil.

Tak jsem si začal všímat jiných lidí a utěšilo mě, když jsem zjistil, že nejsem sám. Pokusil jsem sevypracovat teorii, která by vysvětlila můj krajní stoicismus tváří v tvář sebevraždě mé ženy. Každévysvětlení se stalo výmluvou, protože jestli někdo stál za všechny mé slzy, tak to byla Shyla Foxová-McCallová. Cítil jsem ty slzy v sobě, neobjevené a nedotčené vnitřní moře. Ty slzy se mnou byly pořád.Myslím, že při narození dostanou američtí muži stejný příděl slz jako ženy, ale protože je nám zakázánodát je najevo, umíráme o mnoho dřív než ženy, protože nám pukne srdce, nebo stoupne krevní tlak, nebo

nám játra rozežere alkohol, protože to moře zármutku uvnitř nemůže ven. My muži umíráme, protoženaše tváře nebyly dost zavlažovány slzami.

„Dej si ještě pivo, Tee,“ nabídl Dallas. „To ti pomůže.“

„Nepotřebuju pomoc, brácho,“ odpověděl Tee. „Brečím, protože jsem šťastný.“

„Ne,“ ozval jsem se, „protože můžeš.“

„Pojďme zas zatelefonovat Lee,“ navrhl Dallas.

„To je nápad,“ vykřikl jsem, vstal a vydal se k zamřížovaným dveřím.

„Něco se děje,“ slyšel jsem Dupreeho.

„Co?“ zeptal se Dallas.

„Nikdo neviděl Johna Hardina,“ pokračoval Dupree. „Dědeček prohledal jeho dům a není tam po něm ani

stopy.“

„On se objeví,“ řekl Tee.

„Toho se právě obávám,“ prohlásil Dupree a pohlížel do tmy. Dole po proudu svítila u řeky světla

nemocnice.

–––––Kapitola––––—

patnáctá

Nevím, proč si vždycky myslím, že bych byl šťastnější na nějakém místě, kde jsem byl, nebo kam bychchtěl jet, než tam, kde právě jsem.

Během dlouhých večerů v Římě, na večírcích plných krásných hraběnek s ňadry navoněnými parfémemPinot Grigio, které se vesele a nakažlivě smály, moje mysl často letěla na západ i přes slib, že se nikdynevrátím do svého rodného státu. Nesl jsem však Waterford v sobě, jako si želva nese svůj těžký krunýř.Tiché záchvaty stesku po domově se ve mně ozývaly, dokud jsem nezavřel oči a má nostalgie mě lehcenepřenesla do prostorných ulic Waterfordu.

Teď, když jsem šel po ulici Blue Heron k otcově a bratrově právnické kanceláři, zjistil jsem, že toužím podivokém nesouladu a hluku Říma. Rychle jsem vyběhl do schodů a zamířil do kanceláří ve druhémposchodí, které vypadaly sešle a druhořadě.

Dallas psal do nějakého právnického spisu. Dopsal větu, pak vzhlédl a uviděl mě.

„Ahoj, Jacku, vítám tě v mojí továrně na peníze. Hned to dodělám a budu se ti věnovat.“

Napsal ještě kousek a pak rozmáchlým gestem udělal tečku. „Dneska jsem přišel o dva klienty. Klienti

těžce nesou, když vidí zakladatele firmy padat do příkopu.“

„Vydělává ti firma peníze, Dallasi?“

„Časopis Money se mnou dneska dělá rozhovor,“ odpověděl Dallas s hořkým cynismem. „A časopis

Fortune mi chce kvůli dosahovanému zisku postavit sochu před tenhle barák.“

„Je to špatné?“ „Není to dobré.“

„Pomáhá ti vůbec táta?“

„Když je střízlivý. To se stává několikrát za rok. Je to smutné, protože pak vidím, jak skvělý právnický

mozek ve skutečnosti má. Od té doby, co máma onemocněla, je to s ním opravdu špatné.“

„Je to s ním opravdu špatné už třicet let,“ řekl jsem. „Ježíši Kriste, dělá kořalce špatnou reklamu.“

„Pořád mámu miluje.“

„Myslel jsem, že mu její nový manžel udělal jasno.“ Pohlédl jsem na Dallase. Seděl rovně za psacím

stolem a slušelo mu to.

„Proč se od něj neodtrhneš?“ zeptal jsem se.

„Potřebuje mě, Jacku. Je to všechno, co má. Nemá, kam by jinak chodil. Možná sis toho nevšiml, ale otec

je tragická postava.“

„Jak tady k tomu přispívá?“

„Byl velmi váženým soudcem a to něco znamená. Když nemá mozek naložený ve flašce whisky, dělá u

soudu dobrý dojem.“

„Jak se má děda?“ zeptal jsem se. „Pořád to zvládá, když sem jezdí Yankeeové a loví tady?“

„Pořád ještě dokáže vykuchat jelena rychleji, než si zavážeš tkaničky u bot,“ prohlásil Dallas s pýchou.

„Musíme k němu zajít na ústřice, než se vrátíš zpátky.“

„To zní dobře. Ale záleží to na mámě, kdy se postaví na nohy.“

„Je něco nového?“

„Ještě jsem tam dneska nebyl,“ řekl jsem. „Psychická tíha rodinných vztahů mě utahala. Jsou tam Dupree

a Tee. Já se tam stavím odpoledne.

Musím zaskočit za Maxem,“ pokračoval jsem. „Nechává mi vzkazy po celém městě.“

„Pořád je naším klientem,“ poznamenal Dallas. „Max je skála.“

Chystal jsem se odejít, pak jsem se zarazil a ohlédl se na bratra. „Kdybys někdy potřeboval peníze,Dallasi, dáš mi vědět?“

„Ne, nedám, Jacku, ale díky za nabídku,“ odpověděl.

Na ulici jsem procházel kolem rodinných obchodů, jejichž existence byla ohrožena otevřením nákupníchstředisek a obchodních domů. Zdravil jsem úklonou hlavy lidi, které jsem znal celý život, ale věděl jsem,že v mém pozdravu je pýcha a ti, kteří mi odpovídají, si jí všimli. Nechtěl jsem se zdržovat a nechat sivykládat staré události. Nejlepší na malém městě je, že tam člověk vyroste a všechny zná. Zároveň je to

taky to nejhorší.

Přešel jsem ulici a vstoupil do obchodního domu Maxe Rusoffa. Šel jsem rovnou nahoru po schodech dokanceláře, kde Max s tužkou v ruce probíral účty. Ta tužka ve věku počítačů byla klíčovým obrazem v

charakteristice Maxe Rusoffa.

„Náš Hrdina,“ ozval jsem se. Max vyskočil, aby mě pozdravil. Objal mě, takže jsem cítil výjimečnou sílujeho paží a těla, i když mi jeho hlava sahala jen po prsa.

„Tak Jacku, kdepak jsi byl? Max je u tebe na seznamu poslední. Měl jsem být mezi prvními,“ stěžoval si.

Ustoupil jsem a napřáhl ruku. „Střez se, staříku. Uvidíme, jestli mě ještě přemůžeš.“

Max se usmál a odpověděl: „Ruce mi ještě nezestárly, Jacku, ruce ne.“

Stál přede mnou silný, zavalitý a podsaditý muž, který připomínal požární hydrant. Jenom jeho krkvypadal vždycky tak silný, že by mohl být zapřažen do pluhu. Viděl jsem ho házet mému dědečkovipadesátikilové pytle zrní, jako by to byly polštáře v hotelu. Zdálo se, že má hluboké a rozvětvené kořeny.Když jsem byl malý, podání ruky Maxovi bylo tak bolestivé, jako by mi ruku skřípla dvířka buicku. Jako bymi ji sevřelo něco mechanického, silnějšího než život.

Od doby, kdy jsem přišel do puberty, jsem se pokoušel dostat Maxe na podlahu, když jsme si podávaliruce. Myslel jsem, že se moje dospělost potvrdí toho dne, kdy přinutím Maxe prosit o milost pod siloumého sevření. Ale ten den ještě nenastal. Vždycky jsem skončil na kolenou já a prosil Maxe, aby přestal,

když mi drtil kosti pravé ruky.

Podali jsme si ruce a Max si se mnou chvíli hrál, než jsem se s hekáním složil na kolena. Třel jsem si rukua posadil se v jasné, dobře zařízené kanceláři s překrásnou vyhlídkou na řeku.

„Vyděláváš peníze?“ zeptal jsem se stručně, protože jsem věděl, jak Maxe těší úsporný jazyk americkýchobchodníků.

„Platím účty,“ odpověděl, „ale jentaktak. Už to nemůže být horší.“

„Slyšel jsem, že vyděláváš miliony,“ škádlil jsem ho.

„Jestli budeme mít příští rok střechu nad hlavou, bude to zázrak,“ pokračoval Max, „ale psaní kuchařekprý z tebe taky neudělalo největšího nepřítele bankéřů.“

„Neprodalo se ani tolik výtisků, abych mohl koupit dceři boty,“ stěžoval jsem si.

„Prodalo se přes devadesát tisíc výtisků ve čtrnácti vydáních,“ řekl Max. „Myslíš, že tě nesleduju, i kdyžses schoval jako bandita v Itálii? Je mi jasné, že se výběrčí daní usmívá pokaždé, když vypisuješ šek.“

„Nemá se špatně, ani když mu platíš daně ty, Maxi.“

„Když už mluvíme o penězích,“ pokračoval Max, „říkal mi Mike, že s tebou mluvil. Po mém vnukovi vHollywoodu peníze házejí. Říkal ti, že se počtvrté oženil? Zase s křesťankou. Je hezká jako ty ostatní, alečlověk by si myslel, že by se mohl počtvrté konečně oženit s nějakou Židovkou a udělat rodičům radost.“

„Mike se snaží udělat radost sobě,“ bránil jsem přítele.

Max zakroutil hlavou a prohlásil: „Tak to je Mikovo největší neštěstí. Je tam mezi těmi mešuge. Pracujejenom s šílenci. Najímá si šílence. Nebo ti lidé zešílí z něj. Nevím, jak je to doopravdy. Navštívili jsme hose ženou v tom Tinseltownu. Jeho děti mají všechny světlé vlasy. Nikdy neslyšely o něčem takovém jakosynagoga. Bydlí v domě, jaký jsi ještě neviděl. Ten dům mi připadá velký jako tohle město. Řeknu tipravdu. Jeho manželky jsou pořád mladší a mladší. Bojím se, že se příště ožení s dvanáctiletýmděvčetem. Má tak velký bazén, že by tam mohl pěstovat velryby.“

Zasmál jsem se a řekl: „Vede si velice dobře.“

„Jak se má tvoje matka? Povídej, jak se vede Lucy?“ „Je jí líp, ale bojíme se na to spoléhat.“

„Je mi vás všech líto,“ prohlásil Max, „ale pro mě je to dobře. Přivedlo tě to zpátky do Waterfordu, kdyžnic jiného nepomohlo. Proč jsi nepřivezl Leu?“

„Ty víš proč, Maxi,“ místo na něj jsem se díval na vzorek orientálního koberce.

„Chci, abys promluvil s Ruth a Georgem, když už jsi tady.“

Pokrčil jsem rameny.

„Nekrč rameny na Maxe Rusoffa. Kdo ti dal první práci? To se ptám?“

„Max Rusoff,“ odpověděl jsem.

„A druhou?“ „Max.“

„Třetí, čtvrtou, pátou…?“

„Max, Max, Max,“ usmál jsem se Maxově strategii.

„A choval se k tobě Max dobře?“

„Velice dobře.“

„Tak udělej Maxovi radost a jdi navštívit Ruth a George. Už příliš trpěli. Udělali chybu. Už to vědí. Uvidíš.“

„Byla to opravdu velká chyba, Maxi,“ řekl jsem.

„Promluv si s nimi. Já to zařídím. Já vím, co je nejlepší. Ty jsi ještě chlapec a co chlapec ví.“

„Už dlouho nejsem chlapcem.“

„Pro mě budeš chlapcem pořád.“

Když jsem vstal a chystal se odejít, řekl jsem: „Sbohem, Maxi. Každému, koho v Itálii potkám, vykládám o

Židu Hrdinovi. Vykládám jim o kozácích a pogromu, a jak jsi přišel do Ameriky.“

„Neříkej mi Hrdina,“ bránil se Max rozpačitě. „Uvádí mě to do rozpaků.“

„Říkám ti tak, protože ti tak říkají všichni.“

„To jméno mě pronásleduje, kam se hnu,“ stěžoval si Max. „Je to jako klíště, které se do člověka

zakousne v lese… snadno ho chytíš, ale těžko se ho zbavíš.“

„Pochází to z tvého života na Ukrajině.“

„Ty nevíš nic o Ukrajině, ani jaké to tam bylo. Všechno se přehání.“

„A pochází to z tvého života ve Waterfordu,“ řekl jsem. „Můj dědeček mi o tom vyprávěl a Silas

nepřehání.“

„Ještě jsi dědečka nenavštívil,“ poznamenal Max. „Je dotčený.“

„Honil jsem jeho ženu po silnicích. Ginny Penn zase včera utekla.“

„Přesto tě chce vidět.“

„Mám málo času, Maxi.“

Max zakroutil hlavou.

„Ukaž mi, s čím jsi to udělal, Maxi,“ změnil jsem téma. „Ukaž mi tu zbraň.“

„To je nástroj, ne zbraň.“

„Ale jednou jsi jej použil jako zbraň. Já ten příběh znám.“

„Jenom jednou to byla zbraň.“

„Je to jediná věc, kterou sis přivezl ze staré vlasti.“

Max přešel do rohu kanceláře a začal nastavovat čísla na sejfu, který měl od té doby, kdy jsem ho poprvé

jako dítě poznal. Když se s cvaknutím otevřel, sáhl do něj a vytáhl podomácky vyrobenou krabici. Sundalvíko, rozbalil sametovou látku a vytáhl sekáček na maso, který pořád udržoval ostrý. Ostří se na světlezalesklo a vypadalo jako tenká ústa.

„Je z mého domova, z Kironické,“ řekl. „Učil jsem se u řezníka.“

„Vyprávěj mi ten příběh, Maxi. Chtěl bych ho zase slyšet.“

„Člověk nikdy neví, kam ho láska zavede,“ začal Max vyprávět příběh, který jsem jako chlapec vyrůstajícíve Waterfordu slyšel aspoň desetkrát.

Max se narodil na Ukrajině v době, kdy byli všichni Židé z carova nařízení nuceni žít v oblasti Pale. Tamvedli zoufale chudý život v pětadvaceti západních okresech, které tvořily Pale.

Narodil se 31. března 1903 v městečku Kironická jako čtvrté ze čtyř dětí. Poslední věc, kterou rodinapotřebovala, byl další krk ke stolu, protože sotva uživili ty, kteří už byli na světě. Chudoba nic nešlechtí,ale všechno poznamená a na Maxovi zanechala svůj nesmazatelný otisk, ještě strašnější tím, že jeho otecbyl profesionální žebrák, který si každý den, vyjma soboty, vydělával na nejisté živobytí žebráním vtočitých uličkách s obchody v židovské čtvrti. Nikoho netěšilo, když viděl, že se blíží vlezlý šnorer Berl,který vysokým hlasem vykřikoval své nářky a prosby. Na tyto ponižující nájezdy s sebou často bral svéděti, aby žebraly peníze od lidí, kteří těžce pracovali, aby si je vydělali. Židé snášeli své žebráky víc nežlidé jiných náboženství, protože člověk nemohl klesnout níže než šnorer Berl.

Rodina žila v chatrči v nejbídnější části už tak chudého města, kde byl hlad jediným společníkem, sekterým mohly mnohé rodiny počítat u stolu. Maxova matka Peške prodávala každý den vejce na trhu nanáměstí a počasí vrylo do její nehezké tváře drsné graffiti ruských zim. Brzo ráno, před východem slunce,chodila kupovat vejce od rolníků. Pak se usadila na náměstí, kde měla úředně povoleno provozovat svůjobchod. Poplatek, který za to povolení platila, byl jediným oprávněním, které rodina znala. Bylo těžképrodat dost vajec, aby každý večer mohla koupit jídlo na večeři, a tak s velkou hořkostí pozorovalamanžela, jak se belhá na náměstí, a jeho hlasitá, nápadná přítomnost v ní vzbuzovala myšlenku, že Berlje na světě jen proto, aby jí dělal ostudu.

V prvních letech života Maxe vychovávala a krmila jeho sestra Sarah, které bylo deset let, když se narodil,

a která nesla plnou odpovědnost za péči jak o Maxe, tak o jeho starší sestru Tabel, které bylo sedm.

Když byly Maxovi tři roky, poslali Tabel pracovat do továrny na knoflíky a jeho otec ho vzal s sebou nasvou žebráckou pouť po městě. Berl naučil Maxe, jak má chodit k bohatým lidem s malou krabičkou aprosit o almužnu a přitom se neodolatelně usmívat. Plnilo ho úžasem, kolik toho dokáže tak hezkýchlapeček jako Max vylákat z peněženky továrníka. Najednou byl Max pro celou rodinu jako šťastný

zázrak.

Peške uslyšela první nářek z ulice vedoucí k řece. Nářek, který doprovázel dunění kopyt kozáckých koní avarovné výkřiky. Prodavači popadli zboží, které unesli, a v naprostém zmatku prchali z náměstíMullenplatz, kam vjelo šest kozáků s vytasenými a už krvavými meči.

Berl tu scénu pozoroval od kamenné zdi, u které seděl s Maxem. Protože spatřil svou jedinečnoupříležitost, plížil se s dítětem v náručí podél zdi a vlezl do jednoho stánku, kde sebral čtyři pomeranče, pět

jablek a dva zralé banány. Nikdo si ho nevšímal, a tak se zmocnil ještě sklenice medu, šesti tlustýchcukrových řep a celého květáku. Všechno to naházel do hlubokých kapes svého potrhaného špinavéhopláště.

Zůstal schovaný pod stánkem, dokud neuslyšel, jak se dusot kopyt od něj vzdaluje. Sebral odvahu a vydal

se k ulici, která vedla k domovu, ale nevěděl, že dva kozáci si pomáhají ke zboží stejně jako on. Uvidělvětšího z nich, velkého, urostlého světlovlasého muže, jak skáče na svého hřebce, a v tom okamžiku kůň i

muž jako srostlí zamířili k němu. Berl utíkal, ale neměl naději, a tak se otočil a zvedl ke kozákoviprosebně synka, spoléhaje na lásku lidí k dětem. Max zaječel, když uviděl kozákův krvežíznivý útok.Kozákův meč projel pod jeho bosýma nohama, a protože bodnutí bylo zkušené a smrtelné, rozpáralošnorerovi Berlovi břicho, aniž by ublížilo jeho synkovi.

Max padl na otce, který ho uchopil a pevně objal artritickými prsty.

„Modli se za mě kaddiš,“ to byla poslední otcova slova na světě. Berl umíral a na něm naříkal jeho syn,

pokrytý krví.

Děsivý výpad kozáckou šavlí byla první věc, kterou si Max Rusoff z dětství pamatoval. Ten vraždícíokamžik poznamenal jeho zrození do světla vědomí na tomto světě.

Berlovou smrtí začalo pro Maxovu matku Peške dlouhé, pomalé upadání. Chudoba je sama o soběšílenstvím, ale po vraždě manžela a jeho skromném pohřbu do hrobu chudých se něco v záhybech jejímysli uvolnilo. Tragédie Berlovy smrti byla v očích většiny kironických Židů umenšena ukradeným jídlem,které mu našli v kapsách. Být žebrákem byla jedna věc, ale krást obchodníkům, kteří utekli předpogromčiky, bylo něco úplně jiného. Ačkoli mu o tom matka neřekla ani slovo, Max se naučil, že hanbamůže lidské bytosti způsobit větší škodu než pogrom.

Když bylo Maxovi osm, poslali ho do učení ke kováři Arelovi zvanému Svalovec. Pět let pomáhal MaxArelovi v dílně, držel koně, nosil nástroje a těžká vědra s ocelovými ingoty, pomáhal v domácnosti Arelově

náročné a nešťastné manželce Iris. Arel byl jemný, dlouho zkoušený člověk, který pomohl chlapci vestudiu hebrejštiny a tóry.

Když mu bylo třináct, dosáhl bar micva při obřadu, na kterém byli přítomni i jiní, stejně chudí chlapci.Obřad byl krátký, výmluvný a jednoduchý a příští den si Max při ranních modlitbách poprvé vzal otcovo

tefilin.

Toho samého roku Svalovec Arel ve své dílně upadl na zem a zemřel a jeho manželka Iris řekla Maxovi,

že je pro ni jen dalším krkem k živení a jako vdova má víc starostí než granátové jablko jader. A tak si

vzal Maxe za učně neochotně řezník Mottele. Mottele měl strašnou povahu, ale slušný obchod. Někteříbohatí Židé byli jeho zákazníky a on byl pověstný jak svou poctivostí, tak výbuchy hněvu. Ačkoli všichniznali Maxovu ochotu tvrdě pracovat za nízkou mzdu, jen málo lidí si uvědomovalo, že po čase strávenémv kovárně a ve svém novém zaměstnání u řezníka, kde tahal mrtvá dobytčata a sekal jim kosti ostrýmisekáčky, dozrává v urostlého a silného mladíka.

Rok poté, co se jeho sestra Sarah a švagr Chaim přestěhovali za novým životem do Varšavy, zavolaliMaxe na Mullenplatz a řekli mu, že jeho matka zešílela, když se k jejímu stánku seběhla bandakřesťanských násilníků a rozmačkala jí všechna vejce, která měla na prodej.

Když se Max dostal na náměstí, všechny ostatní zvuky trhu přehlušovalo matčino kvílení. Dovedl ji domů,ale nemohl ji utišit ani uklidnit. Během toho bezvýznamného incidentu se něco v Peške rozbilo a nešloopravit, stejně jako jedno z těch vajec, jejichž prodávání zasvětila celý život.

Nikdy se nevrátila zpátky na Mullenplatz prodávat vejce. Vyprchalo z ní všechno světlo a Max se stal jejím

jediným opatrovníkem. Celý rok pro ni všechno dělal, krmil ji, uklízel po ní, bral ji na dlouhé procházkypodél řeky, kdykoli měl volno.

Ale jedné noci uprostřed zimy se probudil, když mu do obličeje zavanul studený vzduch. Rychle vyskočil,zapálil svíčku a viděl, že matka není v posteli. Hned si také všiml, že má šaty na obvyklém místě. U dveřívykřikl, protože uviděl v hlubokém sněhu stopy bosých nohou a sněhovou vánici, která té noci přišla z hor. Ve spěchu se oblékl a modlil se k Pánu a Stvořiteli, aby byl k jeho matce milosrdný. Vyběhl ven avolal ji, ale venku bylo ticho a mráz, jen černý a bílý svět. Sledoval její stopy, dokud nezmizely ve sněhu.Zoufale chodil městem a proklínal jméno boží a proklínal Boha, zvlášť proto, že nechá lidi bez naděje, než

jim milostivě dovolí zemřít.

Na Mullenplatzu našel mrtvou nahou matku, jak sedí na stejném místě, kde kdysi celý život prodávalavejce. Pokryl její tvář polibky, pak ji zvedl a nesl mlčícím městem. Max teď dokázal házet hovězí půlky navůz a jeho matka mu připadala lehká. Ovládl ho naprostý smutek. Když seděl šiva, řezník Mottele a jehorodina se o něj starali a Motteleho zákazníci nosili Maxovi jídlo po sedm dní, kdy truchlil nad svounešťastnou matkou. Všichni jeho příbuzní odešli na západ a ztratili se v Polsku.

Poprvé za svůj krátký život viděl Max každý východ a každý západ slunce, když odříkával krásnou

modlitbu kaddiš.

Válečná léta 1914 až 1918 byla pro Židy z Kironické těžká a děsivá. A když bylo podepsáno příměří, začala

v Rusku po zavraždění cara a jeho rodiny zuřit občanská válka. Jak řekl Mottele během jednoho z prvních

obléhání: „Dobré časy jsou pro Židy zlé a zlé časy jsou pro Židy prostě nepopsatelné.“

Když drželi město bílí. Židi trpěli mnohem víc než za bolševiků. Pogromy byly časté a mnoho Židů bylozavražděno davy potulných a zdivočelých vojáků. V židovské čtvrti nikdo nespal lehce a anděl smrti drželměstečko v hrsti jako mouchu.

Ale Mottele Maxe před bolševiky varoval. „Nu, Maxi. Ti, co se usmívají a říkají ti ‚soudruhu‘, to jsouskuteční vrazi, skutečné svině. Nu, poslouchej, Maxi, já jsem o tom přemýšlel. Komunismus je způsob, jak

vláda každého okrade. Kapitalismus? Komunismus? Všechno je to špína a jedno se od druhého neliší.Nezáleží na tom, kdo je u moci, pro Židy je to vždycky špatné.“

Mottele právě skončil kázání, když do krámu vkročila Rachel Singerová a její šestnáctiletá dcera Anna promaso na hovězí pečeni na sobotu. Abraham Singer vlastnil továrnu na tašky a dlaždice, kde zaměstnávalsedm set dělníků, a byl to zdaleka nejbohatší Žid z Kironické. Mottele si všiml, že jeho pomocník Maxspěchal k pultu, aby Singerovy obsloužil, přestože věděl, že podle pravidel slušného chování má nechatprivilegium obsloužit nejvýznačnější zákaznice svému šéfovi.

„Jdi rozsekat toho býka,“ řekl mu Mottele a odstrčil ho stranou, a vtom uviděl, jak Max strnule a v úžasuzírá na nelíčenou krásu Anny Singerové. Anna byla známá jako nejkrásnější dívka z židovské čtvrtiKironické od dob dcery rabína Kušmana před sto lety. I gojimové přiznávali, že je to nejkrásnější mladážena ve městě. Její tvář byla jako magnet pro oči mužů i žen. Měla půvabnou postavu a mírnou povahu.

Když Rachel a Anna Singerovy vyšly z obchodu, Max běžel ke dveřím a díval se, jak Anna s matkouprocházejí mezi obdivujícími davy. Mottele se zasmál, když uviděl, jak je Max beznadějně zamilovaný ajak si není vědom přísných společenských svazků, které poutají veškerý život Židů v Kironické.

„Nu, Maxi,“ řekl mu. „Svět je Nejvyšším zařízen tak, že Anna Singerová z velkého světa nikdy aninepohlédne na ubohého smolaře, jako je Max Rusoff. Na světě existují protiklady. Jsou tu jablka apomeranče, Rusové a Židi, Poláci a Rusové, košer a nečisté, prasata a krávy, rabíni a odpadlíci, a tak dál.Anna chodila celý život po orientálních kobercích, zatímco ty ses válel v bahně. Měla soukromého učitele,který ji kromě hebrejštiny naučil francouzsky a rusky a matematiku. Hraje na klavír jako anděl. Je pýchouvšech Židů v Kironické.“

„Je jako květina,“ povzdechl Max a vrátil se k práci uprostřed kostí a krve zabitých zvířat.

„Ale bude vonět někomu jinému,“ poznamenal Mottele, ale jemně, protože každý muž zažil to, co prožíval

Max.

„Je už Anna zasnoubená?“ zeptal se Max.

„Všichni významní Židé už tady byli žádat o ruku Anny Singerové. A teď do práce. Mysli spíš na boky kravnež žen. A nikomu nevykládej to bláznovství o Anně. Smáli by se ti po celém Mullenplatzu. Řekni to jenMottelemu. Mottelemu můžeš důvěřovat.“

4. května 1919 se město probudilo do pohádkového, nepřirozeného ticha a obyvatelé Kironické si uvědomili, že bolševik se potřetí během občanské války stáhl. Dva dny nikdo z Židů nevyšel z domu, kdese všichni schovali a čekali bílé nebo kozáky nebo nějaké jiné zabijácké bandy, které na ně udeří. Zanějakou dobu se začali objevovat lidé a ve válkou sužovaných čtvrtích města bylo cítit trochu veselí a

optimismu.

O týden později bylo tržiště plné a znovu kypělo obchodem, kupující smlouvali s prodavači, kohoutikokrhali, husy smutně kejhaly, děvčata si kupovala pěkné hřebínky do vlasů a rolníci se potáceli poulicích, nalití vodkou a s kapsami plnými kopějek, utržených za drůbež a dobytek. Vůně droždí a chleba se

linula od stánků pekařů, rybáři prodávali živé kapry u nádrže a muž prodávající deštníky se modlil, abyzačalo pršet.

Pak náhle všichni zmlkli, když se přes most přehnala stovka kozáků na koních s napřaženými šavlemi.Jejich posláním bylo zastrašovat a budit hrůzu. Patřili ke kozáckému pluku, pronásledujícímu Rudouarmádu, která odtamtud před týdnem utekla. Kironická měla být potrestána za zločin, který spáchala tím,že ji obsadily nepřátelské jednotky.

Kozáci prolétli Mullenplatz jako vzdušný vír. Ušlapali k smrti osmdesátiletou Židovku, která prodávala

rozinky a hrozny. Osm Židů a pět křesťanů padlo, než začali kozáci honit utíkající obyvatele města poulicích. Dalších deset Židů zemřelo, když se pokoušeli dostat do velké synagogy, protože si byli jisti, že jeBůh ochrání před hněvem nepřítele. Ale Bůh mlčel, když byli sraženi k zemi, a mlčel, i když kozáci velkousynagogu zapálili. Pak jízda odklusala z města, aby se přidala ke svému pluku. Nechali za sebou sedmpožárů, dvacet šest mrtvých, stovky zraněných a město, které úpělo každým kamenem. Bylo slyšet křik

ve vzdálených ulicích, jak si opozdilci klestili cestu mezi lidmi.

Max stáhl roletu na krámu hned, jak uslyšel zmatek a křik. To ho v případě nebezpečí naučil Mottele.Zvenčí slyšel paniku sousedů, a přestože chtěl vyběhnout a pomoci svým soukmenovcům, vzpomněl si naobrovského kozáka, který zabil jeho otce, a pomyšlení na ty zachmuřené jezdce ho naplnilo hrůzou.

Pak uslyšel, jak Mottele buší na roletu řeznického krámu, a když otevřel, Mottele upadl do dveří a zádaměl rozseknutá šavlí. Max ho vtáhl dovnitř a položil na pult, kde zákazníkům prodával maso.

Krejcar Tordes, holič naproti přes ulici, zpozoroval, že Max táhne Motteleho do řeznictví, a přišel mupomoci. Ačkoli bylo Tordesovou živností stříhání vlasů, vytahoval také zuby, přikládal pijavice a byl známý

svým farmaceutickým a medicínským uměním.

„Parchanti, parchanti,“ vykřikoval pořád Mottele.

Krejcar Tordes přinesl džbán alkoholu. „Bude to bolet. Mottele, ale vydezinfikuje ti to ránu. Ten zabiják simohl včera tím mečem krájet slaninu.“

Max nikdy neslyšel nikoho tak hlasitě křičet jako Motteleho, když se mu alkohol dostal do otevřené rány.„To bolí víc než ten meč,“ řval.

„Velká synagoga hoří,“ řekl Tordes Maxovi, když čistil Motteleho rány. „Ať jsou jejich jména napsaná na

zadnici samotného satana.“

Najednou se ozvalo jemnější, ale naléhavé bušení na plechové rolety, a když Max otevřel, vešla zničená akrvácející Rachel Singerová. Z rány na hlavě jí kapala na obličej krev.

„Můj manžel, moje dcera. Anna,“ ozvala se. „Prosím, pomozte někdo.“

A Max Rusoff, který se bál kozáků a jehož matka se zbláznila a umřela nahá ve sněhu, syn šnorera Berla,Max, který byl bezvýznamný a neznámý v lepší společnosti Židů z Kironické, Max, který byl tajně

zamilovaný do krásné a nedostupné Anny; chudobou stižený, ale bohabojný Max se uklonil té krvácející

ženě z vyšších kruhů, popadl svůj sekáček a běžel k domovu Anny Singerové.

Dům stál o deset bloků dál a Max při svém šíleném běhu točitou, úzkou ulicí k Singerovu domu nepotkalživou duši. Židé z města uprchli, když kozáci stříleli u řeky. Každým krokem se Max blížil k vyvolenémusvětu bohatých, kteří bydleli v pěkných domech a na jejichž majetek byla hrdá celá židovská obec. Kdyžutíkal, nemyslel na strach, jenom na to, že se Anně může něco stát. U otevřených vrat do Singerovadomu se Max zarazil, sebral odvahu a ovládl dech. Modlil se k Bohu, který stvořil Samsona, aby mu dal sílu bojovat s Filištínskými, a vtom zaslechl křik Anny Singerové. V návalu zbabělosti a pochyb spěchal nadvůr.

Na dlažebních kostkách ležel Abraham Singer zasažený střelou do srdce. Vedle něj leželi mrtví dvasluhové. Seděl tam také kozák na koni a díval se, jak další kozák znásilňuje křičící Annu v otevřenýchdveřích do domu. Kozák na koni se smál a neviděl, jak se k němu blíží řezníkův učeň, dokud se Maxnedostal až k němu. Kozák pohlédl dolů a pronesl jediné slovo: „Žid.“ Ano, Max byl Žid a taky řezník.Nikdy nezabil člověka a celý jeho život a židovská citlivost se vzpíraly té možnosti, ale jako řezník získalúctyhodné znalosti o tepnách, zranitelných místech a smrtelných bodech pro úkol, který stál před ním. Okozácích se mezi Židy hodně mluvilo, ale tentokrát udělali osudnou chybu: vybrali si ke znásilnění dívku,kterou Max Rusoff tajně miloval.

Kozák hleděl dolů z koně a viděl malého hranatého Žida, ale nemohl vědět, že Max jedním elegantnímpohybem uzvedne vykrmeného vola a pověsí ho na hák vzadu v řeznickém krámě. Kozák se nahlas smál a

byl překvapený, že se objevil zbožný Žid, který se mu chce postavit, ale nemohl vědět, že Max je meziostatními řezníky proslulý tím, jak si umí brousit ostří. Kozákova šavle byla na půl cestě z pochvy, kdyžMax zasadil první ránu. Čistě mu usekl ruku v lokti a navždy tak umlčel jeho smích. Útok byl tak rychlý apřekvapivý, že mladý kozák prostě zdvihl krvácející pahýl do vzduchu, zmatený a nevěřící, a nevšiml sistrašlivé druhé rány, když se řezník chytil sedla, vyskočil do vzduchu a zabořil sekáček kozákovi do hrdla,čímž umlčel jeho výkřik vpůli.

Svědkové této scény, dva zbabělí sluhové, kteří se schovávali v zahradě, se později shodli na tom, že jevyděsila divokost řezníkova útoku. Když uviděli kozákovu hlavu s pískovými vlasy kutálet se po dlažebníchkostkách jako spravedlivou odplatu za příkoří, byli hluboce zděšeni.

Anna Singerová v domě znovu zakřičela a její křik zlomil Maxovi srdce. Vrhl se do otevřených dveří s tvářípostříkanou ruskou krví a jeho zuřivost stoupla k vražedným výšinám, když uviděl druhého kozáka skalhoty u kotníků, jak se snaží vniknout do těla Anny ležící pod ním, která křičela a bránila se.

Max Rusoff popadl kozáka za vlasy a škubl jím dozadu tak prudce, že ho téměř skalpoval. Rus zařval azuřivě se otočil, ale ne tak rychle, jak se ukrajinským šerem znovu mihl sekáček na maso. Zasvištělvzduchem a kozákův penis dopadl pod židli v jídelně. Potom Max s vražedným úmyslem jedním dobřemířeným úderem oběma rukama zaťal sekáček do mozku černovlasého kozáka a jejich boj byl u konce.

Anna Singerová plakala a otočila se ke schodům, aby zakryla svou nahotu. Max sebral zbytky jejích šatů z

podlahy a zakryl ji, jak nejlépe mohl. Pak stáhl ubrus ze stolu a hodil ho přes ni. Pokusil se k nípromluvit, utěšit krásnou, znásilněnou mladou dívku, jejíž otec ležel zavražděn přede dveřmi. Ale nemohlvydat z hrdla jediné slovo.

Šel ke dveřím a uviděl, že nějaký rolník nechal před Singerovým domem vozík na zeleninu. Doběhl pro něj

a přitáhl ho na dvůr. Kozáčtí koně byli nervózní a plašili se, jak cítili v nozdrách čerstvou krev svých pánů.

Pak se z úkrytu v zahradě připlížili dva židovští sluhové. Max je zavolal.

„Odveďte ty koně do Motteleho krámu,“ nařídil jim.

Pak zvedl těla obou kozáků a jako pytle brambor je hodil do vozíku. Sebral i useknuté části těl, paži ahlavu na dvoře a penis pod židlí. Anna už zmizela na schodech nahoru a Max strhl závěs v přijímacímpokoji, odnesl ho ven a přikryl těla kozáků. Pak tiše kráčel tmavou ulicí, která vedla k Mottelehořeznickému krámu.

Když rabín Avram Šorr vstoupil do Motteleho řeznictví, téměř omdlel při pohledu na dva kozáky, ležící nasobě u stěny jako klády, jejichž zmrzačená těla vypadala ve světle jediné svíčky děsivě a znepokojivě.

„Kdo je odpovědný za ten hnus?“ zeptal se rabín.

„Já, Max Rusoff.“

„Až kozáci objeví tuhle ukrutnost, přijedou do města s tisíci jezdců a pomstí jejich smrt.“

„Ctihodný rabíne,“ oslovil ho Mottele a hluboko se uklonil v úctě k významnému návštěvníkovi. „Je pro měvelkou ctí přivítat vás ve svém skromném krámě. Max by vám rád položil nějaké otázky, které může

zodpovědět jenom rabín.“

„Uvedl celou židovskou komunitu do velkého nebezpečí,“ prohlásil rabín. „Jaké máš otázky, řezníku?“

„Když rabín dovolí,“ začal Max, „bylo by možné zrušit na jednu noc zákony kašrut?“

„Židé neruší svoje zákony o jídle jen kvůli pogromu,“ odpověděl rabín. „Teď je čas, abychom dodržovali

zákony ještě přísněji. Bůh ten pogrom připustil, protože se Židé odchýlili od zákonů.“

„Jenom na jedinou noc,“ žádal Max.

„Ti koně,“ řekl rabín a pohlédl na dva velké oře, kteří zabírali většinu zadní části řeznictví. „Kdo by uvěřil,

že takoví koně patří Židům? Až kozáci najdou tyhle koně, začnou Židy vraždit.“

„Jste naším svědkem, rabíne,“ ozval se Max, „že ve smrti těchto dvou koní nebyla žádná krutost.“

„Nerozumím ti,“ řekl rabín.

V tom okamžiku se podlomily nohy koni blíž u rabína a zvíře padlo na kolena, vydávajíc přitom tichý,

zoufalý zvuk dušení. Max prořízl hrdlo jednomu z koní a Mottele druhému, ale udělali to tak hbitě a

zkušeně, že koně ucítili jen lehkou ránu, mnohem méně znepokojivou než štípnutí mouchy, protože jejich

krční tepny byly otevřeny pečlivě nabroušeným ostřím.

„Uhněte,“ požádal Max potichu rabína.

Rabín ucouvl ke dveřím a koně padli na zem a lapali po dechu, který z nich vyprchával.

„Proč jste to těm ubohým stvořením udělali?“ zeptal se rabín, protože byl velký učenec a učitel, který

ještě nebyl přítomen porážce tak velkého zvířete.

„Protože kozáci ta zvířata nenajdou,“ odpověděl Max. „Kdyby mohl rabín na jednu noc zrušit zákony,

mohli bychom nakrmit všechny chudé Židy ve městě koňským masem.“

„Zásadně ne. Koňské maso je trayf, nečisté, a Leviticus zakazuje Židům jíst maso zvířat, která

nepřežvykují.“

„Jenom na jednu noc, rabíne,“ prosil Mottele. „Mohli bychom poslat kusy masa do nejchudších domů.“

„Ne pro jednu noc. Ani pro druhou. Nebudeme rušit stravovací zákony, protože se řezník z Kironické

zbláznil. Myslíte si, že jsem moc přísný, ale přísná je tóra.“

„Ještě jednu otázku, rabíne,“ ptal se Max plaše.

„Copak?“ zeptal se rabín. „Předpokládám, že teď budete chtít povolení sníst ty kozáky?“

„Týká se to kozáků,“ pokračoval Max. „Až zítra Židé pohřbí své mrtvé na židovském hřbitově, mohli

bychom taky pohřbít kozáky?“

„Vy byste pohřbili takové svinstvo s našimi posvátnými svatými?“ rozhořčil se rabín Avram Šorr. „Vy byste

znesvětili kosti našich předků tím, že byste vedle nich pohřbili takovou špínu, takový trayf? To nepřichází

v úvahu.“

„Tak co s těmi kozáky máme dělat?“ zeptal se Mottele.

„Proč bych se měl starat, co se stane s kozáky?“ odpověděl rabín.

„Protože jste sám řekl, že tihle dva kozáci by mohli přivést do města tisíc dalších.“

„Chápu tě, řezníku. Ať rakvář Mačulat připraví ty dva do rakve. Až bude rakev zatlučená hřebíky, už to

nebudou kozáci, ale mrtvoly. Rozmyslím si ten problém přes noc a najdu řešení pro naše dilema. Povězmi, řezníku,“ pohlédl rabín upřeně na Maxe, „věděl jsi, že se v tobě zmítá takové násilnické zvíře?“

Max se studem odpověděl: „Ne, rabíne.“

„Jsi krutý jako Polák nebo Litevec,“ prohlásil rabín a přelétl pohledem krveprolití kolem něj. „Jsi zvíře, jakoten nejhorší z gojimů. Stydím se za všechny Židy, když se podívám po této místnosti. Jsme mírumilovní,mírní lidé. Třesu se, když pomyslím na to, že my Židi jsme zplodili takového divocha, takového ohavníka.“

„Mého otce jeden kozák zabil.“

„Max je zbožný Žid, rabíne,“ řekl Mottele.

„Měl bys ho přemluvit, aby byl rozumný,“ domlouval rabín. „Co jsi tomu zuřivému bojovníkovi řekl, když tipřinesl do krámu dva mrtvé kozáky? Vidím, že tě uznává, Mottele. Co jsi mu řekl? Jestlipak jsi ho

pokáral?“

Mottele se otočil na Maxe, pak zase na rabína a promluvil: „První věc, kterou Maxovi řekl, když jsemuviděl kozáky, promiňte, rabíne, ale řekl jsem mu: ‚Mazel tov.‘“

Když rabín Šorr odcházel, vstoupilo do Motteleho obchodu pět dalších řezníků, kteří měli obchody nastejné ulici. Nesli dlouhé nože a řeznické sekáčky. Přišli všichni, když uslyšeli o úkolu, který Mottele a Maxměli té noci před sebou. Přišli na znamení bratrství svého špinavého, smutného povolání, v tiché solidaritě

mužů, kteří si vydělávají na živobytí porcováním zvířat na kusy masa. Byli oblečeni v bílých zástěrách avšichni byli silní, tvrdě pracující muži, kteří chápali, že je nezbytné zbavit se veškerých důkazů o kozácícha jejich koních. Tři šli ke koni, kterého zabil Max, a zbývající dva se chystali pomáhat Mottelemu.

Krásní koně začali mizet, jak se řezníci činili ve svém řemesle. Pracovali pilně a namáhavě a zkušeněvyvrhovali a porcovali koně s udivující zručností a rychlostí.

Max uviděl přikrčeného, olezlého psa, který se potuloval po tržišti, ve stejný okamžik, kdy ho uvidělMottele. Právě se chystal to vyhublé zvíře zahnat, když ho Max zarazil.

„Dnes večer ho můžeme nakrmit,“ řekl. A tak toulaví psi a kočky z města hodovali na koňském mase.Řeznické umění bylo na ústupu, ale řezníci z Kironické zažili příjemné chvíle, když oba koně opouštělikrám v podobě kotlet a roštěnek. Několik dní dávali zadarmo vnitřnosti na krmení domácích zvířat. Kdyžskončili práci a vyčistili a umyli v řeznictví spoustu krve z koní, nikdo nemohl poznat, že v Mottelehokrámě skončili svůj život dva kozáčtí jízdní koně. Řeznická škola mohla být na své odchovance hrdá.

Příštího dne stovky truchlících Židů kráčeli v procesí na tři kilometry vzdálený židovský hřbitov. Při vpádubylo zabito dvacet šest Židů, ale na ramenou židovských mužů putovalo ke hřbitovu dvacet osm rakví.Rabín Avram Šorr uvážil jak se zbavit těl dvou kozáků a dospěl k vyhovujícímu řešení.

Uprostřed kvílícího a truchlícího davu nesli dvě rakve řezníci z Kironické. Přešli s průvodem více než pětiset truchlících přes most a dál k makovým polím za městem.

Dav se vlil na hřbitov, ale lidí bylo tolik, že mnozí museli sledovat mnohonásobný pohřeb zvenčí svatéhopole. Když Židé pohřbívali své mrtvé na hřbitově, venku za zdí Max s řezníky pohřbili dva kozáky a uhladili

hlínu na jejich hrobech. Dav černě oblečených lidí je při tom skryl před zraky nepovolaných. Když bylobřad u konce, každý z Židů vracejících se do města přešel po kozáckých hrobech a každý na ně přitomplivl. Předcházejícího dne prolili židovskou krev, ale před tvář svého Stvořitele se vydali pokryti židovskými

slinami.

Rudá armáda dobyla Kironické o měsíc později. V tu dobu už bylo mnoho lidí zachváceno zhoubnounesoudržností, která zachvátí zemi, když se bratr staví proti bratru. Rusko ztratilo v té době tisíceneznámých vojáků a dva bezejmenní kozáci patřili do toho anonymního seznamu padlých bojovníků.

Ale život Maxe Rusoffa se jednou provždy změnil. Od toho dne o něm soukmenovci mluvili s kombinacístrachu, ošklivosti a posvátné hrůzy. Mrtvé kozáky nikdo nelitoval, ale mnoha lidem dost vadilo, jakzemřeli. V myslích Židů byla vtištěna představa Maxe, jak skáče do noci a zabořuje svůj sekáček do hrdlajednoho z kozáků, a nedala se vymazat.

A tak se začali od Maxe odtahovat, což značně poškodilo Motteleho obchod. Rachel Singerová už do konce života nevkročila do Motteleho krámu. Max se pokusil navštívit Annu několik týdnů po pohřbu jejího

otce, aby se jí poptal na zdraví, ale byl se zbytečnou příkrostí vykázán z domu rodinným sluhou, kterýmu vysvětlil, že v tom domě nebude nikdy vítaným hostem. „Jenom při pogromech,“ řekl si Max, když sevracel do řeznictví. Za šest týdnů bylo oznámeno zasnoubení Anny Singerové s bohatým obchodníkem skožešinami z Oděsy a Anna zmizela navždy z Maxova života.

Brzy po Annině svatbě si Maxe zavolal rabín Avram Šorr.

„Vypadá to, že jsi zničil Motteleho obchod,“ řekl mu.

„Lidé do obchodu nechodí, to je pravda, rabíne.“

„Židům z Kironické přinášíš zlo, Maxi,“ pokračoval rabín. „Jsi jako nějaký dybbuk, zlý duch, který vstoupildo všech Židů, který nás všechny opanoval. Jedna žena tuhle viděla své syny na ulici, jak si hráli. Jedenměl nůž a předstíral, že bodá svého mladšího bratra. Když mu naplácala, zeptala se ho, na co si hráli.Chlapec odpověděl, že si hrál na řezníkova učně Maxe a jeho bratříček měl roli kozáka.“

„To je mi líto.“

„I naše děti jsou zasažené. Pořád bych rád věděl, Maxi, odkud pocházela ta odporná zásoba násilí?“

„Miloval jsem Annu Singerovou. Tajně.“

Rabínův smích se rozlehl sálem židovské školy.

„Řezníkův pomocník zamilovaný do dcery Abrahama Singera?“ zeptal se nevěřícně.

„Nechtěl jsem se s ní oženit,“ vysvětloval Max. „Jenom jsem ji miloval. Mottele mi řekl, že to není možné.“

„Abraham by tě vyhodil ze dveří, kdyby ses jen opovážil zeptat.“

„Tu noc při pogromu ne,“ namítl Max. „Té noci by mě Abraham Singer přivítal jako rabína.“

„Byl jsi svědkem znásilnění jeho dcery. Abrahamovi by se to nelíbilo.“

„Zabil jsem toho, kdo jeho dceru znásilnil. Abraham by byl velice rád.“

„Té noci ses choval jako divoch,“ vyštěkl rabín na Maxe.

„Té noci jsem se choval jako Žid.“

„Žid krutější než gojim“ řekl rabín.

„Žid, který nedovolí, aby byla židovská dívka znásilněna,“ namítl Max.

„Nepatříš do Kironické, řezníku. Pobouřil jsi Židy ve městě.“

„Udělám, co mi rabín přikáže.“

„Chtěl bych, abys z Kironické navždy odešel. Jdi do Polska. Jdi kamkoli. Jdi do Ameriky.“

„Nemám dost peněz na cestu,“ ozval se Max.

„Přišla za mnou matka Anny Singerové. Dá ti peníze na cestu. Singerova rodina se cítí nepříjemně, když

jsi ve městě. Abraham měl mnoho vážených bratrů. Všichni se obávají, že budeš mluvit o tom, cos viděl

té noci.“

„S nikým jsem nemluvil.“

Rabín odpověděl: „Bratři Singerovi nevěří, že by řezníkův pomocník držel dlouho jazyk za zuby. Venkovani

jsou známi svým povídavým jazykem.“

„Neviděl jsem Singerovy bratry té noci za pogromu,“ řekl Max.

„Seděli doma a modlili se za vysvobození našich lidí jako všichni zbožní Židé,“ odpověděl rabín.

„Já jsem se taky modlil, ale moje modlitby byly trochu jiné.“

„Rouhači. Vražda není nikdy modlitbou.“

„Promiňte, rabíne. Nejsem vzdělaný.“

A tak se Max Rusoff vydal z Kironické na dlouhou a nebezpečnou cestu k polské hranici a tam si zamluviljízdenku na nákladní loď do Ameriky. Během plavby v přeplněném podpalubí se seznámil s učitelemjazyků z Krakova, který se jmenoval Mojše Zuckerman. Ten mu dal první hodiny angličtiny a koboustrannému překvapení Max prokázal přirozené nadání na jazyky.

V noci Max stával na palubě lodi, prohlížel si hvězdy a cvičil podivný nový jazyk, kterým bude brzy musetmluvit. Maxe na Ellis Islandu nikdo nečekal, a to ho odlišovalo od většiny ostatních Židů, které poznal nalodi. Ale Mojše Zuckerman chápal, že se Max nemůže jen tak vylodit v Americe, aniž by měl kam jít. A tak

všechno zařídil: našel Maxovi dočasně pokoj v domě svého bratrance a nakonec ho na pensylvánskémnádraží posadil do vlaku do Jižní Karolíny, kde je krásná krajina a žádná ghetta, jak řekl Maxovi. Maxprojížděl celou noc státy na východním pobřeží a pokoušel se ovládnout strach, protože věděl, že nenímožnost návratu. Čím se rychlík dostával víc na jih, tím méně z nové angličtiny, kterou se naučil, rozuměl.

Když v deset ráno dojeli do Charlestonu, všechna slova se změkčila, nasákla a zdůraznila se mazlivýmpolykáním jižanské řeči.

Seznámil se s Henrym Rittenbergem, který za ním přišel v obleku bez poskvrnky a překvapil Maxe tím, žeho oslovil v jidiš. Kvůli jeho šatům a elegantním způsobům si ho Max spletl s Američanem. CharlestonštíŽidé byli výjimečně štědří k cizím Židům, kteří se k nim přistěhovali. Henry Rittenberg navštívil svéhopřítele Jacoba Popowského, který právě přišel o obchodního cestujícího v jižní oblasti hranice s Georgií.

Za týden kráčel Max z Charlestonu naložený jako mezek se dvěma zavazadly. První rok chodil poosamělých silnicích a lesích s řídce zalidněnými cestami. Byl exotickým a cizokrajným zjevem pro Jižany,které navštěvoval nezván, když orali pole s mulami nebo pěstovali hrabavou drůbež na holých dvorechfarem. Zpočátku byla jeho angličtina jednoduchá a komická. Max vyložil zboží před hospodyni a nechal jiukázat na tretky a kartáče, které nabízel. „Vy líbit, vy koupit,“ říkával s výrazným cizím přízvukem, kterýněkteré ženy polekal, zvláště černošky. Ale na jeho tváři bylo něco, co ženy podél silnice 17 uklidňovalo.Jak se zlepšovala jeho znalost angličtiny a stal se známou postavou, objevující se v zorném poli těch těžce

pracujících, osamělých lidí, začali jeho návštěvy postupně očekávat a těšit se na ně. Děti na farmách homilovaly od první chvíle. Vždycky nosil v zavazadle něco, co dával dětem zadarmo. Tady stužku, tambonbon.

Na cestách Max vyměňoval zboží za místo k přespání ve stodole a za vejce k jídlu. Hospodyně na jehotrase mu začaly říkat „vaječný mužíček“, protože odmítal sníst jakékoli jídlo, které mu uvařily, vyjma vajec

na tvrdo. Vejce na tvrdo pro něj představovaly jediný způsob jak se na cestě stravovat košer a zůstatzbožným Židem. Ostříhal si pejzy a oholil bradku, když viděl, jak je nápadný mezi ostatními obyvateli, adokonce i charlestonskými Židy, ale stát se Američanem na Jihu vyžadovalo víc uvolněnosti, než si Maxvůbec dokázal představit.

Na konci prvního roku si koupil koně a vůz a jeho okruh se rozšířil, stejně jako jeho ambice. S koněm avozem prodloužil cesty a ve druhém roce dorazil do městečka Waterfordu u řeky a odvážil se dál namořské ostrůvky, které stály v Atlantiku. Ve Waterfordu jel s koněm pomalu ulicemi a poznamenával si,jaké druhy obchodů ve městě jsou a které tam chybí. Vyptával se obyvatel, kteří se k němu chovalizdvořile, ale přezíravě, jako se Jižané vždycky chovají k cizincům. Jeho přízvuk některé rozesmál, ale

Maxovi to nevadilo.

Ve druhém roce stráveném v Jižní Karolíně jel se svým vozem po nejvzdálenější silnici v St. Michael, kdyžuslyšel, jak na něj volá nějaký člověk přes úzký kanál slané vody. Byl to mladý muž se silnými rameny apříjemným, do hněda opáleným obličejem.

„Hej, vy jste ten Žid?“

„Jsem,“ zakřičel Max v odpověď.

„Slyšel jsem o vás. Potřeboval bych nějaké věci, ale počkejte chvíli, dojedu k vám.“

„Budete vítán,“ prohlásil Max s hrdostí na svoje americké vyjadřování, které se každým dnem zlepšovalo ajehož slovník se rozrůstal. „Mám všechen čas na světě.“

Max se díval, jak neznámý vesluje přes úzký kanál v ploché loďce. Vystoupil a stiskl Maxovi ruku.

„Jmenuji se Max Rusoff.“

„A já se jmenuji Silas McCall. Moje manželka je Ginny Penn. Rádi bychom, abyste zůstal na noc u nás.Nikdy jsme ještě neviděli Žida, někoho z biblického národa.“

„Nebudu vám dělat potíže,“ usmál se Max.

„Ginny Penn už uvařila tucet vajec,“ řekl Silas a pomohl Maxovi s koněm. „Měl byste si otevřít krám najednom místě. Copak už nejste unavený od cestování ode dveří ke dveřím?“

„Jsem.“

Tak se Max Rusoff seznámil se svým nejlepším přítelem v Novém světě a osud jedné židovské rodiny sezačal složitě splétat s osudem křesťanské. Osud sám ví, s jak temnými stránkami pracuje. Jejich náhodnésetkání změnilo život všech kolem nich. Oba věděli své o osamocení a celý život čekali, až se navzájemobjeví. Za necelý rok si Max otevřel první malý obchod ve Waterfordu a přivezl si do Ameriky Esther,dceru řezníka Motteleho, aby se stala jeho nevěstou. Svatební hostinu pro ně pořádali Silas a Ginny PennMcCallovi. Zúčastnilo se jí mnoho lepších lidí z Waterfordu.

V roce 1968 Max a jeho žena Esther podnikli cestu do Izraele a v Jad Vašem, památníku Židů umučenýchběhem šoa, Max nalezl mezi zabitými jméno provdané Anny Singerové. Byla s Židy z Kironické, kteréodvezli k velké jámě, kde je nacisté zastřelili samopaly. Max strávil v Jad Vašem hodinu a plakal nadnemožností a nevinností své lásky k Anně. V jeho lásce k té krásné dívce bylo něco čistého, copředstavovalo lepší část jeho já. Přestože mu v té době bylo šedesát pět let, pořád se cítil mladý jakošestnáctiletý chlapec, zhlouplý před půvabem a kouzlem té hezké židovské dívky se zářícíma očima.Nemohl snést pomyšlení na to, že klečela nahá nad jamou, že se styděla a zemřela bez modliteb a poct abyla pohřbena do neoznačené jámy. Nikdy Esther neřekl, že objevil Annino jméno. Té noci, kdy si přečetl

její jméno na seznamu mrtvých, se mu zdál sen.

V tom snu uviděl Annu Singerovou s manželem a dětmi, jak je nacistická zvěř vytáhla z domova.Pozoroval strach na Annině tváři, stejný strach, který krátce zahlédl té noci, kdy byla znásilněna vevlastním domě a její otec ležel mrtvý na dvoře. Na té tváři Max poznal, že Anna ví, že umře, protože patřímezi vyvolené Boha, a to je podle nacistů zločin. Její vlasy vypadaly jako černý oheň, který jí padal naramena. Když se přiblížila k jámě, držela za ruce děti a prošla mezi výsměšnou řadou nacistických vojáků.

Ve snu začala náhle tančit, ale tanec byl pro vojáky a ostatní odsouzené Židy neviditelný. Maxovi trvaloněkolik strnulých a oslepujících okamžiků, než si uvědomil, že Anna Singerová tančí pro něj a děkuje takprostřednictvím paměti a času osamělému, zostuzenému židovskému chlapci, který ji odedávna miloval,ale miloval ji takovou silou, že jasně hořela po všechna léta jeho života. Tančila a ptáci začali zpívat avzduch voněl mátou a jetelem, zatímco řada Židů postupovala k poslednímu pokleku na kolena a k smrti.

Náhle Max uviděl, co podnítilo půvabný tanec Anny Singerové. Na jedné straně jámy byl na úzké uliciKironické řeznický krám a šestnáctiletý řezník se vyšel ven podívat, co znamená ten zmatek kolem. Vyšelna sluneční světlo, urostlý a plachý. Mladý Max se zarazil, když uviděl tančící Annu, hluboce se poklonil achtěl se přidat k tanci, ale musel ještě něco udělat.

Než začal, pohlédl na ni a uviděl, že se Anna převtělila do dívky, která jednou přišla se svou matkou dokrámu. Věděla, že ji Max miluje, a protože si mohla vybírat, tentokrát si vybrala správně. Volala přes jámu

na Maxe: ano, ano, navždy ano Maxovi, svému mstiteli, ochránci, své lásce.

Max Rusoff došel ke dvěma krutým a zbabělým Němcům, střílejícím kulky do bezmocného davu žen, dětí a rabínů, a rozpoltil jim hlavy jako žebra ovcí dvěma nádhernými ranami. Pak sám procházel ztuhlouřadou nacistů, skákal na slunci a roztínal jim hlavy. Nořil sekáček hluboko, až k očním důlkům. Sráželjednoho po druhém a pomalu a krvavě se prodíral ke své lásce. Silné paže měl pokryté krví nacistů, kdyžkonečně stál před ní, sklonil hlavu a nabídl jí batalion zabitých nepřátel jako věno.

Pak krev zmizela a zůstal pouze sluneční svit a Anna Maxe něžně políbila a konečně vyzvala k tanci.Tančili valčík k řeznickému krámu a k jakémukoli životu, který se nacházel na vzdálenější straně času.Drželi se v náručí a tančili k rajskému poli, kde hvězdy září jako milostný dopis štědrého Boha.

Max se probudil, když zazněl výstřel ze samopalu a kulkami prostřílené tělo Anny Singerové spadlo i sdětmi do jámy.

Když se vrátil do Waterfordu, zašel do synagogy, kterou pomáhal vlastníma rukama stavět, a modlil se

kaddiš za Annu Singerovou.

Modlil se na americkém Jihu za její duši. Tehdy ho místní začali nazývat „Žid Hrdina“. Ne proto, co udělaljinde ve světě, ale proto, co ho viděli dělat ve vlastním městečku. Když tehdy cestoval poprvé do Izraele,

jel tam jako starosta Waterfordu.

–––––Kapitola––––—šestnáctá

Strávil jsem dopoledne pochůzkami pro matku. Zašli jsme s Dupreem znovu do Rusoffova obchodníhodomu a koupili jí novou noční košili a líčidla. Také jsme koupili tři paruky, které bude moci nosit, až jí vpříštích týdnech následkem chemoterapie vypadají vlasy. Koupili jsme ty nejlepší, jaké byly ve Waterfordu

k mání, a Dupree si jednu nasadil, když jsme jeli zpátky do nemocnice a on mi vyprávěl, jak tráví dny sduševně chorými ve státní nemocnici. Jde mu prý práce s pacienty s maniakální depresí a dokáže sevýborně vcítit do „schizofrenií všech odstínů“, jak to nazval.

Brzy odpoledne pomohla ošetřovatelka matce obléci se do noční košile, kterou jsme jí koupili. Když jsempřišel na svou každodenní desetiminutovou návštěvu, měla na sobě i jednu z paruk.

„Ta paruka musela stát celé jmění,“ řekla mi na uvítanou.

„Deset tisíc,“ odpověděl jsem. „Ale Dupree přispěl. Vrazil do toho pět dolarů.“

„Ta košile je nádherná.“

„Vypadáš v ní jako filmová hvězda.“

„Kde je John Hardin, Jacku?“ zeptala se matka.

„Neviděl jsem ho už pár dní.“

„Mohl by ses po něm trochu poohlédnout?“ požádala mě. „Ten chlapec se dá někdy těžko zvládnout.“

„Slyšel jsem,“ poznamenal jsem.

„Dnes jsem telefonovala Lee,“ překvapila mě matka.

„Co říkala?“

„Pozvala mě do Říma. Slíbila jsem, že ji navštívím, jakmile na to budu mít sílu. Taky jsem ji pozvala, aby

přijela na dlouhou návštěvu domů. Chtěla bych, aby tu byla, až sem budou připlouvat želvy karety klást

vejce, od května do srpna.“

„Želvy nakladou vejce, ať tu Lea bude nebo ne,“ namítl jsem.

Lucy mi to vysvětlila: „Mám na starosti program ochrany karet na ostrově Orion. Monitorujeme pobřeží,

počítáme je, kontrolujeme, jestli vejce nejsou poškozená.“

„To by se Lee líbilo. Podívej, teď tě chce navštívit celý zástup lidí. Je tam i děda. Všichni tě chtějí vidět,

mami. Vrátím se později. V neděli musím odletět.“

„Nemůžeš. To není správné,“ protestovala.

„Není správné, abych byl tak dlouho pryč od Ley.“

„Kdo se o ni stará?“

„Zrovna propustili z vazby toho zvrhlíka Charlese Mansona. Opravdu potřeboval práci.“

„Jdi, ty. Přijď zítra. A podívej se po Johnu Hardinovi, prosím tě.“

Když jsem se vrátil domů, nebyly ještě ani tři hodiny odpoledne. Spatřil jsem na verandě otcova domusedět Ruth Foxovou. Vypnul jsem motor a položil čelo na volant. Připadal jsem si zničený a vyčerpaný ažk necitlivosti. Zavřel jsem oči a pomyslel si, že nesnesu další setkání s duchy své složité minulosti. Zvlášťjsem vůbec netoužil po výměně příkrých slov s matkou ženy, kterou jsem zbožňoval. Vzpomněl jsem si na

Leu v Římě a zastesklo se mi po ní. Ruth Foxová musela hodně trpět, když ztratila v jediném roce jakShylu, tak Leu, napadlo mě. Zvedl jsem oči a pohlédl na siluetu, sedící nehybně a trpělivě na bíléproutěné židli. Unaveně jsem vystoupil z auta a kráčel ke své tchyni.

I v nelítostném slunečním světle mě Ruthina krása zasáhla. Napadlo mě, jak je neobvyklé, aby se vjednom městě narodila celá generace krásných žen. V náhlém osvícení jsem viděl, jak by vypadala Shyla

jako šedesátiletá.

Ruth měla postavu jako dívka a stříbrné vlasy. Jak jsem se k ní blížil, kštice jejích vlasů vypadala jakoukradená z noční oblohy. Oči se stíny byly tmavé i v plném denním světle, a tak jsem nemohl uhodnout,

co si myslí, když jsem se blížil k její židli.

Mokřina za domem, kde právě do struh a kanálů proudila voda přílivu, začala vydávat temnější pach jakozvíře, které se skrývá. Stál jsem před zničenou částí sama sebe a své minulosti. Ačkoli jsem se pokoušelnalézt nějaká úvodní slova, nenapadlo mě nic. Vyšel jsem na verandu. Tiše jsme si prohlíželi jedendruhého. Příliš mnoho let jsme pro sebe byli mrtví. Nakonec promluvila Ruth: „Jak se má naše Lea?“ Jejípřízvuk zněl slabou ozvěnou oblasti Pale a pohyblivých hranic východní Evropy.

„No tak, Jacku,“ ozvala se znovu, „ptám se tě, jak se má Lea?“

„Moje Lea se má výborně,“ odpověděl jsem.

„Je to krásná holčička. Marta nám přivezla fotografie. Dokonce Leu natočila i na video, jak k nám mluví.Je to moc pěkné.“

„Lea je ohromné dítě, Ruth,“ řekl jsem.

„Musíme si promluvit.“

„Mluvíme teď.“ Slyšel jsem v hlase větší chlad, než jsem chtěl. Viděl jsem v její tváři Shylinu podobu ataké Leinu tvář a to spojení mě polekalo.

Ruth řekla: „Musíme změnit náš vztah od A do Z.“

„Začněme takhle,“ ozval jsem se. „Nemáme žádný vztah. Náš vztah skončil toho dne, kdy jste se smanželem postavili před soud a pokusili jste se vzít mi moje dítě. Každý teď chápe, proč k té chybě došlo

a co k ní vedlo, ale jenom proto, že jsem vyhrál. Kdybyste vyhráli vy, už bych Leu nikdy neviděl.“

„Máš plné právo nás nenávidět.“

„Ne, že bych nenáviděl vás, Ruth,“ prohlásil jsem nestranně. „Nenávidím vašeho manžela. Nikdy jsem k

vám necítil nenávist. Vy jste neřekla soudci, že Shylu a Leu biju. To váš manžel.“

„Velice toho lituje. Ví, že ti ublížil. Chtěl by ti některé věci vysvětlit, Jacku. Já bych ti taky moc ráda

některé věci vysvětlila.“

„Můžete začít s tou ‚ženou s mincemi‘.“

„‚Ženou s mincemi‘ musím skončit, u té nemůžu začít,“ zašeptala Ruth a její tvář byla v ostrém světle

bledá a křehká.

„To byla její poslední slova. Nedávají mi žádný smysl. Marta tvrdí, že víte, co znamenají. Řekněte mi to.“

„Milý Jacku, ta slova nedávají smysl, dokud ti nevyložím celou historii.“

„Neříkejte mi ‚milý Jacku‘, prosím vás.“

„Copak se nemáme rádi?“

„Měla jste mě ráda, dokud jsem se neoženil s vaší dcerou.“

„Jsme ortodoxní Židé. Nemůžeš nám mít za zlé, že jsme byli vyvedeni z míry, když si naše dcera vzalakřesťana. Tvoji rodiče byli taky vyvedeni z míry, že ses oženil s Židovkou.“ „Jenom se snažím udržet vyrovnané skóre,“ řekl jsem, posadil se na houpačku, která na verandě visela, a

začal se pomalu pohupovat sem a tam. „Chovali jste se ke mně špatné.“ „Kdybych ti vysvětlila význam ‚ženy s mincemi…‘“ Zarazila se a pokoušela se uklidnit. Pak pokračovala, ale

každé slovo jí činilo obtíže. „Pak bych tě nemohla obviňovat ze Shyliny smrti. Tím, že jsem přičetla vinu

tobě, jsem mohla něco dělat. Obvinila jsem tebe, abych sama neupadla v zoufalství.“

„Tak jste místo toho uvrhla v zoufalství mě.“

Ruth Foxová na mě pohlédla. „Jacku, ty nevíš nic o zoufalství.“

Naklonil jsem se k ní a zuřivě zašeptal: „Mám s ním důvěrnou známost.“

„Nic o něm nevíš. Znáš jen jeho okraje. Já znám samotné srdce,“ prohlásila Ruth pevně, tiše a

přesvědčivě.

„A jsme zase doma,“ rozzlobil jsem se. „Zase trumf holokaustu.“

„Ano, to je karta, kterou si vybírám ke hře. Vydobyla jsem si na ni právo. A můj manžel také.“

„A taky s ní pořád hrajete,“ řekl jsem. „Když Shyla nesnědla všechno na talíři, váš manžel začal vykřikovat

o Osvětimi.“ „Sejdeš se s mým manželem, Jacku?“ zeptala se Ruth. „Moc rád by tě viděl.“ „Ne. Řekněte tomu parchantovi, kterému je to líto, že už ho nechci vidět.“ Ruth vstala a kráčela ke mně, ale já jsem se nechtěl setkat s jejím pohledem. Vzala mě za ruce a jemně

je políbila. Ucítil jsem její slzy, polibky a dotyk vlasů. „Prosím tě, aby ses s ním sešel, prosím tě o to kvůli sobě.“ „Ne,“ odmítl jsem důrazně.

„Prosím tě, sejdi se s mým manželem,“ opakovala. „Prosím tě o to ve jménu Shyly. Té holčičky, kteroujsme zplodili. Té, kterou jsi miloval. Která porodila Leu. Žádám tě ve jménu Shyly.“

Pohlédl jsem na Ruth Foxovou a uviděl ženu, která byla Shyle prvním útočištěm. Pomyslel jsem na Shyluv jejím těle a na Ruthinu obrovskou lásku ke své zkoušené dceři a pomyslel jsem na to, jak bych asipřežil, kdyby se Lea někdy zabila. A vzchopil jsem se kvůli Lee, ne kvůli Shyle.

„Odlétám zpátky do Říma a matka se pokusí nás v prosinci navštívit, když na to bude mít dost sil. PoVánocích s ní a s Leou poletíme zpátky. Matka chce jít na Štědrý den ve Vatikánu na mši.“

„Lea přijede do Waterfordu,“ opakovala nevěřícně Ruth.

„Miloval jsem Shylu. Každý, kdo nás někdy viděl společně, ví, že jsem vaši dceru miloval. Je mi líto, žejsem byl katolík. Je mi líto, že byla Židovka. Ale láska se někdy neptá.“

„Víme, že jsi ji miloval. Jacku,“ řekla Ruth. „A Marta nám řekla, že vychováváš Leu jako Židovku. Prý jivodíš každou sobotu do nejstarší synagogy v Římě.“

„Slíbil jsem Shyle, že kdyby se jí něco stalo, nedopustím, aby Lea zapomněla, že je Židovka. Rád sliby

plním.“

„Lea,“ ozvala se znovu Ruth. „Dovolíš nám ji vídat?“

„Můžete se s ní vidět, jak často budete chtít, ale pod jednou podmínkou.“

„Splníme cokoli.“

„Chtěl bych vědět, co vy a George víte o Shylině smrti. Nemusíme si dávat za všechno vinu. Já vámřeknu, co řekla mně a na co myslela v těch dnech, které ji dovedly ke skoku do vody. Neměl jsem tušení,kolik toho ví o vaší minulosti. Vždycky byla smutná, ale já byl taky smutný, a to byla jedna z věcí, kterénás daly dohromady. Mohli jsme se navzájem rozesmát. Myslel jsem, že o ní vím všechno, ale nevěděljsem důležitou věc, co by ji zachránilo.“

„Můj manžel čeká, chtěl by se s tebou setkat.“

„Řekněte Georgovi, že teď nemůžu. Ale až se vrátím s Leou… Pak začneme.“

„Navštívil jsi Shylin hrob od té doby, co ses vrátil?“

„Ne, nebyl jsem tam,“ odpověděl jsem téměř hněvivě.

„Je tam pěkný pomník. Moc hezký. Líbil by se ti,“ řekla.

„Půjdeme tam s Leou společně.“

Zpátky v nemocnici jsem sledoval, jak doktor Pitts vede dědečka Silase a mého otce podívat se na matku.

Bratři se v mé přítomnosti už zase cítili dobře, a když přijel Dallas ze své advokátní kanceláře, prožívalijsme den společně. Matčin lékař mluvil o tom, že ji do týdne pustí do domácího ošetření. V dálce u řekyjsme slyšeli troubení klaksonů. Dallas nám začal vykládat o rozvodu, na kterém pracoval, ale Dupreepřešel k oknu a vyhlédl ven.

„Most je otevřený,“ prohlásil. „Tee, přines ten dalekohled.“

„Mám ho já v aktovce,“ řekl Dallas. „Na telefonním sloupu u mojí kanceláře hnízdí orlovec s mláďaty.“

Klaksony v dálce zněly hlasitěji.

„Pomalá loď v dopravní špičce,“ usoudil Dallas. „Nic strašného.“

„Dopravní špička ve Waterfordu?“ zapochyboval jsem.

„Město se rozrostlo,“ poznamenal Tee.

„Není tam žádná loď,“ oznámil Dupree, hledě do dalekohledu.

Přidali jsme se k němu u okna a dívali se dolů na řeku a na otevřený most.

„Musí tam být, brácho,“ řekl Tee. „Neotvírají most jen tak cvičně.“

„Říkám ti, že tam žádná loď není,“ opakoval Dupree.

„John Hardin zná správce mostu, Johnsona,“ prohlásil Tee. „Někdy tomu chlapovi dělá společnost.“

„Skoro se mi zastavilo srdce,“ řekl Dallas.

Přišel otec, postavil se za nás a zeptal se: „Na co se, chlapci, díváte?“

„Kde je John Hardin, táto?“ zeptal jsem se.

„Má se dobře. Právě jsem říkal vaší matce, že jsem ho viděl dnes dopoledne doma. Vypadal jakoopravdový chlap. Chtěl jen půjčit pistoli.“

Dupreemu klesly ruce s dalekohledem. Polekaně pohlédl na otce. Pak dalekohled znovu pozdvihl k očím azkoumal most. „Ježíši,“ vykřikl, „vidím Johna Hardina. Drží něco v ruce. Jo, tak ti gratuluju, táto. Je to

tvoje pistole.“

„Ty jsi půjčil pistoli paranoidnímu schizofrenikovi?“ zeptal se Dallas.

„Ne, půjčil jsem ji Johnu Hardinovi. Ten chlapec mi řekl, že si chce trochu zastřílet do terče.“

Dívali jsme se z okna a najednou jsme uviděli, jak se uprostřed otevřeného mostu objevil muž. Rychle

utíkal a na okraji se nezastavil. Fascinovaně jsme přihlíželi, jak skáče po hlavě do řeky.

„To je Johnson,“ uhodl Tee a všichni čtyři jsme se rozběhli nemocniční chodbou na parkoviště.

Seděli jsme v Dupreeho autě a Dupree rychle projížděl ulicemi lemovanými stromořadím. Viděli jsme

blýskavá modrá světla, která se otáčela na třech policejních vozech u mostu na kraji města. „Tady berou námořní dopravu dost vážně, kluci,“ upozornil nás Dallas. „John Hardin neporušuje jen místnízákon. Za chvíli tady bude federální policie. Nebude se jim líbit, že v tuhle denní dobu někdo brání

automobilovému provozu. A určitě nemají rádi chlápky s pistolí, kteří ovládají jediný most vedoucí kostrovům. Mohli by Johnu Hardinovi ošklivě ublížit.“ Dupree jel postranními ulicemi a vyhýbal se ucpaným úsekům od Anchorage Lane po Lafayettovu ulici, ale

musel si vynutit cestu mezi řadou aut na Calhounově ulici, která vedla přímo k mostu. „Ti řidiči jsou pěkně nasraní,“ poznamenal Dallas, když Dupree donutil starší ženu couvat, až nárazník

jejího auta narazil na Toyotu Corollu za ní.

Dupree hlasitě troubil na klakson a prorazil do prázdného pruhu v protisměru. Rychle projel kolem stojícířady aut a užaslých řidičů až ke dvěma policejním vozům, které také parkovaly v protisměru. Všichni čtyřijsme vyskočili a vydali se k řadě policistů, kteří stáli proti vzdorovitému Johnu Hardinovi, odděleni od nějjenom vodou. John Hardin se, konečně sám, postavil zbytku světa.

Když jsme došli na kraj mostu, uviděli jsme šerifa Arbyho Vandivera, jak vyjednává s Johnem Hardinem.Ale všichni jsme věděli, že John Hardin se dostal do fáze, kdy ho hlasy v hlavě a hluk a zmatek na mostěvedou k tomu, aby poslouchal jen vlastní svět svého nitra. Už dlouho předtím si vytvořil vnitřní ostrov, kde

měl svou vlastní kazatelnu, když ho přemohl vzpurný a bouřlivý záchvat šílenství.

„Hej, Waterforde,“ ječel John Hardin, „seru na tebe. Jste všichni posraný, město a všichni, co tam bydlíte.Je to jenom náhražka města. Z každého, kdo tady vyroste, nebo tady třeba jen krátký čas musí žít, se stane úplný pitomec. Ty za to nemůžeš, Waterforde. Nemůžeš si pomoct, že jsi zkažený až k jádru, aletvůj čas nadešel. Stojíš za hovno a je to vidět.“

„Člověk je přímo hrdý, že je McCall,“ šeptal Dallas.

„Dobře, Johne Hardine,“ odpověděl mu šerif Vandiver megafonem. „Zmáčkni tlačítko, ať se most zasespojí. Způsobil jsi dopravní zácpu na spoustě kilometrů.“

„Tenhle most neměli nikdy dovolit postavit, šerife. To víte líp než kdokoli jiný. Vzpomeňte si, jak bývaly tyostrovy hezké, než postavili most! Mohl jste jít míle daleko a neuviděl jste jediný dům. Všude tu žili divocíkrocani. Jakmile jste hodil do vody vlasec s návnadou, chytil jste rybu. A teď? Ani za celý peklo. Tisícgenerálů se tu vyžívá na golfových hřištích. Milion plukovníků na penzi se svými přihlouplými paničkami situ postavili hogofogo domy. Odsud na pláž je celkem sedm golfových hřišť. Kolik jich sakra potřebujou?“

„Má pravdu,“ řekl někdo v davu, který se začal kupit na mostě za námi. Na druhé straně mostu se začal

srocovat další dav.

„Musím dostat ten most zpátky, chlapče,“ řekl šerif.

„Bývalo to báječné město,“ křičel John Hardin ve snaze zaútočit na šerifův předpokládaný pocit nostalgie,

který snad sdílí s Johnem Hardinem.

„Jo, chlapče, bylo to nebe na zemi,“ souhlasil šerif unaveným hlasem, který byl podivně zkreslený

kuželovitým megafonem. „Zmáčkni tlačítko a sklop tatínkův most zase na místo, nebo bych ti musel něco

udělat.“

Když to Dupree uslyšel, pokročil dopředu a zasáhl do vyjednávání. „Hej, Vandivere, aby bylo jasno,“

oslovil šerifa. „Johnu Hardinovi nic dělat nebudete.“

„Já ne,“ odpověděl šerif. „Podle předpisů musím v takové situaci zavolat jednotku rychlého nasazení z

Charlestonu. Už jsou na cestě. Letí helikoptérou.“

„Co s ním udělají?“ zeptal jsem se.

„Zastřelí ho,“ odpověděl šerif. „Zvlášť když je ozbrojený.“

„Odvolejte tu jednotku, šerife,“ prosil Dallas. „Řekněte jim, ať se vrátí. My ho přimějeme, aby ten most

spustil.“

„To nepůjde,“ odmítl šerif.

„Tak jim řekněte, že tu jsou jeho bratři a že ho přemluvíme,“ přidal se Dupree.

„Řeknu jim to,“ souhlasil šerif a odešel do auta.

John Hardin nás během rozhovoru pečlivě pozoroval a sledoval šerifa očima.

„Vím, co povídáš, Dupree,“ zakřičel. „Vykládáš všem, že potřebuju injekci a pak se uklidním. Svět simožná myslí, že jsem se zbláznil, ale já si myslím, že se zbláznil svět. A kdo rozhodne, kdo má pravdu?Nikdy nedovolím žádnému autu přejet tenhle zatracený most. Seru na tebe, Waterforde, ty podělanýměsto! Když jsou města malý, má to nějaký důvod. Tohle město je malý, protože nestojí za zlámanougrešli. Loď by nikdy neměla čekat kvůli autu. Auto je podřadný druh dopravního prostředku. Uvolnil jsemWaterfordskou řeku pro všechny lodi světa!“

Před všechny vystoupil Dupree, který Johna Hardina miloval nejvíc a kterého John Hardin nejvícnenáviděl.

„Zavři ten most, Johne Hardine,“ žádal.

„Vlez mi do prdele, Dupree,“ odpověděl John Hardin a doprovodil slova rázným posuňkem. „Tohle hnusnýměsto způsobilo, že matka dostala leukemii. Když jsem byl malý, nikdo neumíral na rakovinu. Teď ji má každý. Vysvětlete mi to, vy podělaný parchanti. Tlemíte se jako idioti a nikdo z vás se nestará o to, jakměsto ničíte. Začalo to tímhle mostem. Spousta parchantů přes něj jezdí na golf. Nevědí, na čem záleží.

Záleží na kráse…“

„Zítra ráno přijdu o všechny klienty z města,“ šeptal mi Dallas. „Nezůstane ani jeden.“

„To je všechno,“ hulákal John Hardin. „Jenom na kráse. Byli jste teď někdy na Hilton Head, lidi? Chystajíse pohřbít ten ubohý ostrov pod betonem.“

„Zavři ten zatracený most, Johne Hardine,“ opakoval Dupree tak hlasitě, aby ho John Hardin slyšel. Řidičiv autech začali zklamaně tisknout klaksony, takže hluk byl tak velký, že nikdo nic neslyšel. John Hardinvystřelil do vzduchu a šerif a jeho pomocníci začali obcházet protestující řidiče a nařizovat jim, aby byli

zticha.

„To je můj bratr Dupree,“ křičel John Hardin ze svého ocelového ostrova. „Kdyby se pořádala soutěž o

největšího parchanta na světě, ručím za to, že by se dostal do finále.“

„To je jedno,“ zakřičel jsem a převzal tak slovo od Dupreeho, „zavři, prosím tě, most, Johne Hardine. To

jsem já, Jack. Žádám tě, abys byl tak laskav a zavřel most.“

„Můj bratr Jack opustil Waterford a rodinu a odjel do země, kde se jí jenom lasagna a pizza a takové

sračky. Tak jak může chápat, že ten most nezavřu, protože záleží jen na kráse? Ta je opravdu důležitá.“

„Zatracená krása,“ zařval Tee, rozčilený a nervózní napjatou situací.

„Klid, Tee,“ řekl Dallas. „Máme co dělat s naprostým šílencem.“

„Ohromná diagnóza,“ zašeptal Tee sarkasticky.

„Když jsem byl malý, na ostrově Orion nestál jediný nový dům. Teď tam na pobřeží není kousekprázdného místa. Všude je eroze. Karety sotva můžou vylézt z vody, aby nakladly vejce. Představte si, co

si jen ty chudáci želvy myslí,“ vykládal John Hardin.

„Želvy nemyslí. Jsou to jen želvy,“ řekl Dupree. „Mluvíš jako cvok, Johne Hardine.“

„Nikdy jsem nechápal, proč žiješ v Evropě,“ poznamenal Dallas. „Až teď jsem to pochopil.“

„Je tam vysoký nájem,“ řekl jsem.

„Jsi ztracená existence,“ zařval Dupree na Johna Hardina. „Byl jsi ztracená existence a šašek od té doby,

co ses narodil. Máma mi to právě řekla. Probrala se z kómatu.“

„Máma se probrala z kómatu?“ zeptal se John Hardin. „Lžeš, Dupree McCalle, seru na tebe.“ Jeho hlas byl

teď pronikavý jako houkání vlaku. „Nezavřu ten most, dokud všichni nezakřičí: ‚Seru na tebe, Dupree

McCalle.‘“

„Zorganizujte to, kluci,“ řekl Dupree. „On to myslí vážně. A jestli se sem dostane jednotka rychlého

nasazení, zastřelí ho. Ti si nehrajou.“

Rozběhli jsme se podél řady aut a využili jsme dobrovolníky z davu, aby to rozšířili mezi řidiče. Šerif křičel

pokyny shromáždění na druhé straně mostu, protože začalo stoupat napětí a ve vzduchu bylo cítit

nebezpečí.

Šerif vzal megafon a počítal. „Na tři. Jedna, dvě, tři…“

Město zařvalo: „Seru na tebe, Dupree McCalle.“

„Víc hlasitě,“ dožadoval se John Hardin.

„Víc hlasitě.“

„Seru na tebe, Dupree McCalle,“ zahřměl dav.

„A teď zavři most,“ zakřičel Dupree, „než tam na tebe vlítnu a naplácám ti zadek.“

„Budeš sem skákat o tyči, ty zasranče?“ zakřičel John Hardin.

„Na mostě jsou dámy,“ ozval se Dallas. Pokusil se tak změnit taktiku.

„Omlouvám se všem dámám, které jsem snad urazil,“ odpověděl John Hardin a v jeho hlase zazněla

skutečná lítost. „Ale moje matka má leukemii a já dnes opravdu nejsem ve své kůži.“

„Máma se probrala z kómatu,“ zakřičel znovu Dupree. „Chce s tebou mluvit. Nechce nás ostatní vidět,

dokud si s tebou nepromluví. Zavři ten most.“

„Zavřu ho pod jednou podmínkou.“

„To bude něco,“ řekl nám Dupree jako břichomluvec a nepohnul přitom rty. „Ještě jsem ho neviděl v

takovém stavu.“

„Chci, aby se všichni moji bratři svlíkli úplně donaha a skočili do řeky,“ zaječel John Hardin. Několik lidí v

davu se zasmálo.

„Jsem advokát v tomhle městě,“ povzdechl Dallas. „Lidi se nebudou svěřovat se svými problémy

mužskému, který se potlouká nahatý po mostě.“

„Musíme to udělat,“ prohlásil Dupree.

„K čertu, Dupree McCalle,“ ozval se Tee. „Jsem učitel státní školy v tomhle státě. Nemůžu to udělat,

prostě nemůžu.“

„Jestli to neuděláme, jednotka rychlého nasazení Johna Hardina zastřelí.“

Dupree se pustil k okraji mostu a už se začal svlékat. My ostatní jsme ho následovali a taky jsme se

svlékali.

„Svlíkneme se donaha a ty pak hodíš pistoli do vody. Skočíme do řeky a ty zavřeš most. Ujednáno?“

John Hardin chvíli přemýšlel a pak řekl: „Ujednáno.“

Dupree si svlékl prádlo, po něm Tee, pak já a nakonec to velmi váhavě a s bručením udělal Dallas.

John Hardin se šťastně usmíval a vychutnával pohled na své pokořené nahaté bratry. „Všichni máte malý

pindíky.“

Lidé na doslech se začali smát. Smál se i šerif a jeho pomocníci.

„Jsou tady reportéři?“ zeptal se Dallas.

Otočil jsem se a uviděl fotografa s několika fotoaparáty na krku a dalšího s videokamerou.

„Fotografové taky,“ hlásil jsem.

„Moje kariéra je v háji,“ prohlásil Dallas s prohlubujícím se zoufalstvím.

„Tenhle záběr se rozšíří po celém státě,“ řekl Tee.

Dupree se podíval na nebe a zakřičel: „Hoď pistoli do vody. Tak jsme se domluvili.“

John Hardin zaváhal a pak hodil pistoli do slané vody v řece.

„Skočíme,“ řekl Dallas, „a ty hned zavřeš most. Ujednáno?“

„Z pitné vody v tomhle zapadákově dostala matka leukemii. Berte si vodu z řeky Savannah, debilové. Je v

ní nukleární odpad, splašky z papíren…“

„Tak ujednáno?“ opakoval Dupree. „Máma se probrala z kómatu a nejdřív se ptala po tobě. Opravdu by těchtěla vidět.“

„Máma, maminka,“ rozplakal se John Hardin. „Ujednáno?“ zeptal se Dupree znovu.

John Hardin na nás opět pohlédl. Oči se mu náhle naplnily záští. Vykřikl: „Skákejte, parchanti nahatý,

skočte. A doufám, že vám žraloci ukoušou koule. Skočte a já pak most zavřu.“

„Mám strach z výšek,“ fňukal Tee.

„Tak ti pomůžu,“ řekl Dupree a postrčil ho z mostu.

Tee ječel nefalšovanou hrůzou, dokud nedopadl do vody. Když se vynořil na povrch, skočili jsme společně

my ostatní. Myslím, že jsme to provedli s velkým citem pro styl.

Dopadl jsem do dubnově studené Waterfordské řeky a ponořil se hlouběji než kdykoli v životě, ponořiljsem se tak hluboko, že když jsem otevřel oči, musel jsem plavat poslepu nahoru ke světlu. Voda bylamatná a temná spoustou živin, které hojně rostou v jasně zelených bažinách. Když jsem se vynořil napovrch, oči všech tří bratrů byly upřeny na ocelové nosníky mostu nad námi. Zvedl jsem je taky a mostzačal svou těžkopádnou, mechanickou cestu dolů, jak John Hardin dodržel svou část úmluvy. Šerif námdolů pokynul a zakřičel díky.

Byl čas přílivu a proud byl silný. Byli jsme už sto metrů proti proudu, když jsme uviděli šerifa a jeho lidi,

jak nasazují Johnu Hardinovi želízka a usazují ho do policejního auta.

„Co teď?“ zeptal se Tee.

„Necháme se odnést přílivem k tátovu domu,“ navrhl jsem. „Moje kariéra skončila,“ úpěl Dallas.

„Začni něco jinýho, brácho,“ nabádal ho Tee. „Třeba synchronizovaný plavání. Ovšem bez plavek.“

Smáli jsme se a Tee a Dupree se okamžitě ponořili pod vodu a vystrčili dvě chlupaté nohy vedle sebe s

nataženými špičkami a jednou nebo dvakrát s nimi současně kopli, než se objevili zase nad hladinou a

kašlali a frkali vodu z nosu. Ale pořád se smáli.

„Opravdu máme malý pindíky,“ řekl Tee.

„Mluv za sebe, chlapečku,“ ohradil se Dallas.

„Vidím tvýho pindíka. Všem nám visí jako myší ocásky,“ řekl Tee, obrátil se na záda a smutně si prohlížel

své nedostatečné přirození.

„Mám otázku,“ ozval jsem se. Plaval jsem čubičku a cítil úlevu, že je to obléhání za námi. „Jak často John

Hardin takhle ujede?“

„Dvakrát nebo třikrát za rok,“ odpověděl Dupree. „Ale tohle je novinka. Předtím nikdy nepoužil pistoli anikdy nešel na most. Za dnešek bych mu dal jedničku s hvězdičkou za vynalézavost.“

„Je to smutné. Je mi ho líto,“ ozval se Dallas. Plaval na zádech.

„Ano, je,“ přiznal Dupree. „Ale je to taky legrace.“

„Řekni mi, co je na tom legračního,“ vyzval ho Dallas. „Našeho bratra právě odvážejí v poutech do

blázince.“

Dupree odpověděl. „Napadlo tě někdy, že skočíš úplně nahý z mostu a celé město se bude dívat?“

Zařval jsem smíchy. Pocítil jsem k bratrům lásku. Otočil jsem se na záda. Chvíli jsme plavali tiše a já seponořil do veselých i smutných myšlenek. Byli jsme chlapci od řeky, dobří plavci a rybáři. Vyrostli jsme vmuže v domově plném tajné hrůzy, která nás všechny různým způsobem poznamenala. Měli jsme v soběpodivnou temnotu, složenou z nedůvěry a pokřivení. Používali jsme smích jako zbraň i preventivní lék.

Jak jsme plavali, voda přiléhala k mému tělu jako studené hedvábí. Nikdy jsem nepocítil tak čistou,živočišnou nahotu. Poslouchal jsem, jak si bratři povídají, a každým slovem jsem k nim měl blíž. Jejichprostřednictvím jsem mohl studovat některé z trhlin, které jsem si nesl s sebou ve vlastním životě. Mělijako já nesnadnou a těžko ovladatelnou povahu, ale byli ke každému, s kým se setkali, až přehnanězdvořilí. Všichni byli praktičtí a na povrchu neuhlazení, ale dokázali se mi podívat do očí a vyjádřitnáklonnost smíchem, a když jsem byl s nimi, nikdy se nezdálo, že by byli radši jinde nebo dělali něco

jiného.

Mávali jsme lidem na břehu, a jak nás příliv unášel, poznal jsem, že bratři stejně jako já nechtějí, abytenhle den skončil. Střídali jsme se a vyprávěli si různé příhody a já i bratři jsme zdůrazňovali všechnypodrobnosti, které zdobí vrstvy každého dobrého příběhu. Jako Jižani jsme věděli, jak udělat historkunapínavou. Slyšel jsem kolem sebe jejich hlasy a těšil se ze zvuku rodného jazyka, který vycházel zjižanských úst. Bratři mluvili všichni najednou a překřikovali se, zatímco jsme plavali srdcem naší řeky, té,která nám jako jediná zpívala, když jsme byli chlapci. Bylo to jako večerní mlha. Naslouchal jsem řečisvých bratrů, jejich sladkému přízvuku s měkkým předením souhlásek a šeplavými sykavkami, měkkostikaždého slova, které na mě dopadalo jako rosa rodného jazyka.

V malé armádě bratrů jsem se brodil vodou k otcovu domu a uvědomoval si, že zítra budu v letadle nacestě do Evropy za svou dcerou a že jsem právě prožil týden, který úplně změní můj život. Cítil jsem sepřipoután k této řece, k tomuto městu, k otevřené obloze, ke všemu kolem.

Moje dcera o tom nic nevěděla. Nevěděla, proč je to pro mě tak nevýslovně důležité. Zítra se vrátímdomů, budu Lee vyprávět všechno, co jsem viděl, slyšel a cítil a budu věřit, že mi její srdečný a otevřenýduch dítěte vyrůstajícího bez matky odpustí, že jsem ji odvezl z rodné země. Dal jsem jí všechno kromě

Jihu. Ukradl jsem jí její navštívenku.

Druhý den mě Mike Hess s Ledare dovezli na letiště v Savannah a já jsem podepsal smlouvu na seriál.Mike mě chytil ve slabé chvilce, kdy jsem opět překypoval láskou ke svému životu.

–––––Kapitola––––—

sedmnáctá

V tom zkresleném, ale ctihodném světle, osvětlujícím léta, která nazývám svým dětstvím, jsem vyrůstal ve

dvoupatrovém domě s mnoha pokoji a začal jsem kvůli němu milovat nepraktické architekty, kteřívyčarovali výklenky a podivně tvarované pokoje, dost velké na to, abychom se v nich mohli schovat přinejkrutějších hádkách rodičů. Byl jsem nervózní chlapec a mým oblíbeným místem bylo tajné schodiště.Otec, který miloval zákony a dobrou whisky, pokládal dům za samozřejmost, ale matka se vžila do domuvšemi póry těla, znala každý centimetr po paměti a dokonce s domem mluvila, když se při jarním úkliduponořila do svých myšlenek. Pro otce byl dům místo, kde si pověsil klobouk a šaty a kde přechovával svou

sbírku knih, ale pro matku znamenal světem vyslyšenou modlitbu.

Byl postaven v roce 1818 ve stylu, kterému se začalo říkat waterfordský. Pevné štukové základy navápenné maltě s kameny. Dvě verandy nad sebou se dívaly na východ, aby zachytily chladný vítr od řeky i

v těch nejteplejších letních dnech.

Pokoje byly prostorné a měly vysoké stropy. V domě bylo podkroví, kde páchly kuličky proti molům a cedrové dřevo a které bylo nacpané dostatečným množstvím odloženého nábytku, beden, záclon azávěsů, aby se tam mohlo schovat městečko dětí v nebezpečí. Dům se ale dostal do rukou Johnsona

Hagooda a Lucy McCallových podivnou náhodou.

Věděli jsme, že od počátku manželství se rodiče chovali jako dvě vichřice, které se střetly čelním nárazem.V jejich spojení bylo něco nevhodného a umělého. Pro mě byla zdrojem těchto znepokojivých informacímoje řečná babička Ginny Penn, která se vždycky snažila vyvolat ve mně dojem, že matka spadla z korbynákladního auta se zelím a nějak nalákala nezkušeného otce k oltáři. Možná jako reakci na snobismus své

matky přivedl otec naši matku Lucy do Waterfordu jako svou zákonnou manželku, aniž by se předtímzmínil o jejím jménu před svými rodiči. Nikdo ji neznal a ani jediný občan Waterfordu nikdy neslyšel anislovo o její rodině.

Pro Jižany není nic důležitějšího než původ a Lucy svůj původ zastírala od okamžiku, kdy se v jednomrevuálním klubu v Atlantě seznámila s otcem. Otec tam popíjel a nevěděl, že Lucy je profesionálnístriptérka. Johnson Hagood se právě vrátil z bojů na evropském jevišti druhé světové války a viděl tolikkrveprolití, že by to stačilo na tucet životů. Hledal, jak by znovu začal, a Lucy zase hledala, jak by seodtamtud dostala, a v tom okamžiku o sebe zakopli. Jejich svatba se konala v kanceláři smírčího soudcepoblíž pevnosti McClellan. Otec byl oblečen ve slavnostní uniformě a matka ve volných bílých šatech,upnutých vysoko ke krku. Narodil jsem se pět měsíců po svatbě a matka o mně mluvívala jako o svém„dítěti lásky“, dokud ji to Ginny Penn neodnaučila. Mně se líbilo, když mi matka říkala „dítě lásky“.

Když jsem vyrůstal, věděl jsem o tom málo a dozvídal jsem se to postupně a přerývaně v době, kdy bylamatka poprvé v nemocnici kvůli leukemii. Zdroje byly různé a překvapivé, ale hlavním se stala matkasama. Rakovina jí umožnila pohlédnout znovu na minulost otřesně zbavenou pěkných chvil. Lucy připadal

otec hezký a jeho rodina vznešená. Vypadalo to, že je pro ni tou nejlepší možností jak uniknout danému

bezútěšnému životu, a tak se jí bez velkého rozmýšlení chopila. Protože neměla vůbec žádné zázemí,zapojila veškerou svou živou představivost a vymyslela si ho. Vymyslela si svůj životopis z nutnosti, a když

se ukázal dost dobrý pro Johnsona Hagooda, slovo od slova ho začlenila do příběhu, který o soběvždycky vykládala.

Otec vzal Lucy O’Neillovou za slovo a oznámil rodičům, že se oženil s tanečnicí z Atlanty, která sizdokonalovala své umění jako členka baletu. V roce 1947 v Atlantě žádná baletní skupina nepracovala, ale

tento pozoruhodný kulturní údaj otec nemohl znát. Lucy O’Neillová byla nekonvenčně krásná. Její krásabyla přirozená a pramenila z nejasného, podezřelého původu. Muže k ní přitahovala její postava,překvapivé křivky, které připomínaly slova jako „smyslný“ a nechávaly je roztávat na jazyku se sladkostítropického ovoce. Vždycky jsem měl podezření, že se otec oženil s jejími ženskými tvary a neměl ponětí ojejí povaze. Věděl, že je nevzdělaná, že nechodila do školy, ale neměl představu o tom, že je negramotná.

Okouzlilo ho to, co pokládal za bystrost nezkaženého ducha. Ale ve skutečnosti se s ní oženil, aby ranilsvou matku, a to se mu podařilo v daleko větší míře, než si dokázal představit. Ginny Penn Sinklerová-McCallová prohlásila, že Lucy patří mezi spodinu společnosti, jakmile ji spatřila.

Práce v revue však není špatnou univerzitou pro šestnáctiletou dívku, která nikdy nechodila do školy, aby

se naučila znát muže. V jejím světě musela žena pochopit abecedu a text smyslnosti, jehož řádky se dalylehce naučit a používat. Lucy měla vždycky výhodu před uhlazenými a zhýčkanými ženami, které pozdějipoznala ve Waterfordu, protože její znalost mužů pocházela ze dna a ne z vrcholku. Znala chlapce, jak nani opilí pivem křičeli v pilinách manéže, aby si sundala podprsenku, a jak jí lepili dolarové bankovky napodvazky, a neznala ty, kteří ve smokingu mluví o básních Sidneyho Laniera na přátelských jarníchvečírcích. Její pohled na muže měl jen jeden rozměr, ale nebyl nepřesný. Muži jsou zajatci svého pohlavía ženy drží klíče k ráji. Její teorie o vztahu mezi muži a ženami byly tvrdě upřímné a živočišné a po celýsvůj život je nezměnila. Na večírcích, kde se pohybovala mezi zkušenými muži, ji se záští a údivemsledovaly všechny ženy v místnosti. Ačkoliv neměla vytříbenost a lesk, nikdo nechápal podstatu lépe než

Lucy McCallová.

Od prvního dne, kdy se s ním seznámila, stvořila Lucy pro Johnsona Hagooda svoji minulost. Vyprávělamu, že je jediným dítětem vážené atlantské rodiny. Vyrostla v domě číslo 17, tudorského stylu, v uliciPalisades ve čtvrti Brookwood Hills. Její otec byl členem advokátní kanceláře King a Spaulding, což bylajediná katolická právnická firma ve městě, a specializoval se na fondy a nadace. Její matka Catherine byla

z matčiny strany příbuzná s atlantskými Spauldingy, oba rodiče byli členy farnosti Svatého srdce a matkaprvní katoličkou v atlantské Lize mladých. Zahynuli při vlakovém neštěstí v blízkém Austellu, když seGarner O’Neill pokoušel přejet silnici před vlakem.

Lucy poslali do Albany v Georgii k tetě, která byla starou pannou, ale Lucy ji nesnášela. Utekla z domu,když jí bylo šestnáct, a do Atlanty ji svezl farmář, dodávající vejce na trh. Od roku 1947 do roku 1986 tobyla oficiální verze Lucyina života a nezměnilo se na ní ani slovo.

Ten příběh byl skutečný a vyprávěla jí ho jedna stará striptérka, která byla léta milenkou Garnera O’Neilla,

než přišel se svou ženou o život při vlakovém neštěstí. Kdykoli se manžel nebo děti zeptali Lucy narodiče, rozplakala se tak usedavě a nelíčeně, že všechno vyzvídání a dotazy byly udušeny hned v zárodku.

Tak se matka poučila o síle příběhů a slz. Tragická smrt O’Neillových tvořila hlavní osu příběhu, o kterémtvrdila, že ho prožila, ale ve skutečnosti tomu tak nebylo. Zůstala té historce věrná, a tak se důvěrněseznámila se spolehlivostí smyšlenek a neochvějností výmyslů.

Ginny Penn McCallová, která vyrostla mezi charlestonskými Sinklery a cítila v kostech jemnosti

ušlechtilého rodu a vychování, na první pohled odhalila, že je Lucy vetřelec. Ginny Penn si poslechla jejípřízvuk a poznala, že Lucy nebyla vychovaná v Atlantě, a tím méně ve význačné rodině. Hned první večerprohlásila před svým manželem, že Lucy „je jenom chátra, obyčejná bílá chátra, a já nevěřím ani slovu ojejích rodičích nebo nějakém vlakovém neštěstí na přejezdu v Austellu“. Lucy věděla, že Ginny Penn

neoblafla, a tak vsadila na to, že získá náklonnost svého tchána, Silase Claibornea McCalla.

Byl na okrese známý jako lovec a rybář a Lucy se brzy dozvěděla, že Ginny Penn nikdy v životěnevystřelila z pušky. Jak se střídala roční období, Lucy nechávala své hejno synů u Ginny Penn a chodilado lesů se Silasem, když začala lovecká sezona. Sedávala s ním ve člunu, když na jaře táhly po prouduryby, aby nakladly vajíčka do sladké vody. V zimě spolu bývali na posedu a čekali na hejna tetřevů,divokých husí a kachen, až se snesou na zaplavená rýžová pole. Protože znala tajná hesla kolem výběrurybářského náčiní a střeliva, bylo pro Lucy hračkou získat postupně Silase McCalla na svou stranu. Ačkolisi Ginny Penn od prvního dne stěžovala, že Lucy nerozezná pravé stříbrné příbory od postříbřených, Silas

se vychloubal, že jeho snacha umí hodit vlasec tak daleko jako muž a vystopovat divokého kance v

černých bažinách. Stížnosti Ginny Penn na Lucy se podobaly těm, které kdysi měla na Silase. Když se Silas

snažil dokázat charakter nějakého cizince, Ginny Penn prohlédla příborník s porcelánem, jestli nebyloněco ukradeno. Silas prohlásil před celým městem, že si myslí, že jeho snacha je „dobrá holka“. To bylomezi jistou vrstvou jižanských mužů největší doporučení a Ginny Penn to matce vždycky nejvíc zazlívala.

Na podzim roku 1948, když se Johnson Hagood McCall oženil s Lucy, vstoupil do prvního ročníkuprávnické fakulty na Univerzitě Jižní Karolíny v Columbii podle zákona o vojácích druhé světové války.Dojížděl tam z Waterfordu, tři dny bydlel v penzionu a pak se na zbytek týdne vracel domů k manželce.

Válka zvýšila jeho ctižádost a studium práva se mu zdálo snadné. Byl zdravý, rozumný a spravedlivý a

právě objevil, že má nadání pro polemiky a hru se slovy. Právnická škola mu také poskytla možnost stýkat

se se ženami, které odložily vysokoškolské vzdělání kvůli práci ve válečném průmyslu. Společnostinteligentních žen byla pro něj zapomenutým potěšením a ten první rok začal být k Lucy kritický. Jejíprostotu zdůrazňovaly živost a mládí. V Johnsonu Hagoodovi se brzy usídlila hořkost a začal litovat svéhoimpulzivního manželství, když poznal, jak malým přínosem mu Lucy bude. Náhodně objevil, že nikdyneslyšela o Mozartovi nebo Miltonovi nebo o svaté Říši římské. Byla nejen nevzdělaná, ale zdálo se, ženeprojevuje vůbec žádný přirozený zájem o jeho studium práv.

Každý den poslouchala rádio a nikdy ji neviděl číst knihu nebo časopis. Tvářila se velice znuděně, kdykolis ní chtěl prohovořit nějaký ožehavý problém obchodního práva. Když jí sdělil, že by chtěl, aby se zapsalado nějakého univerzitního kurzu, aby si rozšířila znalosti, Lucy mu řekla přímo, že svou energii apozornost hodlá věnovat péči o děti. Jestli chtěl univerzitně vzdělanou ženu, měl na to pomyslet, než se sní oženil. Byla tak dojemně šťastná ze svého těhotenství, že se Johnson Hagood nechal také unéstdětinským smyslem pro tajemství, které do toho vkládala. Jeho kapitulace zpečetila celoživotní modeljejich chování. Dítě v Lucy vždycky nějak panovalo nad mužem v otci. „Dejte si pozor na bezbrannéženy,“ říkal nám později otec. „Bezbranné vás vždycky dostanou.“

Těhotenství přinutilo Ginny Penn jednat. Prakticky Lucy unesla na měsíc do Charlestonu a uspořádala proni intenzivní kurz společenských předpisů a chování. Nabádajíc Lucy, aby se dívala a nemluvila, předala jív průběhu čtyř týdnů intenzivního školení základní znalost stříbra, porcelánových vzorů, způsobůstolování, zdvořilých rozhovorů a pravidel chování. Tehdy Ginny Penn ke své úzkosti poznala, že Lucypochází z ještě nižších vrstev bílého Jihu, než tušila.

V Henryho restauraci na Market Street si Lucy pečlivě a soustředěně prostudovala jídelní lístek a pak sipokaždé objednala totéž jako Ginny Penn. Ginny Penn si myslela, že to svědčí o nízké představivosti nebomalé odvaze, ale byla v tom ochota se učit a Lucyino nadání pro mimikry podalo hrdinský výkon.

Ginny Penn ke svému překvapení zjistila, že se Lucy rychle učí. Když se vrátily do Waterfordu, uměla Lucy

držet správně vidličku a ukrojit si na wedgewoodském talíři kousek masa, aniž by vzbudila pozornost.Uměla prostřít stůl pro deset osob a věděla, co si počít se salátovou vidličkou, stejně jako s nožem naryby. Chápala rozdíl mezi sklenicemi na červené a bílé víno a Ginny Penn ji také naučila připravit sedmrůzných jídel na každý den týdne, protože si Johnson Hagood stěžoval, že Lucy neumí uvařit ani vejce.Přestože Ginny Penn nebyla moc slavnou kuchařkou, byla dobře vyškolena v základech a naučila se vařitv Charlestonu okázalým a vážným způsobem. Dokonce Lucy obřadně poskytla svůj tajný recept na krabípilaf, místní jídlo, vyslovované vždy po francouzsku. Naučila Lucy, že vaření je jistý způsob jak poznatkultivovanost ženy. Brát je příliš vážně je známkou nespokojenosti, ale zvládnout bezpečně sedm jídel,která potěší jazyk i oko, to značí vážnou ženu, která ví, co se patří.

Brzy poté, co se Lucy vrátila do Waterfordu, najali si s manželem roztomilý, ale uboze opravený bývalý

domek pro otroky za domem Harriet Varnadoe Cotesworthové. John Hagood musel nasadit veškerý svůjšarm a výmluvnost, aby dosáhl slyšení u samotářské slečny Cotesworthové, která byla jednou z dlouhéřady podivínů, typických pro malá jižanská městečka. Byla to zahořklá žena se silným sklonem k paranoie,

které se město už dlouho bálo. Její dům nebyl vymalován od roku 1920, a aby získala peníze, prodávalavždycky jednou za čas kusy starobylého rodinného nábytku Hermanu Schindlerovi, starožitníkovi zCharlestonu. Souhlasila s pronajmutím domu Johnsonu Hagoodovi, protože zoufale potřebovala peníze avěděla, že je spřízněn se Sinklerovými z Charlestonu. Domluva se odehrávala u pootevřených dveří.Nepohlédla do tváře muži, kterému pronajímala dům, ani se ho nezeptala na jméno jeho manželky.

Lucy byla většinu týdne sama, když manžel chodil do školy v Columbii, a tak začala pomalu a zdlouhavědobývat srdce Harriet Varnadoe Cotesworthové. Použila všechny triky, které se naučila při školení vCharlestonu. Trhala květiny, divoké i zahradní, upravovala je do jednoduchých skleněných váz anechávala na zadním schodišti Harriet. Kdykoli nakupovala, kupovala zvlášť rajčata, okurky nebo cokoli

jiného, co bylo zrovna k dostání, pro svou domácí. Když pekla sušenky nebo chleba, vždycky pamatovala

na Harriet. Nebyla v tom lest ani záměr, ale Lucy byla ve Waterfordu tak osamělá a odstavená jako

Harriet Cotesworthová.

Harriet nedovolila v prvních měsících života Lucy v domku otroků, ani aby ji zahlédla, ale její darypřijímala. Nechávala jí za ně vybraně psaná poděkování na třicet let starém papíru, které Lucy potěšily,ale neuměla si je přečíst. Johnson Hagood jí je předčítal nahlas, když se vrátil koncem týdne domů, aLucy tvrdila, že miluje zvuk jeho hlasu, když čte tak umně zvolená slova. Brzy začala Jonsonovi ukládatrůzné práce kolem Harrietina domu. Jeden víkend ho přiměla opravit nebezpečně podemleté předníschody. Jiný den ji přemluvila, aby ho pustila na střechu, kde strávil dva dny opravou prosakujícího místa.

Uměl zacházet s nářadím a Harriet se brzy vynořila ze své samoty a začala ho používat na různé práce.Ale její srdce patřilo Lucy.

Jednou, když Lucy několik dní nespatřila v domě Harriet žádné známky života ani pohybu, vyrazila zadnídveře a vstoupila do plesnivého, zchátralého domu. Nábytek byl v několika místnostech nakupen až kestropu, ale Lucy mezi ním našla chodbičku, která vedla z místnosti do místnosti, až došla ke krásněvyřezávanému schodišti.

V domě to bylo cítit jako pod vodou a plíseň páchla jodem jako koberec mořských chaluh. Kousekkvětovaných tapet jí zůstal v ruce, když stoupala po schodišti a volala: „Slečno Cotesworthová, slečnoCotesworthová.“ Když se konečně dostala do hlavní ložnice, otevřela dveře a uviděla HarrietCotesworthovou v bezvědomí na podlaze v kaluži moči.

Když se večer Harriet ve své ložnici probrala, seděla u ní Lucy a řekla jí, že má oboustranný zápal plic, ale

že jí dal starý doktor Lawrence velkou dávku penicilinu a že si myslí, že byla nemoc podchycena včas.Lucy jí uklidila ložnici a všude rozmístila čerstvé květiny. Vydezinfikovala koupelnu, převlékla ložní prádlo a

roztáhla závěsy, aby se do místnosti dostalo po letech slunce. A Harriet byla příliš slabá a zmatená na to,aby si na něco stěžovala. Ačkoli se její modré oči dívaly podezíravě a ustrašeně, nebyla vzhůru dostdlouho, aby mohla udělat scénu. Když se znovu probudila, Lucy ji lžící nakrmila domácí zeleninovoupolévkou.

Během zápasu s nemocí Lucy Harriet krmila a dělala to roztomile a s dobrou náladou. V těch dvoutýdnech našla městem pomlouvaná slečna Cotesworthová dceru, kterou nikdy neporodila. Lucy se vposledních dvou letech Harrietina života naučila, jak má jednat dcera, když její matka leží na smrtelnéposteli. Obě měly z minulosti dost šrámů na to, aby se dokázaly přenést přes propasti, které je společensky oddělovaly.

Harriet pokračovala v učení, které začala Ginny Penn v Charlestonu. Začala Lucy upozorňovat na pasti anebezpečí, se kterými se během života ve Waterfordu setká. Stařena svěřila Lucy všechno o tajnostech askandálech, které pokřivily historii starých waterfordských rodin. Nic tak nepoškodí lesk a sílu starýchslavných jihokarolínských jmen jako skandál. Doložila to vyprávěním o pádu tuctu význačných rodin,jejichž patriarchové nebo synové se nedokázali držet dál od dívek z nižší třídy. Ačkoli Harriet vykládalastejný příběh, který se přihodil Johnsonu Hagoodovi, zdálo se, že souvislost nebere na vědomí, protože jijejí vzrůstající náklonnost k Lucy zaslepovala.

5. listopadu 1948 jsem se narodil v ložnici v prvním patře domu Varnadoe Cotesworthových, v posteli jako

dostavník, kde se narodily celé generace Varnadoeů i Cotesworthů. Na Harrietino naléhání mě pokřtiliJohnson Varnadoe Cotesworth McCall. Lucy jí s radostí vyhověla, protože to jméno rozzuřilo Ginny Penn.Celé město se smálo, když Lucy udělila svému prvorozenému synovi to vznešené, jazyk lámající jméno,ale Harriet Varnadoe Cotesworthová plakala štěstím. Chtěla po svém milovaném otci pojmenovat syna,kterého neměla, a konečně se dožila splnění svého snu.

Varnadoe a Cotesworth uprostřed mého křestního jména mi působily velké potíže v dětství, protože celéměsto vědělo, že nejsem žádný Cotesworth, a žádného rozeného Varnadoea nikdy nevidělo. Můj pas ařidičský průkaz zněly vždycky na jméno John V. C. McCall. Během války ve Vietnamu jsem aktivistům nauniverzitě vždycky tvrdil, že mě rodiče pojmenovali po Viet Congu. Jenom nejlepším přátelům nebo přinějakém velkém popíjení jsem se stydlivě a omluvně svěřoval se svými okázalými prostředními jmény.

Půl roku se Waterford posmíval Lucyinu velikášství, když náhle Harriet ve spánku zemřela. Smích jednouprovždy ustal, když byla přečtena Harrietina poslední vůle a vyšlo najevo, že všechno, co Harriet vlastnila,

včetně domu Varnadoe Cotesworthových, odkázala Johnsonu Hagoodovi a Lucy McCallovým.

Vlastnictví Lucy změnilo. Zamilovala se do velikosti, tvaru a prosté majestátnosti domu, kde vychová svéděti. Dům v ní vzbudil vášeň pro krásnou architekturu, zvláštní smysl pro starožitnosti, zvyky zahradníka,nutkání ptáčníka a lásku k šumění deště, který bubnoval na zrezavělou plechovou střechu při letní bouřce.

Společně s otcem dali do pořádku zchátralé kupy starožitností, které našli v pokojích, síních a podkroví.Dům je spojil tak jako nic předtím, dokonce ani mé narození.

Dům Varnadoe Cotesworthových byl potvrzením podivného svazku rodičů, ale celý ten příběh kolem jejich

nečekaného dědictví matku změnil a vzbudil v ní pocit, že přes to všechno může prožívat šťastný život.Nazývala to největším příběhem Jihu a vykládala ho hloučkům uctivých turistů, kteří se každým rokem najaře táhli naším domem. Matka se oblékla do jižanských krinolín, odhalila krásná ramena ve světle svíčeka poskytla návštěvníkům krátké vyprávění o domě, než jarní prohlídky úplně změnila a začala jimvypravovat příběh, který jí před mým narozením svěřila Harriet Cotesworthová.

Každý rok jsme si s bratry chodili poslechnout matku, jak popisuje líbeznou Elizabeth BarnwellCotesworthovou, Harrietinu pratetu, která kdysi chodila po podlaze z borovicových prken, na kterých jsme

si divoce hráli. Vykládala ten příběh s tak vášnivým zaujetím, že my, její zbožňující synové, jsme simysleli, že vypráví příběh svého vlastního mládí, kdy musela mladým mužům připadat tak roztomilá akouzelná, jako se zdála nám.

„Jmenovala se Elizabeth Barnwell Cotesworthová,“ začala matka, „a narodila se v ložnici, kde se o dobrých sto let později narodil můj syn Jack. O její kráse se vyprávěly legendy, když ji rodiče poslali doCharlestonu, aby tam dokončila školu. Tam se při tanci seznámila s pohledným mladým poručíkem, který

byl s posádkou v pevnosti Moultrie a jmenoval se William Tecumseh Sherman. Jediný tanec s ní tohotoabsolventa West Pointu naprosto okouzlil.“

Kdykoli Lucy vyřkla jméno antikrista Shermana, shromáždění posluchači, většinou Jižané, kterým příbuznícelý život vykládali historky o Shermanově zneuctění a zplundrování Jihu, vydechli hrůzou. Žádný Jižan,jakkoli liberálního ducha, nikdy nepromine Shermanovi jeho fenomenální pochod k moři, kterým navždy

zlomil vaz Konfederaci. Matka hrála na strunu nenávisti davu k Shermanovi, jak se jen dalo.

Stáli jsme nad ní, seřazeni v pyžamech u zábradlí, matka na nás mrkla a my jsme mrkli zase na ni, kdyžpokračovala v líčení kouzelné Elizabeth a jejího ctitele. Lidé nás nikdy nespatřili, ale my jsme se vždyckydrželi na dohled Lucy a její vyprávění nás pokaždé vzrušovalo.

Každým rokem se ten příběh rozrůstal a měnil, jak matka přidávala vlastní podrobnosti. Protože příběh oShermanovi a Elizabeth patřil jen matce samotné, poznamenal začátek jejího přerodu ve waterfordskéspolečnosti. Během celého mého dětství potkávala dobře oblečené davy na jarní exkurzi. Pohybovali se po

ulicích za svými průvodci, kteří nesli stříbrné svícny, aby jim posvítili na cestu.

Lucy už měla zkušenosti s vystupováním, a tak bylo pro ni snadné hrát čistokrevnou jižanskou dámu zvyšší společnosti. Když pozdravila ztichlé vlnící se zástupy, které pohlížely na staré domy, jako by to bylysoukromé kaple, pokaždé uslyšela, jak celá skupina zatajila dech, když ji spatřila na verandě v šatech,které jí darovala Ginny Penn. Během těch let, kdy matka získala sebedůvěru a postavení ve městě, seproslavila svým nadáním vyprávět příběhy. Vždycky zdůrazňovala vážnost tam, kde se to patřilo, a tvrdila,

že za všechno vděčí generálu Shermanovi. Chudák bratr Tee vyrůstal pokořován vlastním jménem,Tecumseh, neboť tak byl pokřtěn na počest tohoto vojáka, nikoli velkého náčelníka.

Když jsem byl v posledním ročníku střední školy, dostal jsem jako jeden z vánočních dárků právě lístek na

každoroční jarní exkurzi po jižanských domech. Mnoho rodičů mých spolužáků se tehdy dalo dohromadya získali zvláštní slevu pro celou skupinu, protože si mysleli, že je nejvyšší čas, aby se jejich dospívajícíděti poučily o architektonických skvostech našeho města. Ten večer v roce 1966 jsem poprvé přicházel kdomu, kde jsem se narodil, jako turista a pociťoval jsem obdiv davu, když se matka objevila ve svýchšatech z jižanských plantáží, s ruličkami vlasů a obličejem planoucím odrazem světla svíček. Pohlédl jsemnahoru a uviděl mladší bratry, jak vykukují mezerami zábradlí na hořejší verandě. V počátečních letechbyla matka nezkušená a mnohá fakta uváděla špatně, ale toho večera vykládala příběh svého domu sespolehlivou profesionalitou. Příjemným hlasem přivítala skupinu, která se v půlkruhu shromáždila upředních schodů. Pak pozdravila deset studentů z Waterfordské střední školy a my jsme odpověděliveselým pokřikem.

Držel jsem za ruku Ledare Ansleyovou a naše školní láska se chýlila ke konci. Jordan chodil se Shylou a

Mike a Capers přivedli elegantní McGheeova dvojčata, jejichž rodiče seděli ve výboru historické nadace.Vždycky jsem slyšel příběh o Shermanovi ukrytý ve stínu a chytal jsem útržky, jak matka vodila lidi z

místnosti do místnosti.

Nemůžu ani vypovědět, jak jsem byl toho večera hrdý, když jsem poslouchal matčin hlas, jak začínávyprávět příběh Harriet Varnadoe Cotesworthové, který pokračoval příběhem Harrietiny pratety Elizabeth.Narodila se, když ve Waterfordu padal vzácný sníh, a její neobvyklé kouzlo bylo částečně přičítáno deseticentimetrům sněhu, které v noci jejího narození pokryly město. Když jsem poslouchal, jak Lucy vypočítává

všechny podrobnosti Elizabethina života a mluví o tom, že dřívější obyvatelka byla zvláštní a všestranněvýjimečná žena, znovu jsem pocítil její kouzlo.

Matka nám pokynula, abychom ji následovali, a vedla návštěvníky do obývacího pokoje, kde trpělivě

čekala, až se všichni uklidní, než bude pokračovat. Shyla byla zavěšená do Jordana. Všimla si, že se na ně

dívám, a poslala mi přehnaný polibek. Předstíral jsem, že ho ve vzduchu chytám. Mike Hess měl už tehdy

zálibu v historii a lapal každé slovo, které matka vypustila z úst. Capers sebral ze sekretáře v chodběmísu, otočil ji a přečetl si slovo „Spode“. Capers dobře věděl, že matka je ctižádostivý přivandrovalec, adoufal, že ji přistihne při projevu špatného vkusu. Ale Lucy před ním měla sedmnáct let náskok a uždávno se ve své hře zdokonalila. Co nebylo v domě autentické, a bylo toho dost, to se během těchazalkových dní jarních exkurzí pečlivě udržovalo mimo dosah návštěvníků. V prvních letech se takovýchchyb dopouštěla, ale společenské pokoření ji rychle vyléčilo z přehlédnutí nebo neznalosti. Pečlivězahlazovala stopy a nikdy neudělala stejnou chybu dvakrát.

„Po prvním tanci poručík Sherman napsal Elizabeth dopis stejně přirozeným a upřímným stylem, jakýmpozději napsal své paměti. Sdělil jí, že tanec s ní změnil navždy jeho život.“

„Zapůsobila jsem na tebe taky tak, Jordane?“ slyšel jsem šeptat Shylu.

„Taky,“ zašeptal jí Jordan do ucha.

„A na tebe, Jacku?“ mrkla na mě.

„Elizabeth,“ zašeptal jsem, „ach, Elizabeth.“ A Shyla udělala pukrle a nějaká stará dáma si položila prst na

rty.

„Sherman jí napsal, že si poprvé v životě přál, aby kapela hrála pořád a valčík nikdy neskončil,“ pokračovala matka, „ale musel se připojit ke skutečné armádě jižanských gentlemanů, kteří věděli, žeElizabeth je výjimečnou prémií té sezony. Všichni chlapci z Charlestonu kvůli Elizabeth šíleli.

Jenom Sherman však upoutal její zájem, o Shermanovi psala domů matce a otci, kteří si její dopisy četliprávě v této místnosti. Popisovala dlouhé procházky, na které s poručíkem chodili po odpoledních. Chodilipomalu a důvěrně si svěřovali mnohá tajemství, která nikdy neřekli nikomu jinému.“

Capers zvedl ruku a Lucy se zeptala: „Ano, Capersi, máš nějakou otázku?“

„Byl Sherman hezký?“ zeptal se. „Vždycky jsem si myslel, že byl ošklivý jako tajně spáchaný hřích.“

Návštěvníci se zdrženlivě zasmáli.

„Byl Sherman tak hezký jako Capers?“ ozval se Mike. „To chce Capers ve skutečnosti vědět, paní

McCallová.“

Zase se ozval dobromyslný smích a Lucy odpověděla: „Jeho současníci ho nepovažovali za hezkého, alejak by ti mohly povědět mnohé ženy v této místnosti, vzhled není vždycky nejdůležitější. Záleží nacharakteru, ctižádosti a vášních. Lidé říkají, že v tom byl výjimečný. Dokonce se vyskytly pověsti onějakém chlapci z dobré charlestonské rodiny, který chtěl vyzvat Shermana kvůli Elizabeth na souboj. AleShermanův vzhled ho přesvědčil, že by to asi nebylo dobré.

Sherman konečně jednou Elizabeth políbil a doklad o tom existuje v dopise, který Elizabeth psala svémladé neteři, matce Harriet Cotesworthové. Po tom polibku se cítili zaslíbeni jeden druhému navždy.Tehdy Sherman přijel do tohoto domu, aby se seznámil s Elizabethinými rodiči. V této místnosti poprosil,aby si mohl promluvit o samotě s Elizabethiným otcem. Požádal pana Cotesworthe o ruku jeho dcery.Když se Elizabeth s matkou vrátily z nervózní procházky v zahradě, rozplakaly se, když ucítily kouřdoutníku. Pojďme do knihovny a já vám povím, co se přihodilo.“

Matka šla první, měla štíhlý pás, vypadala jako mladá dívka a já jsem mohl puknout pýchou nad jejímbravurním výkonem. Po letech námahy a tvrdé práce se změnila v ženu, která si zasloužila žít v takovémdomě. Jako pilný samouk se přetvořila v něco, pro co nebyla zrozena. Připadalo mi, jako když nesu nápis,

že to je moje matka, která vede tuto skupinu a vypráví ten příběh. Cítil jsem, že celá skupina se užchytila na vějičku nepravděpodobně romantického příběhu o Shermanovi a Elizabeth.

„Co se stalo?“ zeptal se Mike Hess, jakmile se skupina rozestoupila v knihovně s řadami knih vázaných vkůži.

„Ať to bylo cokoli, určitě to nebylo dobré pro Jih,“ ozval se starší muž. „Je přece řeč o vtěleném ďáblu.“

„Mně připadá, že mladý Sherman musel být docela milý,“ dobírala si ho jeho manželka.

„13. května 1846 vyhlásil Kongres válku Mexiku,“ promluvila matka „a následující týden dostal poručíkSherman rozkaz, aby se jeho prapor připojil k západní armádě, se kterou odtáhne na území Nového

Mexika bránit Santa Fé.“

„A co Elizabeth?“ zeptala se Shyla.

„Vdala se, paní McCallová?“ přidal se Jordan.

Matka ovládala dav dokonale, chvíli mlčela a pak řekla: „William Tecumseh Sherman a Elizabeth BarnwellCotesworthová se už nikdy nespatřili.“

Posluchači vzrušeně vydechli. Matka chvíli čekala a pak začala zase vyprávět. Teď už je měla všechny vhrsti. Pozorováním své matky ten večer jsem se hodně naučil o tom jak udržet pozornost neznámých lidí.Její hlas se znovu ozval a nesl se nad napětím nedýchající, semknutou skupinou, která napjatě

poslouchala každé slovo.

Když uplynul rok, s velkou lítostí na obou stranách zrušili zasnoubení a za šest měsíců se Elizabeth vdalaza Tannera Prioleaua Samse, kupce z Charlestonu, který měl bezvadný rodokmen a hladce ovládalvšechny jižanské způsoby, které postrádal Sherman se svou středozápadní chladnou rezervovaností.

Tanner Sams byl ten odvržený nápadník, který mluvil o vyzvání mladého Shermana na souboj, protože se

dvořil Elizabeth. Trpělivost a vypuknutí války vyneslo Tanneru Samsovi Elizabethino srdce a on zůstal aždo smrti vděčný vojskům mexického generála Santa Anny.

Elizabeth se vpravila do role manželky, matky a paní domu, a podle všech známek se ve svém životěchovala s velkou důstojností. Měla poctivý charakter a její krása se léty jen prohlubovala. Dokonce MaryChesnutová se zmiňuje o její přítomnosti na třech plesech ve svém deníku z dob války a při každémzáznamu ji chválí víc než v předcházejícím.

Když začala válka Severu proti Jihu. Sherman se dostal na Jih, až když ho začal ničit. Přinutil Jih, aby trpěla hořel podle jižanských zákonů plných vášně. Miloval Jih více než kterýkoli jiný generál Severu, protože

chápal jeho pýchu a protiklady, ale to mu nezabránilo v tom, aby se pohyboval po jeho horách a údolích

řek s chladnou a velkorysou zuřivostí. Se svými muži z Mississippi vtrhl do Atlanty a díval se, jak se jehoarmáda zalyká vlastní krví a jak všude zůstávají mrtvoly desetitisíců chlapců z Illinois a Ohia, pohřbenýchnavždy v hlíně Jihu, kterou svou obětí proměnili ve svatou. Sherman odřízl Atlantu od zásobování a tak jizpustošil a naučil vojáky znát cenu zápalek, když chtějí, aby se nepřítel ocitl na kolenou. Shermannezapomněl na idylické zážitky z Charlestonu a výjimečnou lásku, kterou Jižané chovají ke své voňavézemi a pěkným domům. Zpustošil pět set mil toho krásného Jihu a spálil každý dům, ke kterému se jehovojsko přiblížilo. S neúnavným a neúprosným odhodláním projel se svými muži od Chickamaugy poAtlantik a ohněm a krví vepsal své jméno do obětovaného těla Georgie.

Přinutil jižanské chlapce prolévat krev a pokládat životy na stovkách jižanských potoků, polí a cest. Přinutil

jižanské ženy bědovat nad mrtvými a raněnými a objevil, že když jde o to ukončit válku, utrpenítruchlících a hladových žen může být stejně účinné jako čerstvý regiment. Rozkrojil Georgii, jako by byla z

másla, a udělil jí několik nezapomenutelných lekcí o hrůzách války. Dlouhý a chladný podzim roku 1864strávil se svou armádou v poli a pohyboval se nesmiřitelně v dýmu hořících plantáží jako první přemožitelJihu.

Jeho jméno se pro Jih změnilo ve dvě nejodpornější slabiky. Krásné ženy se způsoby hraběnek si

odplivovaly do prachu, když to jméno uslyšely.

Sherman vedl vojáky k Savannah a k obchodním stezkám vedoucím k Atlantiku, jak mu velela vojenská

strategie prověřená staletími. Blížil se k Elizabeth.

Matka pokračovala: „Když generál Sherman po vyplenění Georgie přitáhl k Savannah, panoval všude velký

strach, že se obrátí se svými vojsky k Charlestonu, městu těch, kteří začali nepřátelství ve válce Severuproti Jihu. Charleston měl za sebou těžké obléhání a všichni se ho chystali před Shermanovým útokemopustit. Občané se rozhodli, že své milované město raději spálí vlastní rukou a nedovolí, aby ho vypálilyShermanovy hordy. Charleston zničí ti, kdo ho milují. Yankeeové toho nejsou hodni.

Rozneslo se, že Sherman s vojskem překročil řeku Savannah, a ukázalo se, že ty pověsti jsou pravdivé.Celý Jih a celý národ čekal, až uslyší, že Sherman obrátil svou zuřivost a síly proti městu, které tenstrašlivý konflikt začalo. Ale když se Sherman dostal k Pocotaligu, překvapivě svou armádu obrátil a táhlna Columbii, kde způsobil velkou pohromu a spálil město do základů.

Když se Sherman tak překvapivě obrátil a zničil jiné město, napsal dopis matce Elizabeth, která stále žila vtomto domě. Brzy na začátku války se Waterfordu zmocnili Yankeeové, ale Elizabethina matka odmítla

utéci a strávila zde celou válku pod jejich nadvládou. Prokazovali jí velkou úctu. Toto je dopis, který jí

napsal generál Sherman,“ řekla matka.

Přešla knihovnu a lidé ustupovali, aby jí udělali místo. Rozsvítila čínskou elektrickou lampu, která osvětlilazarámovaný, ručně psaný dopis, visící na stěně.

„Protože byste se všichni nedostali dost blízko, přečtu vám ho nahlas, pokud nemáte nic proti tomu.“

Ale matka dopis na stěně nemusela číst, už dlouho ho uměla nazpaměť. V místnosti se neozval ani

hlásek, když jsme naslouchali jejímu hlasu.

Vážená paní Cotesworthová!

S velkým potěšením a velkou lítostí vzpomínám na večer strávený ve Vašem domě. Slyšel jsem o smrti Vašeho manžela u Chancellorsville a ta zpráva mi způsobila velký zármutek. Je mi známo, že útok jízdy,který tehdy vedl, prolomil linii Unie a způsobil Unii velké ztráty. Zemřel statečnou smrtí. Doufám, že vámto přinese útěchu.

Asi jste slyšela, že teď vedu své vojsko proti konfederačním jednotkám, které brání Columbii. Jih jeporažen a válka brzy skončí. Byl bych rád, abyste předala mé pozdravy Vaší dceři Elizabeth a abyste jířekla, že si jí stále vysoce vážím. Nikdy jsem si nebyl jist, zda válka proti Mexiku a velké vítězství Amerikystály za ztrátu Elizabeth. Myslel jsem na ni mnohokrát, když moje vojsko táhlo Jihem a neúprosně seblížilo koutu země, který pro mě kdysi Elizabeth proměnila v kouzelný tím, že tam žila.

Byl bych rád, abyste ten vzkaz předala své dceři. Řekněte jí, že jí dávám město Charleston jako dar.

S upřímnou úctou

Wm. T. Sherman

armádní generál

Žádná skupina si nikdy neužila tak jako tihle šťastní milovníci domů, které po domě VarnadoeCoteswothových prováděla moje matka. Věděl jsem, že pokaždé, když ten příběh vykládá, pokouší se zněj dostat něco pro sebe. Chtěla, aby k ní někdo cítil to, co Sherman k Elizabeth, a věděla, že můj otec to

nikdy nebude. Stával jsem jako dítě ve výklenku dveří, zalitém sluncem, a říkal si, že budu jednoumilovat nějakou ženu tak jako Sherman. Chtěl jsem projít celý svět, dokud nenajdu dívku, které bychmohl psát dopisy, aby si je její potomci mohli věšet na stěny v knihovně. Budu pochodovat k moři sejménem té dívky na rtech a napíšu její jméno do písku, dokud se přes něj nepřelije příliv. Ten příběh měpoznamenal, ale matčin život úplně změnil.

Učinila z něj svůj majetek. Dotkl se struny v jejím nitru a vyvolal bouřlivou ozvěnu. Nemohl zastínitbezmezné utrpení, které prožila v dětství, ale mohl jí dodat víru v budoucnost, s veškerou směnitelnouměnou pouhých možností. Tento nádherný příběh učinil matce pravdu snesitelnou. Proti všempředpokladům byla Lucy majitelkou Elizabethina domu, jí patřil lidský výkřik ztracené lásky generála

Shermana.

Když dav odcházel po schodech z domu, bratři na mě volali. Otočil jsem se a zamával jim na rozloučenou.

Za několik měsíců ten dům opustím navždy a bratři budou ponecháni svým vlastním nápadům avýmyslům.

„Haló, mladíku,“ zavolala matka, „přece neodejdete, dokud nedáte vlastní matce pusu na dobrou noc.“

Začervenal jsem se, ale vyběhl jsem po schodišti a matka mě pevně přitiskla k sobě. Mike, Capers aJordan hlasitě tleskali a já jsem se znovu začervenal.

Matka mi setřela rtěnku z tváře. Pohlédli jsme na sebe a najednou jsem pochopil, s jakou krutostí a jakrychle plyne čas, a to poznání mě málem srazilo na kolena. Matka to také viděla a cítila. Její oči na mněspočinuly a její raka se dotkla mé tváře.

„Generále Shermane, generále Shermane,“ vykřikl dívčí hlas. „Už jdeme.“

Byl to výrazný jižanský hlas. Matka se zasmála a zavolala: „Už jde, Elizabeth.“

Běžel jsem za tím hlasem a nataženou rukou a překvapilo mě, když jsem uviděl, že je to Shyla.

ČÁST TŘETÍ

–––––-Kapitola–––––

osmnáctá

Jako autor cestopisů a průvodců jsem dobře znal různá letiště a každý decimetr letiště Leonarda daVinciho v Římě jsem znal nazpaměť. Ale toho prosincového dne, kdy na něj měla přicestovat matka nasvou první návštěvu Itálie, mi celé letiště připadalo proměněné. Matčiným příletem nabylo na významu.Ten týden, kdy byla v kómatu, jsme ji málem ztratili a její zotavení pro nás všechny nabylo zázračnýchrozměrů. Dovedlo mě zpět do rodinného kruhu po dlouhém intermezzu smutku a ztraceného času, kdyjsem se pokoušel vyléčit duši, poraněnou Shylinou smrtí. Znovu jsem navázal spojení s něčím, co mádalekosáhlé důsledky. Dozvuky té návštěvy zněly v nejhlubších kanálech bohatou ozvěnou, která měohromovala. Když jsem se vracel k nemocné matce, nenapadlo mě, že u jejího lůžka bude čekat moje

ztracené já.

Když začali cestující procházet dvojitými dveřmi kolem celních úředníků a vážných, po zuby ozbrojenýchvojáků, ukázal jsem matku Lee a řekl jí: „Běž obejmout tamhletu ženu, Leo. To je tvoje babička.“

Lea se snadno propletla davem a já jsem se ploužil za ní. Lucy se rozhlížela a hledala nás. Lea k ní

přiběhla a řekla: „Ciao, babi. Jsem Lea McCallová, tvoje vnučka.“

Lucy pohlédla dolů na svou tmavookou, roztomilou vnučku a zeptala se: „Kde jsi celý život byla,holčičko?“ Pak si klekla na podlahu a přitiskla Leu k sobě. Potom vstala a políbila mě. Vyzvedli jsme jejízavazadla a Lucy s Leou za ruku vyšla za mnou z letištní haly a nastoupila do římského taxíku.

Bylo znát, že se matka zotavila. Její tvář se červenala zdravím. Zdálo se to nemožné po tak brutálnímútoku, jaký její tělo právě přestálo. Vlasy jí znovu narostly, i když byly velmi krátké; měla lehký krok avšiml jsem si, že si ji nejeden Ital středních let pomalu a s obdivem prohlédl. Psala mi, že každý den chodí

osm kilometrů a že zameškala jen jediný měsíc každoročních letních výzkumů, zda už na pobřeží želvynakladly vejce. Přestože byl prosinec, matka měla ze všech lidí na letišti nejvíc snědou pleť.

Lucy pohlédla na davy, které se tlačily k cestujícím, a zakroutila hlavou nad vším hlukem a zmatkem. „Tovypadá jako ilustrace ke rčení: ‚Protipožární cvičení Číňanů‘,“ poznamenala.

„Pokouším se vychovat Leu tak, aby z ní nebyla rasistka, mami,“ řekl jsem dobromyslně.

„To není nic rasistického. V životě jsem neviděla čínské protipožární cvičení, až teď,“ prohlásila Lucy.

Vytáhla italské peníze, které si vyměnila v Savannah na cestu, a ukázala je Lee. Držela v ruce tisícilirovoubankovku a vykládala: „Nemám ponětí, jestli stojí niklák nebo miliardu dolarů.“

„Představ si, že to je jako jednodolarová bankovka, babičko,“ ozvala se Lea.

„To je chytrá holčička,“ řekla Lucy. „Dívka, která má hlavu na čísla, si o sebe nemusí dělat starosti.“

„Vypadáš skvěle, mami,“ řekl jsem. „Po nemoci ti to sluší.“

„Pár měsíců jsem byla plešatá jako meloun,“ odpověděla. „Jestli se ti někde povalují nějaké zbytečnépeníze, vraž je do paruk, synku. Ty máš krásné vlasy, Leo. Úplně jako tvoje matka.“

„Děkuju, babičko.“

„Mám pro tebe v kufrech víc dárků než vlastních šatů,“ pokračovala Lucy. „Všichni z Waterfordu ti něcoposílají, abys věděla, že bychom tě všichni chtěli mít doma.“

„27. prosince se s tebou vrátíme do Waterfordu,“ odpověděla Lea. „Vánoce v Římě se ti budou líbit,babičko.“

„Vzpomínáš si, jak jsem tě měla ráda, když jsi byla maličká, Leo?“ zeptala se Lucy a přitiskla dítě k sobě.

„Nevzpomínám si na nic z Jižní Karolíny. Zkoušela jsem to, ale nejde to.“

„Příští léto budeš se mnou pracovat na programu ochrany želv na ostrově Orion. Staráme se, aby

nevyhynula kareta obecná.“ „Jé! A budu se moct dívat?“

„Dívat? Já tě zaučím a bude z tebe úplná želví máma.“

„Waterford musí být nádherný,“ povzdechla Lea. „Víš, babičko, že jsi kromě táty první člověk, se kterým

mluvím a který znal skvělou fenku Chippie?“

„Chippie?“ Lucy pohlédla s úšklebkem stranou na syna. „Skvělá?“

„Vykládám Lee příhody o Chippie,“ vysvětlil jsem.

„Co se o ní dá vykládat?“ podivila se matka. „Chippie byla voříšek, toulavý pes.“

„Ne, mami,“ prohlásil jsem a ona zachytila v mém hlase lehký nesouhlas. „Chippie byla nádherná.

Nebojácná, chytrá a skvěle bránila McCallovu rodinu.“

„Ve skutečnosti McCallovu rodinu několikrát zachránila, že ano, babičko?“ ptala se Lea.

Lucy to konečně pochopila. „Ale ano,“ potvrdila. „Myslím, že by tady nikdo z nás dneska nestál, kdyby

nebylo Chippie… Byl to skvělý, skvělý pes.“

Když jsem večer Leu uložil, pevně mě objala a děkovala mi, že jsem dovolil babiččinu návštěvu.

„Mám tvoji maminku ráda, tati,“ řekla. „Je ke mně tak milá a ty jsi přesně jako ona.“

„Prosím tě, nepřeháněj,“ mírnil jsem ji.

„Je to pravda,“ řekla Lea. „A říká, že jsem úplná kopie maminky. Co to znamená?“

„Úplná kopie? To znamená, že vypadáš přesně jako maminka. Chtěla bys, abych ti něco vyprávěl? Třeba

o tom, jak jsme se s Shylou do sebe zamilovali na pláži? Nebo něco jiného?“

„Uměla tvoje maminka dobře vyprávět, tati?“

„Úplně nejlíp,“ přiznal jsem. „Nikdo neuměl tak lhát jako moje matka.“

„Je vyprávění vždycky lež?“

Pečlivě jsem přemýšlel, než jsem odpověděl. „Ne, vyprávění není nikdy lež. Vyprávění působí potěšení.

Lež působí většinou bolest.“

„Tak bych chtěla, aby mi nějaký příběh vyprávěla babička,“ přála si Lea. „Nebude ti to vadit, tati, viď, že

ne?“

„Půjdu pro ni,“ řekl jsem.

„Dobrou noc.“ Lea mě políbila. „Příběhy o skvělé fence Chippie mám ráda, jen když jsem smutná. Dnesvečer jsem šťastnější než kdy předtím.“

Z obývacího pokoje jsem vyhlédl na Piazza Farnese a uviděl Římany, spěchající po chladných, ztichlýchulicích. Viděl jsem chodce a zároveň svůj anonymní odraz ve světlem zalitém okně. Ve stejné tabuli sklajsem neviděn mohl sledovat neznámé Římany nebo si dopřát luxus sebeprohlížení. Autor reportáží acestopisů se zahleděl do sebe a zkoumal se.

Právě mi bylo třicet sedm let, ale nahrbená postava, která se na mě pitvořila z osvětleného skla nadnáměstím, si připadala už příliš dlouho mrtvá a vzdálená hlavnímu proudu života. Postavy pode mnouvypadaly, že mají nějaký smysl, když šly svou cestou přes náměstí a mizely v jedné ze sedmi ulic, kterévedou k srdci renesančního Říma. Všichni kráčeli odhodlaně, plni rozhodnosti, zatímco všechno, co jsem

dělal já, vypadalo nepodstatné a nucené. Toužil jsem po nějakém větším zájmu, po vyrušení z klidu, abyv mém životě převládlo posvícení nad půstem. Možná byl příčinou příjezd matky a její překvapující vitalita.Uvědomil jsem si, že jsem se v lidském závodě už příliš dlouho spokojoval se statutem diváka. Opatrnostmě zradila, držel se mě až příliš pevně strach. Zpomalil můj krok, utlumil mou bezprostřednost i odhodlání

zahýbat bezhlavě za roh. V okně jsem se uviděl, jaký jsem. Muž, který se bojí žen, lásky, vášní a trvalésíly přátel. Na křižovatce života mi všechny cesty připadaly stejné, ale věděl jsem, že to je právě chyba.

Uslyšel jsem, jak do pokoje za mnou vešla matka. „Je tady zima jak na Aljašce. V téhle zemi se netopí?“

„Zapnu topení. V těchhle starých domech je průvan.“

„A buď taky hodný chlapeček a nalej mamince Chivas Regal s ledem,“ zamumlala Lucy. „Mají tady led,

ne?“

Připravil jsem jí drink, udělal jsem i pro sebe, zapnul jsem topení a šel zpátky do obýváku. Lucy stála před

dlouhými skleněnými okny, odkud jsem právě odešel, a pozorovala pohyb lidí dole.

„Co ti lidé dělají?“ zeptala se.

Obrátila se, aby si vzala pití, a řekla: „Děkuju, drahoušku. Připadám si úplně strašně, jako by přese mě

přeběhlo stádo bizonů.“

„To je z té rychlé změny. Měla bys jít asi spát.“

„Mám pro tebe nějaké dopisy a spoustu vzkazů,“ oznámila mi. „Ale to počká. A co mají znamenat ty

pověsti o tobě a Jordanu Elliottovi?“

„Jenom pověsti, nic víc,“ odpověděl jsem.

„Není nic hnusnějšího než syn, který lže umírající matce.“

„Ty neumíráš, nemluv tak,“ ohradil jsem se.

„Oficiálně umírám,“ prohlásila Lucy hrdě. „Mám dopis od svého lékaře, který to potvrzuje. ŘekniJordanovi, že tohle je moje poslední možnost ho vidět.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ lhal jsem a cítil se přistižen ženou, která mě naučila lži nenávidět i je používat,

když není zbytí.

„Byl by šťastný, kdyby se mohl se mnou setkat,“ řekla, protože bylo pro ni nemožné uvěřit, že by si

nějaký muž mohl odepřít radost její společnosti.

„Máš nějaké zvláštní přání, co bys tady chtěla vidět?“ zeptal jsem se, abych změnil téma.

„Lurdy,“ odpověděla.

„Lurdy?“ zeptal jsem se nevěřícně.

„Ano, Lurdy.“

„Ale to je ve Francii, mami. Tady jsme v Itálii.“

„Vždyť je to jen kousek, ne?“

Rozesmál jsem se. „Ne, není to jen kousek.“

„No, jestli ti na mém životě tak málo záleží, tak tedy Lurdy vynecháme,“ prohlásila Lucy a našpulila rty.

„Mami, já jsem v Lurdech byl. Je to jen humbuk a je to tisíc kilometrů odsud.“

„Není,“ přela se matka.

„Podívej, já píšu cestopisné reportáže a snad do prdele vím, jak daleko je z Říma do Lurd.“

„Nemusíš být hned vulgární,“ napomenula mě.

„Obchod se zázraky stagnuje,“ řekl jsem.

„Slyšela jsem, že v Římě v několika kostelích taky došlo k zázraku,“ pokračovala Lucy.

Luskl jsem prsty. „Že jsem na to hned nepomyslel! No ovšem, ty chceš zázraky. Tohle město je přecpané

zázraky. Je tady kostel a v něm kousek pravého Ježíšova kříže a ještě jeden s trnovou korunou. Dáme se

do toho, prolezeme všechny římské kostely s fungujícími zázraky, a to nemluvím o Svatém Petru.“

„Musím taky do Vatikánu,“ připomněla mi Lucy.

„Domluvil jsem ti slyšení u papeže,“ řekl jsem, „a všichni půjdeme na půlnoční do kostela svatého Petra.“

„Slyšení u papeže?“ vykřikla Lucy bez dechu. „Co si vezmu na sebe? Díky bohu, že už mám zase svoje

vlasy. V paruce vypadám trochu jako šlapka.“

„Teď se trochu vyspi, mami,“ navrhl jsem. „Musíš si odpočinout, než si začneš užívat Říma.“

„Já už si ho užívám.“ Po chvíli pokračovala: „Možná tu máš nějakou zvlášť dobrou přítelkyni, kterou bys

mi chtěl představit?“

„Ne, nemám tu žádnou zvlášť dobrou přítelkyni.“

„To dítě potřebuje matku. Možná se nehodí, abych to říkala já, ale Lea prostě hladoví po ženském citu.

Dívá se tak, jak se vždycky dívají děti bez matky.“

„Nedívá,“ rozzlobil jsem se.

„Ty to nevidíš, protože to nechceš vidět,“ pokračovala Lucy. „Musíš se porozhlédnout a sehnat tomuubohému dítěti matku.“

„Nepotřebuje matku,“ trval jsem na svém a zlobilo mě, že nemůžu z hlasu odstranit obranný tón. „Maria ji

miluje jako kterákoli matka.“

„Maria nemluví anglicky. Jak se může Lea dovědět něco o mateřské lásce od člověka, který ani neumí její

jazyk?“

„Já bych na tom byl lépe, kdybys neuměla anglicky,“ poznamenal jsem.

Její smích zazvonil ve vzduchu jako stříbro. Smála se celou cestu dlouhou chodbou do ložnice.

Navštěvovali jsme kostely, kaple a baziliky Říma a hledali svatého, který by zasáhl v Lucyin prospěch.Mezitím jsem ji učil oceňovat římskou kávu. Často jsme se někde stavili na rychlé espreso nebocappuccino. Každý den jsme obědvali u Da Fortunata, kde na nás čekal Freddie s bezvadnými způsoby alámanou angličtinou. Freddie Lucy zbožňoval a obědy se staly slavnostmi předkrmů a hlavních chodů aLucy si ve věku padesáti osmi let mohla vyzkoušet umění nevinného svádění ve městě, které mělo jídlo asvádění v daleko větší vážnosti než nevinnost.

Navštívili jsme společně jednadvacet hrobek exaltovaných jedinců, kteří měli tolik štěstí, že se dostali dokalendáře svatých. Lucy si vedla pečlivý seznam hrobek, u kterých se modlila. Svěřila se mi s jistotou, žedelegace těch svatých ji uvítá, kdyby její modlitby zůstaly nevyslyšeny a ona náhodou zemřela. Zvedaljsem oči v sloup, ale matka byla klidná a neúnavně se nechala provázet po tmavých, zdobných ulicích,jejichž domy zářily harmonickými barvami času, některé okrem, jiné skořicovou, další odřeným,podezřelým zlatem.

Pokaždé, když jsme z nějakého kostela odcházeli, Lucy si nabrala do dlaní svěcenou vodu a smočila silymfatické uzliny, kde se shromáždily vražedné buňky leukemie. Potom vesele vyšla z kostela a z kabátu jí

ještě kus cesty kapala svěcená voda. Ten obřad mi připadal směšný, ne-li trapný.

„Uklidňuje mě to,“ prohlásila Lucy, když vycítila moje rozpaky. „Prostě si na to zvykni.“

„Mohl bych objednat kněze, aby posvětil vodu v kašně Trevi a ty by sis tam každý den zaplavala

několikrát dokola,“ navrhl jsem.

„Vždycky, když chceš říct něco vtipného, dopadne to strašně,“ okřikla mě matka.

„Budeme první, koho zavřou pro plýtvání svěcenou vodou.“

„Církev si to může dovolit, synu,“ prohlásila.

„Konečně jsme se dostali do oblasti teologie, kde se shodneme.“

Když jsem ji vzal na jedno z nejznámějších míst v Římě, na Forum, myslel jsem, že jí předvedu nějaké

skutečné turistické památky a ukážu jí trosky starobylého města. Ale nic, co jsem jí vykládal o úlozesenátu nebo vzestupech a pádech císařů, ji ani v nejmenším nezajímalo. Měla jednoduché a přímočarépřání získat soucit a přímluvu za svůj zdravotní stav u několika nižších světců a o předkřesťanský Řím sevůbec nezajímala.

„Je to jen kamení,“ prohlásila, když jsem jí vysvětloval, proč byl postaven Titův oblouk. „Kdybych chtěla

vidět kamení, vyjela bych si do Smoky Mountains u nás.“

„Tohle je jedno z míst, odkud vytryskla západní civilizace,“ přednášel jsem.

„Mluvíš jako příručka,“ prohlásila s pohledem na průvodce, kterého jsem napsal. „Tvoje knihy jsou málo

srozumitelné.“

„Ty se nemusíš dívat do knížky, maminko, jsi tady se mnou.“

„Ty pořád jenom meleš a meleš. Říkej mi to jen krátce. Zestručni to.“

„Aha,“ dalo mi práci se ovládnout. „Tohle je Forum, mami. A teď ti s dovolením ukážu další hromadykamení. Ale než půjdeme, dovolím si ti ukázat Saturnův chrám. Požádej ho, aby ti vyléčil leukemii.“

„Koho?“ zeptala se matka.

„Saturna,“ řekl jsem šťastně. „Nejvyššího z řady římských bohů. To nemůže škodit.“

„Nebudu vzývat cizí bohy,“ odmítla hrdě.

„Jsi nějak vybíravá,“ poznamenal jsem a obrátil se k osmi sloupům. „Saturne, prosím tě, vyléči moji

ubohou matku z rakoviny.“

„Neposlouchej ho, Saturne,“ ozvala se Lucy. „Ten kluk si hraje na blázna.“

„Jenom zkouším všechny možnosti,“ řekl jsem a vedl matku nahoru na Campidoglio.

Den před Vánoci jsem zavedl Lucy do kostela Santa Maria della Pace, aby si mohla očistit duši od hříchu,než bude na půlnoční o Vánocích přijímat. Loudali jsme se po Piazza Navona a zastavovali u každéhostánku, aby si Lucy mohla koupit sošky svaté rodiny, křiklavě namalované mudrce a pastýře s klidnýmitvářemi do svého betlému ve Waterfordu. Piazza se tetelila sezonní tělesností a šlapky a pasáci se lehcejako rysové pohybovali mezi turisty. Nějaká elegantní žena v kožichu se hádala s tvrdohlavouvenkovankou z Apenin o ceně Ježíška v kolébce. Pouliční umělec bez špetky talentu črtal křídou portrétJaponky, která si stěžovala, že na obrázku vypadá jako Korejka.

Když jsme vstoupili do kostela, ukázal jsem jí půvabně expresivní věštkyně od Raffaela, ale matka opětneměla zájem o umění, když měla práci se svou duší. Rozhlédla se po temných řadách zpovědnic a

zeptala se: „Jak se budu zpovídat, když neznám ani slovo italsky?“

„Tady máš italský slovník,“ řekl jsem a podal jí malou knížečku.

„Velká legrace,“ poznamenala Lucy. „Tohle dilema poutníků jsem si nikdy neuvědomila.“

„Ale uvědomila si je matka církev,“ řekl jsem a ukázal na zpovědnici vzadu v kostele. „Tam je anglicky

mluvící kněz. Jaké máš hříchy? Při chemoterapii se těžko páchají hříchy.“

„Několikrát jsem si zoufala, synku,“ odpověděla Lucy. Neuvědomila si, že jsem se pokoušel o žert.

„To není hřích, mami. To je jen pozdrav moderního života, který ti klepe na rameno.“

„Nemělo by to trvat dlouho,“ řekla a vešla do zpovědnice s hnědým závěsem. Slyšel jsem klapnutí, jak

kněz zavřel přepážku.

Poslouchal jsem mumlání matčina hlasu za sametovým závěsem a nižší tón kněze, který jí odpovídal.

Poklekl jsem a pokusil se modlit, ale necítil jsem moc povzbuzení v prostorách, kde duše nejčastěji hledá

útěchu. Když jsem přišel do kostela, často jsem zjistil, že uvažuji v přízemní rovině nicotnosti, místo abych

se snažil navázat rozhovor s Bohem. Jako dítě jsem s Ním rozmlouval snadno, ale tehdy jsem měl dar

pro ušlechtilé rozhovory a bral jsem se méně vážně.

Náhle matka vystrčila hlavu ze zpovědnice a upřela na mě pohled. „Děláš si ze mě legraci?“

„Chvíli ti to trvalo,“ odpověděl jsem.

„Ten kněz mi jako pokání uložil pět otčenášů, pětkrát Zdrávas Maria a pak prý mu mám upéct tucet

čokoládových sušenek.“

„Tihle moderní kněží zacházejí příliš daleko,“ pohoršil jsem se.

„Jordan moje čokoládové sušenky zbožňoval,“ řekla matka a obrátila se znovu do zpovědnice.

„Tady je kostel, milostivá paní,“ slyšel jsem Jordana. „Vaše chování je šokující.“

Vyšli ze zpovědnice najednou. Viděl jsem, jak matka skočila Jordanovi do náruče a on ji zvedl. Zahlédl

jsem její nohy nad zemí.

„To znamená, Jordane, že některé modlitby jsou opravdu vyslyšeny,“ prohlásila.

„Já si to taky myslím,“ odpověděl.

„Ode dne, kdy jsi zmizel, jsem se modlila, abys byl naživu a vedlo se ti dobře.“

„Vaše modlitby mi pomohly. Cítil jsem je,“ řekl Jordan a postavil ji na mramorovou podlahu.

„Prosím vás. Jsem zrovna po obědě,“ upozornil jsem je.

„Nevšímej si ho,“ řekla Lucy.

„To jsem dělal vždycky,“ zasmál se Jordan.

„Jsi skutečně kněz?“

„Prý ano,“ odpověděl. „Právě jsem před Bohem očistil vaši duši. Všichni máte zamluvené místo na

půlnoční mši v kostele svatého Petra.“

„Chodí Jack ke zpovědi?“

„Ne,“ řekl Jordan, „je nepolepšitelný.“

„Musíš na něj působit,“ poručila matka.

„Bohužel, Jack má svobodnou vůli jako my ostatní.“

„Vypadáš báječně. Přesně jako kněz.“

„Vy jste pořád jedna z nejhezčích žen na zemi, Lucy,“ složil jí poklonu Jordan.

„Tvůj řád by měl věnovat víc peněz na péči o zrak,“ bránila se, „ale děkuju ti.“

„Uvidíme se ve Vatikánu, sbohem Lucy, sbohem Jacku.“

Večer jsme se všichni tři velmi pečlivě oblékali na vánoční oslavu před mší u Svatého Petra. Pomalu jsemsi oblékl smoking. Přišla Lea, připjala mi knoflíčky do manžet a obdivovala mne. Měla na sobě dlouhé bíléšaty s nabíraným výstřihem, který zdůrazňoval její křehkost a půvab. Přinesl jsem z Shyliny šperkovnicešňůru perel a připjal jí je na krk. Oba jsme se s potěšením pozorovali ve starožitném zrcadle.

„Tati, chtěla bych si nechat propíchnout uši,“ svěřila se mi Lea a dívka v zrcadle promluvila přesněstejným hlasem jako dítě vedle mě.

„Nejsi na to moc malá?“ zeptal jsem se.

„Tři dívky z mojí třídy už mají uši propíchnuté. Chtěla bych nosit maminčiny náušnice. Jsou tak hezké.“

„Uvidíme,“ řekl jsem a pohlédl na ni. Měla oči hnědé jako paláce v Římě.

„Můžu se dneska večer namalovat rtěnkou?“ zeptala se.

„Když chceš, tak ano.“

„Moc bych chtěla.“

„A umíš to?“ zeptal jsem se. „Já to neumím.“

„Samozřejmě. Cvičím si to vždycky, když jsem na noc u Natashi.“

Otevřela večerní kabelku, která patřila Shyle, a vytáhla rtěnku. Našpulila rty a zkušeně si namalovalaklenutý dolní ret. Pak stiskla rty několikrát k sobě, až horní ret zčervenal stejně jako spodní. Tím gestem,s jakým si se vší prostotou a nevinností namalovala ústa, jsem si uvědomil, že je to jen první znezapamatovatelných mezníků, kterými každé dítě projde na nelítostné cestě pryč ze života svých rodičů.Její tělo je jako hodinky a Lea, ne já, je jeho spokojeným vlastníkem.

A do tohoto úseku cesty vpadla Lucy a prohlásila rázně: „Tak to tedy ne, slečno.“

Odhodlaně došla k zrcadlu a vzala Lee rtěnku. „Na rtěnku jsi moc mladá, Leo. A jdi do svého pokoje aokamžitě si sundej ty perly. Je vulgární, když malé holčičky nosí perly. Potom si umyj obličej.“

Lea se na mě udiveně podívala a já jsem si uvědomil, že s ní v životě nikdy nikdo takhle nejednal. Já jsem

vždycky jen mírně naléhal, kdykoli jsme spolu diskutovali o něčem důležitém. Lea věděla dost málo oobvyklém pokořování dětí, kdy dospělí pravidelně pošlapávají hrdost malých stvoření, která jsou v jejichpéči bezmocná.

„Běž do obýváku, Leo,“ řekl jsem. „Vypadáš výborně.“

Lea se vyhnula pohledu do babiččiných očí a rozčileně vyšla z pokoje. Ano, je McCallová, pomyslel jsemsi, když jsem viděl její hrdý ústup.

„Urážíš její city,“ řekl jsem Lucy. „Už to nedělej.“

„Někdo na ni musí dohlédnout, v jejím vlastním zájmu. Ty bys ji oblékl jako lehkou ženskou.“

„Mami,“ spustil jsem trpělivě, ale cítil jsem, jak se ve mně vzmáhá temný hněv. „Paris a Linda Shawovipro tebe pořádají večírek. On píše skvělé romány a ona je výborná hostitelka. Bydlí v krásném bytě.

Budou tam všichni naši přátelé v Římě. Chtějí mně a Lee ukázat, že nás mají rádi. Chtějí ukázat tobě, žejsou rádi, že žiješ a žes nás přijela navštívit a že se po letech odloučení vracím zpátky k rodině. Věděljsem, že najdeš nějaký způsob jak ten večer zkazit. Celý život ses vždycky usilovně snažila zničit šťastnéchvíle. Vypadá to, že ti štěstí vadí. Na oslavy kašleš.“

„Nevíš, o čem mluvíš,“ dala se Lucy na ústup. „Vždycky jsem večírky milovala.“

„To ano. A dnes večer se budeš na jednom bavit. Ale ty jsi odborník na hádky,“ řekl jsem. „Teď jsi právěvečírek zkazila Lee, a protože bude Lea nešťastná, zkazila jsi ho i mně.“

„Není moje chyba, že nechápeš, co se hodí pro malou holčičku a co ne.“

„Jdu do obýváku,“ řekl jsem a zaslechl ve svém hlase chlad. „Řeknu Lee, že vypadá roztomile a všechno,co má na sobě, je pěkné. Právě jsi mi poskytla malou ukázku toho, proč nesnáším Ameriku a proč jsem sijako dítě vždycky připadal špatně.“

„Tvoje dětství bylo naprosto šťastné,“ odfrkla Lucy. „Ty vůbec nevíš, jak vypadá nešťastné dětství. A Leuvychováváš tak, aby si myslela, že je královna ze Sáby nebo něco takového.“

„Ovládej se, mami,“ řekl jsem. „Jdu za Leou.“

„Měl bys spíš podpořit mě, Jacku,“ zašeptala Lucy vztekle. „Nebo mě to dítě nebude vůbec poslouchat.“

Našel jsem Leu na terase. Chvěla se chladem a usedavě plakala. Dovedl jsem ji do obývacího pokoje ausadil na gauč. Znovu se rozplakala. Když vzlykání pomalu ustávalo, začal jsem mluvit a pečlivě volil

slova.

„Babička se opravdu pořádně spletla v tom, co ti říkala, Leo.“ Objal jsem ji a přitiskl k sobě.

„Tak proč to řekla?“ ptala se Lea a utírala si rukou oči.

„Protože je nervózní kvůli tomu večírku. Matka si vždycky připadá méněcenná, když se má s někým

setkat. Je snadnější být nepříjemná k tobě a ke mně než si otevřeně přiznat, že má strach ze setkání s

našimi přáteli v Římě.“

„Myslela jsem, že vypadám pěkně,“ vzlykla Lea.

Políbil jsem ji a řekl: „Nikdo nikdy nevypadal líp. Od začátku našeho letopočtu. Aspoň pro mě.“

Lee se pomalu vracela vyrovnanost. „Mám dát maminčiny perly zpátky do krabičky?“

„Vypadáš s nimi dokonale. Ovšem ne teď, když máš oteklé a červené oči.“

„Nemohla jsem se udržet, musela jsem plakat, tati,“ řekla Lea. „Nikdy se mnou nikdo tak nemluvil.“

„Žárlí na tebe a na všechny věci, které máš,“ těšil jsem ji. „Matka nám vždycky říkala, že měla zlé dětství,

ale neřekla jak. Teď si myslím, že nebylo jen zlé, že bylo skutečně strašné.“

„Jestli měla zlé dětství, tati, proč by chtěla ubližovat mně?“ ptala se Lea.

„Protože když člověku někdo ublíží, ztratí důvěru ve svět,“ odpověděl jsem. „Když je svět k člověku zlý,

když je ještě dítě, člověk je po zbytek života na oplátku taky zlý.“

„Myslím, že tvoji maminku nemám ráda, tati,“ poznamenala Lea.

Zasmál jsem se. „Nemusíš. Můžeš si vybrat, koho z lidí budeš chtít mít ráda. To je tvoje rozhodnutí a vtom, Leo, jsi naprosto nezávislá. A co nevíš o mojí matce, to se před tebou objeví jako na dlani.“

„Co tím myslíš, tati?“ ptala se Lea.

„Matka je velká, nedoceněná herečka,“ řekl jsem, když jsme uslyšeli klapání Lucyiných vysokých podpadků na mramoru v předsíni.

Vešla jako dáma s hlasitým chřestěním zlatých řetězů a náramků. Pohlédla na Leu a vykřikla: „Vypadášúplně božsky, drahoušku. Jsi úplně úchvatná. Skvělá ukázka vytříbeného vkusu. Jsou to Shyliny perly?Vypadají na tobě tak krásně jako na ní. Podívej, setřu ti tímhle kapesníčkem rtěnku. Chtěla bych, aby sisvzala jednu moji. Je daleko modernější a dospělejší než ta, co máš. Dneska jsem ti ji koupila.“

Když Lucy pečlivě setřela Lee rtěnku a začala jí nanášet svou, všimla si, že Lea plakala.

„Řekl ti tatínek něco, co tě ranilo?“ zeptala se a zuřivě na mě pohlédla. „Ti muži! Nedovedou nic lepšíhonež zlomit ženě srdce a potom tlouct špačky.“

„Tlouct špačky?“ podivila se Lea.

„To je jen takový výraz, zlatíčko,“ vysvětlila Lucy šťastně. „Protože jsem vyrostla na Jihu, naučila jsem sespoustu krajových výrazů. Buď na Leu hodný, Jacku. Nechápeš, jaký v ní máš poklad. A užij si jí, dokud je

u tebe. Nebudeš ji mít navždy.“

Za několik minut jsme odcházeli na večírek v Trastevere, abychom dorazili přesně hodinu poté, co podlepozvánky měl začít. Čas v Římě je mlhavý a vzdálený pojem a žádný Říman dbalý své cti by necítil nicjiného než čiré rozpaky, kdyby přišel na večírek v udanou hodinu. Když jsem do Říma přijel, chodil jsemna slavnostní večeře v osm hodin a opakovaně jsem nacházel hostitelky ve sprše. Američanům, kteří jsoumezi Římany známí svou úzkostlivou přesností, trvá nějakou dobu, než si zvyknou, ale já jsem si zvykl.

Stál jsem u dveří a představoval Lucy svým římským přátelům. Vypadala báječně a byla zase ve své kůži,

velmi milá a okouzlující.

„Kdo je tohle?“ zašeptala mi, když vrazil do dveří hezký muž se lví hřívou.

„Mami, rád bych ti představil Gora Vidala,“ řekl jsem. „Gore, tohle je moje matka, ničivá Lucy McCallová-

Pittsová.“

„Ale jděte,“ podivila se Lucy. „Snad nejste Gore Vidal?“

„Prosím, madam?“ zeptal se Gore a pozvedl obočí jako zneuznaný král.

„Mami, nehraj si přede mnou na Elizu Doolittleovou,“ řekl jsem nervózně, protože jsem znal Gorovo

obrovské pohrdání plebejskými krajany.

„Tak vy jste spisovatel Gore Vidal?“ řekla matka. „Četla jsem všechny vaše knihy.“

„O tom pochybuji, madam,“ řekl Gore. „Napsal jsem jich příliš mnoho. Sám mám potíže si na všechny

vzpomenout.“

„Ne,“ trvala na svém Lucy. „V knihovně ve Waterfordu jsem několikrát vyhrála cenu pro čtenáře, kterýpřečte nejvíc knih. Vyhrála jsem ji víckrát než kdokoli přede mnou v historii města.“

„Jacku, tohle je hra a já tady dělám blbce. Tak neslýchaný provincionalismus ve mně vyvolává touhu po

injekci inzulinu.“

„Moje matka je prostě taková,“ pokrčil jsem rameny.

„To je krásné, že navštěvujete syna, paní Lucy,“ řekl. „Moje matka byla dokonalá nestvůra.“

„Jsem si jistá, že prostě jen neměla kolem sebe správný materiál, Gore,“ odsekla Lucy a Gore zařval

smíchy a zmizel mezi lidmi.

Matka se další dvě hodiny procházela mezi mými římskými přáteli a zdálo se, že její odnož jižanskéhošarmu je nakažlivá. Pohybovala se od hloučku ke hloučku a já jsem celou noc slyšel její přízvuk,provázený smíchem a obdivem přátel.

Když jsme se s Leou prodírali mezi hosty, zdálo se, že zbývají jen minuty, než se na tuctu zvonic v okolí

ozvou římské zvony a měkké ručičky hodin se budou blížit k půlnoci. Poděkovali jsme Lindě a Parisovi za

večírek a matka se zastavila, aby se rozloučila s Gorem Vidalem, který se jí zalíbil.

„Gore,“ řekla mu, „přijeďte k nám na návštěvu do Jižní Karolíny.“

„Milá Lucy,“ odpověděl, „proč bych proboha prováděl takovou hloupost?“ oba se zasmáli a on políbil ruku

matce a potom Lee.

Když přihlížel, jak mu Lea dělá pukrle, prohlásil: „Tohle je roztomilé dítě. Vypadá, jako by se narodila z

perel.“

„Ty perly byly můj nápad,“ pochlubila se Lucy a vyšla do římské noci, zatímco jsme se s Leou na sebe

podívali.

Taxík nás vyklopil u Tibery, kde jsme se připojili k obrovskému, nádherně oblečenému davu, kterýpostupoval mezi dvěma řadami sloupů, vedoucích do kostela svatého Petra. Bylo to pomalé, rozjímavéshromáždění, jako pasoucí se stádo býložravců, které se krmí modlitbami a kadidlem a nekvašenýmchlebem. Když se Lucy ocitla tak blízko kostela, znovu jí to připomnělo, že má rakovinu, a tak siodříkávala růženec, zatímco jsme čekali v dlouhých zástupech, které se vytvořily u každého vchodu.Kostel svatého Petra se vším překypujícím bohatstvím ve mně vždy vyvolával vzpomínku na prostotuprotestantů, která zcela přirozeně pramenila právě z přemrštěnosti kostelů, jako je tento. Přátelé baptistéz Jihu se museli bránit smíchu, když jsem je postavil tváří v tvář pokleslému vkusu římské církve. Ale mněse líbila všechna ta nestřídmost, ta nádhera, a pokusil jsem se návštěvníkům vysvětlit, že takhle si umělcistředověku představovali nebe. Kadidlo mi připomnělo dny chlapectví, kdy jsem ministroval u oltáře, vůni

zapálené modlitby.

Když jsme se dostali na místa a poklekli, Lea mi zašeptala: „Babičce se nelíbí, že jsem Židovka.“

„Mně je to jedno,“ řekl jsem. „Tobě to vadí?“

„Říká, že mě to jen duchovně poplete.“

„Já jsem byl vychováván jako katolík,“ šeptal jsem. „A jsem úplně duchovně popletený.“

„Babička říká, že nevíš vůbec nic o výchově židovské dívky.“

„Má pravdu. Jenom improvizuju, děťátko. Dělám, co můžu.“

„Řekla jsem jí, že ti to jde báječně.“

„Díky. Za nějaký čas už si to myslet nebudeš.“

„Proč?“ podivila se.

„Protože vyrosteš,“ vysvětlil jsem jí. „Za pár let se ti všechno, co řeknu, bude zdát hloupé nebo směšné.

Jenom zvuk mého hlasu tě bude štvát.“

„To si nemyslím. Víš to jistě? Certo?“ zeptala se.

„Certo,“ řekl jsem. „To je součást přírodního zákona. Já jsem si vždycky myslel, že všechno, co matka

řekne, je úplně skvělé a že je nejchytřejší osoba pod sluncem.“

„Ne,“ užasla Lea.

„Ano. Pak jsem přišel do puberty a uvědomil si, že je úplně hloupá. Jako všichni kolem mě.“ „To musí být zajímavé,“ poznamenala Lea a pohlédla po očku na matku. „To přijít do puberty.“ „Člověku to tak připadá,“ řekl jsem. Bazilika se dál plnila tichými početnými davy.

Když jsem se opřel, ucítil jsem, jak mi někdo poklepal na rameno, a uslyšel jsem Jordanův hlas přímo zasebou. Překvapilo mě to, ale pak jsem si vzpomněl, že to Jordan mi obstaral lístky na půlnoční mši.

„Lea vypadá jako panenka. Je to jako pozorovat Shylu,“ řekl mi. Matka začala učit Leu jak používatrůženec a obě se soustředily na šňůru bílých korálků, které držela Lea v rukou.

„Jeden z těch dopisů, cos mi dneska přinesl, Jacku, je od otce. Chce po Novém roce přijet do Říma anavštívit mě.“

„To mě těší, jen pokud to těší tebe.“ řekl jsem. „Tvůj táta nikdy nepatřil k mým oblíbencům.“ Vstal jsem apustil několik pozdních příchozích na místa uprostřed řady.

Jordan prohlásil: „Ty jsi vždycky měl hloupé předsudky proti sadismu. Co z toho máš?“

„Ta práce z přírodovědy, co jsi dělal na střední škole,“ řekl jsem potichu. „Ta s hady, s korálovci. Málokdyněkoho uštknou, ale ti, co uštknou, téměř nikdy nepřežijí. Takový je tvůj táta.“

„Maminka tvrdí, že je to mírová cesta,“ řekl Jordan. „Chce mi nabídnout olivovou ratolest.“

„Nebo tě s ní umlátit k smrti.“

„Přijede, ať s tím souhlasím nebo ne,“ řekl Jordan. „Co mám dělat?“

„Přesídlit do Patagonie.“

„Pš, Jacku,“ napomenula mě matka pánovitě. „Prostřední uličkou prochází papež.“

„Později,“ řekl Jordan a zmizel do vánoční noci.

Sbor jeptišek zpíval odněkud shora jako ptáci, když papež kráčel hlavní uličkou a žehnal všem, které míjel.

Díval jsem se, jak matka přijímá papežské požehnání s vděčností hráče mimo pole, který přihrává dlouhýmíč. Papeže obklopovala celá suita kardinálů a monsignorů, kteří ho provázeli se stejnou trpělivostí, sjakou polní špaček v nížině následuje kroky tažného vola.

Při přijímání jsem šel s matkou k zábradlí, kde jsme oba přijali od Jana Pavla II. svátost oltářní. Když jsme

se řadili v davu, zpozoroval jsem, že se u všech postranních oltářů objevili kněží a tucet se jich objevil uhlavního oltáře, aby rozdávali tělo a krev Páně při masové eucharistii. Ale matka zářila nadějí a dlouho sena kolenou modlila, když jsme se vrátili na místa. Otočil jsem se a uviděl vzadu v kostele uniformovanémuže se samopaly, jak bděle střeží chování davu.

Papež vypadal pohuble a vychrtle. Vzpomněl jsem si, že na něj vystřelil nějaký mladý Turek na piazzepřed kostelem. Cítil jsem, jak jde mše kolem mě, ale nedotýká se mě. Byla součástí toho, co bylo v mém

století špatné.

Později jsem si řekl, že v tomto okamžiku ve Vatikánu začalo to strašlivé odpočítávání k neznámému. Vbudoucích dnech se budu snažit vzpomenout na všechny okrajové myšlenky, které mě napadly, které seodrazily na stěnách, když jsem se díval dozadu a sledoval ty muže, kteří mlčenlivě ochraňovali papeže.Měl jsem schůzku s temnotou, ke které jsem se blížil s nevinností v široce rozevřených očích a s pocitem,že mi je dobře. Čas mě vystopoval na otevřeném poli. Byl jsem vytypován zastíněnýma, cizokrajnýmaočima, když jsem necítil nic než optimismus a radost, že se můj život naplňuje, že se všechny trhliny aškody spravují. Ale nejdřív jsem musel vydržet hrůzyplnou nicotu zapomnění. Musel jsem čekat na svounarážku, až na mě zazáří světlo. Na nevysvětlitelný čas, který zavolá mé jméno jako výzvu nesmiřitelného

zla.

O dva dny později, 27. prosince 1985, jsem platil řidiči, který mi pomohl vyložit zavazadla na římskémletišti, a necítil jsem žádnou změnu barometrického tlaku. Pokud jsem věděl, žádná hvězda nezměnilaintenzitu záření, když jsme s Lucy a Leou vcházeli do odbavovacího prostoru kolem ozbrojenýchkarabiniérů a zamířili k přepážce společnosti Pan Am přihlásit se k letu. Nic senelišilo od tisíce jinýchpříchodů na letiště, když jsem někam letěl nebo někoho vyprovázel.

Nevzpomínám si, jak jsem u přepážky předložil všechny letenky a pasy, ani si nevzpomínám, že jsem se podíval na nové hodinky a řekl matce, že je devět a dvě minuty. Měli jsme dohromady deset kusůzavazadel a s úředníkem u přepážky jsme se chvíli přeli, zda mám platit za zavazadla navíc. U protějšípřepážky odbavovali právě nějaký let El Al a u bezpečnostní prohlídky se tam nahromadil obrovský dav,

který se pomalu posunoval k odletovému východu a vrážel do sebe.

Nad námi ozbrojení strážci s kulomety hlídali železný ochoz a jejich nudící se a nezúčastněné tváře bylyvšude. Lea mi mnohem později všechno vyprávěla.

Převzal jsem letenky a rozhlédl se po východech, když jsem uviděl, jak k nám kráčí čtyři podivně oblečenímuži. Dva měli elegantní šedé obleky, dva byli oblečeni v džínách a všichni měli na sobě šátky, které jimčástečně zakrývaly obličeje. Začali otvírat sportovní pytle, které nesli, a jeden z nich odjistil granát a hodilho. Pak všichni čtyři vytáhli kulomety a se slepou a nevybíravou zuřivostí začali střílet na všechny, kdo senacházeli ve dvě stě padesát metrů dlouhé letištní hale. Chytil jsem Leu a hodil ji za přepážku na muže,který nám právě předal palubní lístky. „Zůstaň tam, Leo,“ vykřikl jsem a vrhl se k polekané adezorientované matce, která se potácela doprostřed haly. Bezpečnostní jednotky opětovaly vražednoupalbu a italští strážci rychle obkličovali palestinské teroristy, kteří se snažili zabít co nejvíc lidí, než budouzneškodněni.

Lucy stála strnule s otevřenými ústy, když jsem k ní doběhl, srazil ji na zem a přikryl vlastním tělem. Vtom okamžiku jsem ucítil, jak mě zasáhly dvě kulky z automatické pušky AK-47. Jedna do hlavy a druhádo ramene. Uslyšel jsem matčin výkřik a pak mě ohlušilo střílení, výbuchy granátů v naší blízkosti a křiknezraněných lidí, kteří byli ochromeni hrůzou. „Jsi v pořádku, mami? Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se, kdyžjsem zpozoroval skvrny od krve na jejím zimním plášti. Pak jsem ztratil vědomí. Nějaký muž a žena ležící

vedle nás byli mrtvi.

Další jsem se dozvěděl později.

Když střílení ustalo, leželo v hale šestnáct mrtvých a sedmdesát čtyři raněných. Letiště vypadalo jakojatka. Lea běhala od těla k tělu a zoufale hledala otce a babičku. Tíha mého těla přimáčkla matku kpodlaze a Lea musela přivolat na pomoc jednoho zaměstnance El Al, aby mě odvalili. Byl jsem tři dny vbezvědomí. Hlavu a oči jsem měl pokryté krví. Lea začala naříkat, protože si myslela, že jsem mrtvý. Aletoho dne se poučila o síle babiček.

„Jack ještě dýchá. Žije. Musíme ho dostat do první sanitky. Budeme potřebovat tvoji italštinu, drahoušku,“řekla jí Lucy rozhodně.

Spěchaly spolu k hlavním dveřím, zatímco se po celém Římě začalo ozývat houkání sanitek. Sjížděly sezároveň s fotografy a novináři k Fiumicinu. Jakmile na letiště dorazila posádka první sanitky, začala Leakřičet: „Mio papa, mio papá. Non e morto. Sangue, signori, il sangue e terribile. Per favore, mio papa,

signori.“

Oba muži následovali hezkou holčičku, o které si mysleli, že je Italka. Byl jsem první, koho vynesli zletištní haly a naložili do sanitky, a první oběť, která se objevila v italské televizi, když zpravodajský štábzačal filmovat. Hlavu a horní část těla jsem měl pokryté krví a Lucyin zimní plášť, jak šla vedle mě,vypadal, jako by ho někdo máchal v krvi jejího syna. Ten záběr vysílali po celé Itálii.

V tom okamžiku Jordan Elliott vycházel ze třídy Severoamerické vyšší střední školy poblíž fontány Trevi,kde přednášel o hranicích dogmatu. Když vešel do sborovny, uviděl hlouček kněží u televize.

„Na letišti v Římě došlo k masakru,“ řekl mu otec Regis, učitel latiny. „Vypadá to dost špatně.“

„Teď někoho vynášejí,“ ozval se jiný hlas.

Jordan mě nepoznal, protože jsem byl od krve, ale vykřikl, když uviděl Leu a Lucy spěchat vedle nosítek.V omámení uslyšel hlasatele, jak mluví o nemocnici poblíž Vatikánu, kde už se shromažďují chirurgové zcelého Říma, aby se postarali o raněné. Jordan bez vysvětlení vyrazil z místnosti a uháněl na stanovištětaxíků. Býval pravým záložníkem v obraně na Waterfordské střední škole, kde jsem hrál beka. Mike Hessbýval levým záložníkem a Capers Middleton volal povely jako zadák. V roce 1995 jsme byli po celém státěznámi jako Middletonova obrana, a když mužstvo potřebovalo krátké přihrávky, šli za svým velkým bekem

se spláclým nosem, za mnou. Ale když potřebovali dlouhou přihrávku, šli za velkým záložníkem, který bylschopen dopravit míč až do útoku, za chlapíkem, který běhal stovku přesně za deset vteřin, za svižným a nepolapitelným Jordanem Elliottem. Žádný Říman, který tehdy míjel Jordana, když utíkal na stanovištětaxíků na Piazza Venezia, nikdy nezapomněl na úžasnou knězovu rychlost. Když dorazil k prvnímu taxíku,skočil na přední sedadlo a zakřičel: „Al pronto soccorso. All‘ ospedale. Al pronto soccorso.“

Když mě vykládali v nemocnici Santo Spirito, Jordan už na nás čekal.

„Běžte do čekárny, Leo a Lucy,“ přikázal. „Přijdu tam potom za vámi. Důvěřujte v Boha.“

Když se se mnou zřízenci rozběhli ke světlým chodbám, otec Jordan běžel vedle mě a dělal mi křížek adával mi krátké rozhřešení, které se používá pouze v případech výjimečné naléhavosti. Mluvil latinsky,protože věděl, že jsem jeden z těch protivných odpadlých katolíků, kterým se silně stýská po latinskébohoslužbě.

„Ego te absolvo ab omnibus censuris, et peccatis, in nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti. Amen.“

Toto poslední pomazání zahájilo večerní zprávy v Itálii. Jordan udělal křížek nad oběma mými těžkýmiranami, vzal mě za ruku a řekl: „Pokud mě slyšíš, stiskni mi prosím tě ruku, jestli lituješ svých hříchů,Jacku.“ Později mi řekl, že jsem mu ruku slabě stiskl a on pokračoval: „Všechny tvoje hříchy ti jsouodpuštěny. Jdi na operaci a neboj se o svou duši. Ale vzpomeň si, kdo jsi. Jsi Jack McCall z Waterfordu z Jižní Karolíny, nejsilnější muž a chlapec, kterého jsem poznal. Použij tu sílu teď, Jacku. Využij každý jejígram. Bojuj, jak jen můžeš. Lea, tvoje matka i já na tebe čekáme. Využij svoji sílu pro nás. Vybojuj tenzápas kvůli nám. Ti, kdo tě milují, tě potřebují.“

Otevřely se dveře do jasně osvětleného operačního sálu, ale než mě odvezli, prý jsem mu ještě jednoustiskl ruku, tentokrát silněji.

„Poroučím tě do božích rukou, Jacku McCalle,“ řekl Jordan a naposledy udělal kříž u dveří, kde chirurgovézačali pracovat na mých dvou střelných ranách.

Mnohem později, když jsem si začal dávat dohromady zlomky vzpomínek, které jsem na tu událost měl,vzpomněl jsem si na divokou jízdu z letiště do Říma. Lea plakala a opakovala: „Tati, tati, tati,“ pořáddokola a já jsem se snažil k ní dosáhnout, ale jako droga se mě zmocnila uspávající nemohoucnost a opět

jsem vnímal jen ticho a tmu. Další věc, na kterou si vzpomínám, je sanitka, která rychle zahnula za roh, a

Lucy vykřikla na řidiče: „Pomalu,“ a Lea zase srdceryvně plakala a já jsem cítil velké zklamání, že jinemohu utěšit.

Strávil jsem na operačním sále šest hodin. Chirurgům se podařilo zachránit mi levé oko. Kulka mi vlétla do

ramene a zůstala u plíce. Málem mě zabila. Když jsem se dostal na operační sál, už jsem ztratil hodněkrve. Během operace se mi dvakrát zastavilo srdce, ale síla, o které mluvil Jordan, převážila, a tak jsem,díky osudu a štěstí a možná i modlitbám těch, kteří mě milovali, přežil římský masakr.

Šest dní jsem ležel v kómatu, napodobuje matčin nedávný stav. Později jsem si nedokázal vyvolat žádnýsen z toho období spánku a ticha. Přestože jsem měl pocit, že to byla doba živých, proměnlivých snů,nezůstalo z nich nic, čeho bych se mohl chytit, kromě pestrobarevné fantasmagorie. Útok barev bylajediná věc, kterou si dokážu znovu vyvolat ze své cesty nekonečnem, když se mé tělo soustředilo na úkolpřežít.

Nakonec mě pomalu probudily zvony. Bylo to, jako bych vyletěl jako pták z dutiny ve středu země. Cítiljsem, jak moje já ožívá v krevním řečišti, zatímco jsem dával dohromady svou první uvědoměloumyšlenku od té doby, co jsem byl zraněn.

Poslouchal jsem, jak věčné město volá moje jméno. Hodinu jsem poslouchal a divil se, kde jsem a pročnevidím. Ale všechno probíhalo klidně a bez paniky. Pak jsem uslyšel hlasy, jak potichu hovoří v místnostiokolo mě. Pořádně jsem se soustředil, abych ty hlasy poznal, ale byly tiché, aby mě nerušily nebonevzbudily. Pak jsem uslyšel jeden hlas, který mě přiměl bojovat, abych se dostal tam odtud, kde jsem se

schovával. Další hodinu jsem se soustředil na vyplouvání k povrchu, abych se objevil na světle, ve světězvonů a hlasů, který jsem opustil, když jsem se mohl smát a hovořit. Dlouho jsem přemýšlel o prvnímslovu, které řeknu, a zuřivě jsem bojoval se slepotou a bolestí, které jsem začínal pociťovat, abych homohl pronést. Konečně jsem to slovo, které se jako drahokam připravovalo v mé hrudi, uslyšel. „Leo!“

„Tati,“ uslyšel jsem Lein výkřik a pak jsem cítil, jak mě moje dcera líbá na té straně obličeje, kterou jsem

neměl obvázanou.

„Tati, díky bohu, tati, díky bohu, tati, tati, tati,“ drmolila pořád Lea. „Já jsem se tolik bála, že umřeš, tati.“

„To by nebylo žádné štěstí,“ řekl jsem pomalu a začal si uvědomovat, jak jsem zmatený.

„Ahoj, Jacku,“ řekla mi Lucy. „Vítej zpátky do života. Byl jsi pryč dost dlouho.“

„Chytili jsme to letadlo?“ zeptal jsem se a všichni v místnosti se rozesmáli. „Copak si nevzpomínáš, tati?“ zeptala se Lea.

„Pomoz mi,“ řekl jsem. „Za prvé, proč nikoho z vás nevidím?“ „Máš zavázané oči,“ odpověděla Lucy.

„Jsem slepý?“ zeptal jsem se.

„Téměř jsi oslepl,“ sdělila mi matka.

„To je krásné slovo, ‚téměř‘. Připadám si, jako by se přese mě přehnal nosorožec.“

„Dvakrát tě střelili,“ ozval se třetí hlas v místnosti.

„Kdo je tu ještě? Ledare, jsi to ty?“ zeptal jsem se a vztáhl k ní paži.

Ledare mě vzala za ruku a sedla si ke mně. „Ahoj, Jacku. Přiletěla jsem hned, jak jsem se to dozvěděla.“

„To je od tebe tak hezké, Ledare,“ řekl jsem.

„Lea se od tebe ani nehnula,“ řekla mi Ledare. „Tvoje matka a já jsme se střídaly a chodily si k tobě do

bytu trochu odpočinout a uklidit, ale Lea tady celou tu dobu byla. Vychoval jsi výjimečné dítě, Jacku.“ Když o sobě Lea slyšela takovou chválu, rozplakala se a plakala tak silně, jak jen dítě může plakat. Ledareuhnula z postele a Lea se ke mně přivinula. Plakala deset minut. Nechal jsem ji plakat a neudělal jsem

nic, abych ji zastavil, jenom jsem ji k sobě pevně tiskl. Čekal jsem, až se vzlyky uklidní a slzy vyschnou, a

nepromluvil jsem, dokud vedle mě neležela tiše.

„Chceš, abych ti něco vyprávěl?“ zeptal jsem se.

„Ano, tati. Vyprávěj mi nějaký pěkný příběh,“ souhlasila Lea vyčerpaně.

„Znám jenom jeden námět,“ řekl jsem.

„Skvělý pes Chippie,“ uhádla Lea se zlepšující se náladou. „Znala jsi skvělou fenku Chippie, Ledare?“

„Ano,“ zasmála se Ledare. „Znala jsem Chippie.“

„Vždyť to byl kříženec, pro boha živého,“ ozvala se Lucy, ale zahrozil jsem jí varovně prstem.

„Chci slyšet vyprávění o skvělé fence Chippie, tati,“ prosila Lea.

„Musíš si vybrat, o čem to má být.“

„Dobře,“ řekla Lea a podivně ztichla a zamyslela se. Potom se ozvala: „Už vím, jaký příběh chci slyšet.“

„Musíš mi to říct,“ řekl jsem zmateně.

„Možná mi to nebudeš chtít povídat, tati.“

„Řeknu ti cokoli. Vždyť je to jen povídání.“

Lea se zase dala do pláče. Pak se ovládla a řekla: „Chci slyšet o skvělé fence Chippie a římském letišti.“

„To je ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy slyšela,“ prohlásila Lucy.

Ale Lea se zase rozplakala a já jsem řekl: „Ne, mami. Já vím, co Lea chce.“

„Já si prostě myslím, že je nesmysl přivolávat zlé vzpomínky,“ ozvala se Lucy. „Všichni jsme si jich užili až

dost. Tím rozrušením a vším jsem úplně zapomněla, že mám leukemii.“

„Poslouchejte, Lucy,“ slyšel jsem Ledare a začal vyprávět.

„27. prosince 1985 Jack McCall a jeho roztomilá dcera Lea balili na cestu do Jižní Karolíny. Jackova

protivná matka Lucy hubovala anglicky na služebnou Marii, ačkoli Maria uměla jenom italsky.“

„To mě mrzí,“ zamumlala Lucy.

„Je to jen vyprávění, mami,“ uklidnil jsem ji a pokračoval: „Všichni Leini spolužáci jí přišli popřát buonviaggio! a seřadili se na náměstí a zazpívali Lee, když taxík odjížděl do ruchu Říma. Uslyšel jsem něco, cojsem neslyšel léta. Byl to známý štěkot, a když jsem se ohlédl, uviděl jsem malého černého psa s bílýmkřížem na krku, jak běží za taxíkem…“

„To byla skvělá fenka Chippie,“ prohlásila Lea.

„Myslel jsem, že Chippie je mrtvá, protože zmizela před lety ve Waterfordu a moje matka, zlolajná Lucy,mi řekla, že Chippie odešla do lesa zemřít.“

„Musela jsem toho tupého psa krmit,“ protestovala Lucy.

„Každý příběh potřebuje zloducha,“ vysvětlil jsem jí.

„V tomhle příběhu se tedy objeví, to mi věřte,“ řekla Lucy.

„Řekl jsem řidiči, aby zastavil, a otevřel jsem zadní dveře auta. Skvělá Chippie skočila na zadní sedadlo acelých pět minut mi lízala tvář. Pak jsem skvělou fenku Chippie představil skvělé holčičce Lee a Chippie jílízala obličej dalších pět minut. Pak Chippie uviděla Lucy a naježily se jí všechny chlupy na hřbetě. ‚Vrrrr,‘

ozvala se.“

„Uznávám, že mě ten zatracený pes neměl rád,“ řekla Lucy, „ale v době oběda vůči mně pozoruhodně

roztával.“

„Proč tě Chippie neměla ráda, babi?“ ptala se Lea.

„Dostávala ode mě na zadek koštětem, když jsem ji přistihla, že spí na gauči,“ přiznala Lucy. „To sestávalo samozřejmě pětkrát za den. Ten hloupý pes se nic nenaučil.“

„Skvělá Chippie měla moc práce s vykonáváním hrdinských činů, aby se učila hlouposti. Tak s námi jelana letiště a já jsem plánoval, jak koupíme speciální klec, abychom ji mohli převézt s sebou nazpátek doJižní Karolíny. Taxík zastavil u hlavního vchodu a Lea, skvělá fenka Chippie a zlolajná Lucy vešly se mnoušťastně na letiště. První člověk, kterého uviděly, byla Natasha Jonesová s báječným bílým psem Biankem.

Lea hned představila skvělou fenku Chippie Biankovi a bylo rozhodnuto, že oba psi poletí do Státu ve

stejné kleci…“

Cítil jsem, jak v místnosti roste napětí, a nevěděl jsem proč, až se ozvala Ledare: „Natasha Jonesová byla

zabita při tom masakru, Jacku. Její otec a bratr byli raněni.“

„Ježíši Kriste,“ vydechl jsem. „Nevzpomínám si ani, že bych ten den Natashu a její rodiče viděl.“

„Nešla jsem jí na pohřeb, protože jsem chtěla být s tebou, tati,“ řekla Lea přiškrceným hlasem.

„Udělala jsi dobře, Leo,“ souhlasil jsem. „Já jsem tě potřeboval víc než Natasha. Může mi někdo říct, co se

stalo. Budu potřebovat pomoct, jestli mám dokončit ten příběh o skvělé fence Chippie. Nevzpomínám si

na nic jiného. Na nic.“

Ledare začala mluvit, protože viděla, že ani Lucy ani Lea mluvit nemohou. „Čtyři ozbrojení muži přišli naletiště a nesli s sebou tajně zbraně. Měli třináct ručních granátů a čtyři samopaly AK-47. Byl jsi upřepážky, kde se podávají letenky, když začalo střílení. Popadl jsi Leu a hodil ji za přepážku, kde zůstalaležet přitisknutá k zemi, dokud střílení nepřestalo. Pak jsi běžel k matce, srazil ji na podlahu a zakryl předkulkami. Tehdy jsi byl zasažen. Jednou do hlavy, právě nad levé oko. Kulka minula mozek o centimetr.

Jednou do ramene, kde kulka uvízla v hrudníku a natrhla ti levou plíci.“

„Nepamatuju se na jedinou věc z toho, co se stalo.“

„Nějaký muž v Malaze ve Španělsku zavolal rozhlasovou stanici a přihlásil se k útokům na letištích zaskupinu Abu Nidala a OOP. Ve Vídni došlo ve stejnou dobu k dalšímu masakru. Dovedeš si představit tudrzost?“ řekla Lucy.

„Ať žije Izrael,“ ozval jsem se. „Dobře. Tak se vraťme zpět k příběhu. Jak se Chippie seznamovala sBiankem, začala si prohlížet letiště. Chippie měla úžasnou schopnost poznat lidské charaktery jenpohledem. Byl to instinkt, se kterým se narodila. Jako ohaři mají neuvěřitelný čich, Chippie uměla čichemrozeznat dobro od zla. Rozhlédla se kolem a viděla šťastné lidi, jak se chystají k letům, až její očispočinuly na čtyřech mužích, kteří se jí moc nelíbili. Ve skutečnosti můžeme mluvit naprosto upřímně aříct, že Chippie se ti čtyři ztroskotanci nelíbili vůbec.“

„A jé,“ poznamenala Lea. „Ti čtyři chlápkové to schytají.“

„Skvělá fenka Chippie se pustila k nim, aby dohlédla na to, co se bude dít. Čím blíž byla u nich, tím sezdála obratnější. Připomínala vlka. Zdálo se, že je silnější a svalnatější. Její tesáky byly ostřejší a zachytilapach zla, jaké ještě nikdy necítila. Vyskočila na pult u baru a plížila se jako kočka. Našlapovala s velkouopatrností mezi šálky kávy, aby nevylila nikomu cappuccino. Když došla na konec přepážky, změnila se vbojového, krvelačného psa. Město, kde kdysi vlčice kojila Romula a Rema, potřebovalo znovu vlky,zuřivější a krvelačnější než vlčice, která vychovala jeho zakladatele. Řím volal po vlkovi…“

„A skvělá fenka Chippie odpověděla,“ vykřikla Lea.

„Chippie odpověděla, ano,“ řekl jsem. „Čtyři muži začali vytahovat samopaly a ruční granáty. Pak seobrátili k davu lidí, který se shromáždil u přepážek Pan Am a El Al. Jeden z nich namířil na roztomilou abáječnou Natashu Jonesovou a další zvedl samopal na hodnou a krásnou Leu McCallovou a těsněpředtím, než začali střílet, uslyšeli ti čtyři muži něco, při čem jim ztuhla krev v žilách.“

„Vrrr,“ zavrčela Lea zuřivě.

„Vrrr,“ vrčel jsem s ní.

„Zapomněli na jednu věc,“ řekl jsem.

Lea pokračovala: „Zapomněli na skvělou fenku Chipie.“

„Skvělý pes se vrhl prvnímu teroristovi na krk a tesáky mu prokousl tepnu. Ten muž už nikomu neublíží.Puška mu vypadla z ruky a kulky se neškodně zaryly do stropu. Druhý terorista na Chippie vystřelil, alepes už mu zaťal tesáky do pohlaví, takže jeho křik přivolal bezpečnostní policii, která se sbíhala ze všechstran. Pak se Chippie propletla krupobitím kulek, když zbývající dva pochopili, kdo je jejich pravý nepřítel.Jedna kulka Chippie zasáhla, ale jedna kulka nestačí, aby skvělou fenku Chippie zastavila.“

„To se nedá nic dělat,“ pravila Lea šťastně, „jedna kulka je pro skvělou fenku Chippie jako nic.“

„Já jsem teda toho zatraceného psa nikde neviděla,“ poznamenala Lucy.

„Třetí muž měl jizvu nožem po celé délce obličeje. Skvělá fenka Chippie se mu vrhla na tu jizvu. Jejítesáky se mu zaryly do obličeje, a když padl na zem, Chippie chtěla skočit na hrdlo poslednímu stojícímumuži. Poslední muž stál pevně a vystřílel všechny zbývající kulky na skvělou fenku Chippie. Chippie sepotácela k němu, ale už neměla sílu. Obrátila se k Jackovi a Lee a Lucy a naposled jim oddaně zaštěkala

na rozloučenou. Pak si položila hlavu mezi packy a zemřela. Měla klidnou a rychlou smrt. Pak už ji nic

nebolelo. Jeden bezpečnostní strážce z El Al na místě zastřelil muže, který skvělou fenku Chippie zabil.“

„Ne, tati,“ ozvala se Lea. „Skvělá fenka Chippie nemůže zemřít. To není spravedlivé.“

„Chippie zemřela, když mi bylo osmnáct, holčičko,“ řekl jsem. „Nechtěl jsem ti říkat, že Chippie zemřela,

protože tvoje matka zemřela také.“

„Chippie má hrob na zadním dvorku,“ dodala Lucy. „Je pěkný. Jack sám udělal náhrobní kámen.“

„Čekala jsem na ten příběh od té doby, co jsi raněný, tati,“ řekla Lea. „Přála jsem si, aby to byla pravda.“

„Příběhy nemusí být pravdivé. Musí jenom pomáhat. A teď jsem strašně unavený, zlato.“

„Nech ho trochu odpočinout, Leo,“ přikázala Lucy. „Zavezu tě domů a dám ti něco k jídlu.“

„Zůstanu tady,“ odporovala Lea.

„Uděláš, co ti říkám, slečno,“ trvala Lucy na svém a já jsem v jejím hlase cítil strach a úlevu.

„Lea a já jsme sehraná dvojice, mami,“ řekl jsem. „Nech ji tu.“

„Pojedeme ještě do Waterfordu, až se uzdravíš?“ zeptala se Lea.

„Ano, dítě. Neudělal jsem to správně. Neznáš žádný z příběhů, které tě udělaly tím, čím jsi.“

„S tím filmem se začíná, Jacku,“ ozvala se Ledare. „Mike mi poslal první šek, když uslyšel, že jsi byl

postřelen. Jsi najatý, ať chceš nebo ne.“

„Některé z těch příběhů, které chce Mike, jsou ty, které musím vyprávět Lee.“

„Ty napíšeš, co víš,“ řekla Ledare. „Já pak doplním, co budu moci.“

„Ledare?“ zeptal jsem se. „Přijela jsi kvůli tomu filmu?“

„Bohužel tě zklamu,“ odpověděla. „Přijela jsem, protože mě potřebuješ.“

„Itálie a všichni tady se z tvojí návštěvy těší,“ řekla matka. „Pozítří se vracím do Waterfordu. Musím se z

téhle bláznivé země dostat. Samozřejmě si najmu obrněné auto, abych se dostala na letiště. Nebudu si

připadat zase v bezpečí, dokud neucítím, jak se vaří kapusta.“

„Přijedeme za tebou, jak budeme moci, mami,“ slíbil jsem.

„Jordana ukazovali v televizi, jak ti dává poslední pomazání,“ oznámila mi Ledare. „Mike to má natočené a

generál Elliott taky.“

„Začíná to houstnout.“

„Proč se Jordan skrývá, tati?“ zeptala se Lea. „Byl tady v nemocnici několikrát, ale pokaždé uprostřed

noci.“

Když jsem se pokoušel odpovědět, cítil jsem, že upadám do spánku, který mi připomínal černou díru. Častam padal v nekonečných kaskádách, které začínaly ztrátou slov a dotyku Leiny ruky na mojí a končilyspánkem, který přišel příliš brzy.

–––––-Kapitola–––––

devatenáctá

Odešel jsem z nemocnice o mnoho dní později se švestkově zabarvenou ránou, kterou Lea něžně hladila,když mi krátce předtím odstranili obvazy. Doktor Guido Guccioli, který mi zachránil zrak, mi dal poslednírady o nutnosti odpočinku a nebezpečí námahy pro můj zrak. Vysvětlil mi, jak se tyčinky a kužely shlukujíjako bezbarvé hrozny kolem nervů na sítnici a jak operace, kterou provedl, připomínala ladění klavíruvelikosti křepelčího vejce. Lékař a tři sestry se mnou sešli až na ulici, kde mi Ledare a Lea pomáhaly dotaxíku, který mě měl odvézt domů.

„Nashledanou, Guido. Mohu vám dát francouzský polibek?“ zeptal se.

„Samozřejmě ne, to by bylo nedůstojné a nehygienické,“ řekl doktor a políbil mě na obě tváře. „Ale sesignorou Ledare to bude něco jiného.“

Cestou domů jsem otevřel okénko taxíku a nechal se ovívat jemným vánkem. Byl hladký jako čisté plátnopřitisknuté na tvář. Dokonce i Tibera byla cítit příjemně a tajemně, když jsme přes ni projížděli tam, kdese dělí na dvě ramena a objímá ostrý předek ostrova.

Na Piazza Farnese se před naším domem shromáždila skupinka sousedů a přátel. Byla tam Maria s prstyovinutými růžencem a další lidé. Dvě jeptišky se zahradnickými rukavicemi vyklouzly ze svého klášterajako ze šperkovnice, bratři Ruggeriové vyběhli ze svého alimentari a ruce jim voněly sýrem, stál tamFreddie v bílém číšnickém saku, prodavač oliv a dvě prodavačky ovoce z Campa, žena, která prodávalakuřata a vejce, krásná blondýnka z obchodu s donáškou, Edoardo, který prodával kávu a cornetti,prodavač novin Aldo a majitel jediné restaurace na piazze.

Když jsem vystoupil z taxíku a nejistě kráčel ke vchodu do domu, přátelé začali jásat. Masakr se dotklnáměstí přímým a osobním způsobem, protože jsem při něm byl raněn já. Kupci z Campo dei Fiori mi

posílali ovoce a zeleninu a v prvním týdnu po mém návratu z nemocnice si od Ledare nevzali peníze. Ženy

rybářů mi poslaly ústřice a tresku. Prodavač kuřat mi přinesl čerstvě zaříznuté slepice. Štědří sousedé se

v prvních týdnech mé rekonvalescence doma postarali o všechno.

Každý den jsem se mezi nimi procházel v úzkých uličkách, abych opět získal sílu.

Ačkoli jsem cestoval téměř po všech kontinentech a poznal desítky národností, nikdy jsem Římanůmnepřišel na kloub a nepochopil úplně drsnost a originalitu, kterou přidávají k něžnosti. Mají neomylnýinstinkt pro drobná přátelská gesta. Vehemence, kterou vkládají do úkolu přijmout mezi sebesympatického cizince, je vzorem společenské obratnosti. Sousedé mě přivítali zpět na piazze a těšili se zmého zotavení. Římané, Římané, pomyslel jsem si. Při každé příležitosti udělí zbytku světa

nenapodobitelnou lekci pompy a pohostinnosti.

Později jsem se dozvěděl, že můj návrat pozoroval silným dalekohledem i Jordan Elliott, hladce oholený aoblečený v džínech, pracovních botách a dobře střižené košili od Armaniho. Díval se, jak jsme s Ledare šlik domu a já se opíral více o ni než o hůl s gumovým koncem, kterou mi dali v nemocnici. Úřední formality

kolem propouštění mě téměř vyčerpaly a citový zážitek z návratu mě tak dojal, že mi sebral i poslednízbytek síly. Portiere mi držel dveře, jako by se vracel princ, a já jsem mu poděkoval úsměvem.Fotoreportér z Il Messaggero zachytil autentickou ukázku srdečnosti a vřelých citů při návratu domů.Květinářky vtiskly Ledare do náruče kytice anemonek a cínií.

Ale Jordan pozoroval ten výjev bez sentimentality. Upíral svůj dalekohled na dav, ne na mě. Zmizel jsem v

domě a velké černé dveře se za mnou zavřely jako křídla archanděla. Až když se hlouček začal rozcházet,

Jordan objevil předmět svého trpělivého pozorování. Byl to úpravný muž s vojenským držením těla aJordana napadlo, že musel sledovat můj návrat z bezpečí jediné kavárny na náměstí a vyjít teprve, kdyžse dav začal s šumem rozcházet. Došel ke kašně poblíž mého bytu a Jordan se zachvěl, protože honapadlo, jak je podivné pozorovat přes zvětšovací skla robustní postavu vlastního otce. Generál Elliott sepohyboval rázně a vzpřímeně jako infanterista a prohlížel si obličej každého člověka, který kolem nějpřešel. Zjevně hledal Jordana a Jordan si dokázal představit, jak je netrpělivý, když ho v davu nezahlédl.

Brzy poté, co mě dopravili do nemocnice, když se otevřely dveře sanitky a vezli mě na sál první pomoci, se Jordan objevil na televizních obrazovkách po celé Itálii. Jako člen řádu trapistů, který strávil velkoučást svého dospělého života v klášteře, velmi málo chápal sílu a rychlost moderních sdělovacíchprostředků. Výraz zármutku a hrůzy na Jordanově tváři, když mě uviděl, se proslavil v okamžiku, kdy bylpřes satelit přenesen do všech televizních studií světa. Když mě držel za ruku a skláněl se, aby mi do ucha

zašeptal slova posledního zaopatření, zatímco mě po rampě vezli do chodeb nemocnice připravené v plné

pohotovosti, vrásky obav a soucitu na jeho hranaté tváři zosobnily dynamickou symetrii vlastního,obecně sdíleného zděšení Itálie. Jeho tvář se na poloostrově proslavila během dvaceti čtyř hodin.Náhodou se záběr Jordanovy úzkosti stal výmluvným darem Itálii. Jeho obličej vyjadřoval všechno, coItálie cítila vůči hromadnému prolití krve svátečních cestujících. Italští novináři začali záhadného knězehledat, ale Jordan se ponořil do skrytých hloubek města plného kněží, zatímco se jeho fotografie začalyobjevovat na titulních stránkách amerických novin.

Generál Elliot na ostrově Orion poznal svého syna okamžitě. Když stejný záběr běžel znovu o patnáctminut později na CNN, natočil si jej, aby se k němu mohl ve volném čase vracet. Tvář generála Elliottabyla nečitelná, ale tvář jeho syna byla vždy knihou otevřenou pro celý svět. Dobře zastřižené vousyskrývaly důlek, který zdědil po matce, ale patnáct let času tvář nezměnilo, jenom ji prohloubilo azvýraznilo. Jordanovy oči se nedaly zapomenout a jeho otec na ně určitě nezapomněl. Neřekl své ženěCelestine nic a ona o mém zranění uslyšela až druhý den pozdě odpoledne. Tehdy, jak jsme se dozvědělipozději, byl už generál ve styku s Mikem Hessem a Capersem Middletonem. Ten večer všichni porovnávali

fotografie kněze vycházejícího ze zpovědnice na Aventinském pahorku s knězem, který čekal na sanitku u

nemocnice v Trastevere. V tajném telefonickém rozhovoru druhý den se všichni dohodli, že dostali svéhomuže.

To, že ho na vteřinu zachytilo oko kamery, vyneslo Jordanovi vlnu návštěvníků, které si nepřál vidět, aleokamžitě poté zmizel v terakotovém tichu klášterního Říma. Než mě chirurgové zavezli zpátky donemocničního pokoje, přestěhoval se z tmavého kláštera v jednom z méně slavných opatství naCaelijském vršku do domu na půl cesty v Trastevere, kde byl útulek pro kněze mající problémy snarkomanií. Holič mu oholil vousy a opatřili mu brýle z želvoviny.

Podzemní mašinerie začala pracovat, jakmile na ústředí Interpolu v Římě dostali fotografii mladéhoJordana Elliotta se mnou po zápase baseballu v posledním ročníku střední školy. Současně dostalizvětšeními fotografie, na které se Jordan něžně dívá na moje tělo na nosítkách, když se mnou spěchali do

nemocnice. Asistentka z laboratoře pro odebírání otisků okopírovala tu informaci a poslala ji bratru,pracujícímu pro kněze, který dohlížel na výbor pro reformu systému účetnictví ve vatikánské bance. Byloto vyhlášení pátrání po Jordanu Elliottovi kvůli výslechu v případu smrti mladého desátníka námořníhovojska a jeho dívky, ke které došlo v roce 1971. Bulletin oznamoval, že Jordan si možná změnil jméno aže pravděpodobně působí v převleku katolického kněze neznámého řádu. Jordan Elliot byl popsán jakovelmi inteligentní, fyzicky silný a možná také ozbrojený. Generál Elliott tajně uvědomil zpravodajskouslužbu vojenského námořnictva, která se ihned spojila s Interpolem a italskými spolupracovníky.

Poprvé od svého útěku do Evropy Jordan Elliott věděl jistě, že ho pronásledují. Ačkoli měl už dlouhotakové podezření, odešel ze života v Jižní Karolíně tak dokonale, dokonce se konal i jeho pohřeb, že simyslel, že jakékoli pronásledování nebude mít úspěch, protože budou chybět důkazy nebo čerstvá stopa.

Jenom jeho matka a já jsme byli partnery jeho konspirace. Jordan se vemluvil do pocitu neviditelnosti a

teď, když pozoroval svého otce, uvědomil si, že jeho obavy o mě uvrhly do nebezpečné situace nás oba.

Generál se postavil do stínu kašny a jejího stříkajícího sarkofágu, vyrobeného z egyptského granitu aobklopeného vozy, které tam správně nesměly parkovat.

Je pořád neobvykle hezký, pomyslel si Jordan, když si prohlížel otcovy pravidelné rysy v počasím ošlehané

tváři hráče golfu a opálené, svalnaté ruce. Také si všiml počínající dvojité brady. Pochyboval o tom, že by

se někdy nějaký syn bál otce tak, jako se on bál svého, a slovo otec, tak posvátné a prvořadé v různýchnáboženstvích světa, ústřední výraz v harmonické mysterii katolicismu, mu vždycky působilo chvění vpáteři. K Jordanovi nedoléhalo jako dvojslabičný zvuk představující přívětivého muže, vyzbrojeného pouze

chrastítky a ukolébavkami, ale jako vojsko v poli s rukama zbrocenýma krví.

„Otec.“ Jordan to slovo vyslovil nahlas. Otec je doma, otec je doma, otec je doma… Ta tři nejobávanějšíslova jeho dětství vycházela ze sladkých úst matky. Strach a nenávist vůči vlastnímu otci byly u Jordanavždy jednoznačné a nedaly se nijak vysvětlit. Síla nenávisti otřásla klidem každého zpovědníka, kekterému zašel pro odpuštění svých hříchů během svého kněžského působení. Opat mu před necelýmrokem řekl, že mu bude odepřeno království nebeské, jestli nedokáže najít ve svém srdci sílu odpustit otci. Když si otce prohlížel, uvědomil si, že není království nebeskému o nic blíže než v deseti letech, kdyžplakal po dalším výprasku a v bdělém stavu snil o tom, jak otce holýma rukama zabije.

Matka Jordanovi napsala, že se otec chce smířit, a Jordan byl na schůzku připraven, když do římskýchkanceláří Interpolu dorazila jeho fotografie z mládí a prošla skrytým labyrintem uliček a dvorů Vatikánu až

do malé opatovy pracovny. Jordan si myslel, že ho otec zradil. Ale také ho napadla možnost, že Capers

Middleton prodal svého starého přítele jako dramatický kousek guvernérské kampaně v Jižní Karolíně.Opat souhlasil. Choval italské skrupule vůči politice a také dobrácky, ale škrobeně a sentimentálnědůvěřoval v otcovství.

Několik dní po mém návratu domů šla Maria otevřít na zazvonění a uvedla do obývacího pokoje, kde jsmeseděli s Ledare, Mika a Caperse. Mikova netrpělivost se dala v místnosti nahmatat. Přecházel před okny a

motor jeho centrálního nervového systému stále zrychloval. Capers byl ale nevzrušený a ovládal se.

Zdálo se, že ho baví pečlivý průzkum všech starožitností a obrazů. Oči mu bloudily po mém majetku. „Mášpěkné věci. To je překvapení, Jacku,“ prohlásil „Rychle si to prohlédni a pak vypadni, k čertu,“ vyzval jsem ho. Mike rychle zasáhl. „Tohle je obchodní návštěva. O našem filmovém seriálu. Nemusíš se do Caperse

zrovna zamilovat, jenom ho poslouchej.“

„Nemám Caperse rád. Snažil jsem se to dát jasně najevo ve Waterfordu.“

„Dávals to jasně najevo, ale mýlil ses,“ prohlásil Mike.

„Miku,“ ozvala se Ledare, „neměl jsi to dělat nikomu z nás.“

„Ty máš se mnou smlouvu, drahoušku,“ odsekl Mike. „Nemusím se od tebe nechat dirigovat, zeptej se

Sdružení spisovatelů.“

„Capers je jako zapálená sirka a my jsme benzin,“ řekla Ledare Mikovi. „To víš dobře.“

„Oba jsme chtěli vidět, jestli je Jack v pořádku. Měli jsme obavy,“ vykládal Mike.

„Modlil jsem se za tebe,“ ozval se Capers konečně.

„Miku,“ řekl jsem vztekle. „Na mém nočním stolku je bible. Nalistuj Nový zákon a přečti příběh o Jidáši

Iškariotském. Capersovi bude určitě připadat pozoruhodně autobiografický.“

„Ten chlap má vždycky nějakou odpověď,“ prohlásil Mike obdivně.

„Náš Jack se přirovnává k Ježíši,“ poznamenal Capers.

„Jenom v přítomnosti muže, který mě a všechny moje přátele kdysi ukřižoval,“ odsekl jsem a cítil chlad a

vztek. „Normálně se chovám jako Julia Childová.“

„Tvoje postřelení bylo v Jižní Karolíně hlavním bodem zpráv,“ sdělil mi Capers. Měl pevný hlas a

pozoruhodně se ovládal. „Jakmile jsem to uslyšel, rozhodl jsem se letět do Říma a navštívit tě v

nemocnici. Vlastně příští neděli bude ve státních novinách článek o naší návštěvě.“

„Doprovázený fotografiemi?“ hádal jsem.

„Kolik mě to bude stát?“ zeptal se Capers. „Víc než máš,“ řekl jsem.

„Nenašli jste Jordana,“ prohlásila Ledare. „Proto jste tady.“

„Ještě nemáme ani potvrzeno, že je naživu,“ prozradil Capers. „Zkusili jsme františkány, jezuity, paulisty,

trapisty, benediktiny. Pomáhal mi charlestonský biskup. Mike byl ve spojení s kardinálem z Los Angeles.

Něco se pokazilo a celý systém se nám zhroutil na hlavu.

Nechali jsme obíhat všechny fotografie, které pořídil detektiv. Ani jediný františkán v tomhle městěnedokáže poznat vousatého amerického kněze. Všichni františkáni, se kterými jsme mluvili, si byli jisti, žeten muž není členem jejich řádu, ačkoli nosí jejich řeholní roucho a poslouchá zpovědi v jenom z jejichnejdůležitějších kostelů.“

„Řekni Jackovi tu divnou věc.“

„Už se k tomu dostávám,“ odpověděl Capers. „Podařilo se nám dostat se k samotnému šéfovi františkánů.

K jejich hlavě. Ten chlap je rozený vůdce, choval se jako kníže. Vedl zase tu starou písničku. Podívá sena fotografie, nikdy toho chlápka neviděl. Ale pak z něj vypadlo něco zajímavého. Řekl nám rovnou doočí, že františkáni jako řád, a jejich opat zvlášť, nejsou příliš nadšeni tlakem Američanů, kteří se pokoušejí

vystopovat člena jejich nebo nějakého jiného řádu, protože je hledán za válečné zločiny v Americe. Paknás požádal, abychom opustili jeho pracovnu. Ale, Jacku,“ Capers pokračoval a naklonil se kupředu, „myjsme nikomu neřekli o žádných válečných zločinech. Jenom jsme hledali Jordana. Nikdy jsme nikomuneřekli proč.“

„No a co?“ zeptal jsem se. „Myslíte si, že si františkáni nezjistili, o co jde? Jsou tu od třináctého století.“

„Varoval jsi Jordana?“ zeptal se Capers.

„Poslouchej dobře, Capersi. Nechci se k tomu už vracet. Ležel jsem v nemocnici v bezvědomí, ale varovalbych ho, kdybych věděl, že vy dva přijedete. Navrhl bych mu, aby vám provedl přesně to, co udělal… abyse ponořil do podzemí, dokud neodtáhnete.“

„Jestli nebude Jordana, nebude žádná smlouva s televizí,“ vyhrožoval Mike. „Nebude film.“

Ledare pohlédla na Mika. „Proč by si s tím měl lámat hlavu Jack?“

„Protože když nebude film, nebude prezidentská milost pro Jordana Elliotta. Je to všechno součást

velkého plánu, Jacku.“

„Aha,“ řekla Ledare. „Miniseriál končí tím, že Capers Middleton dostane milost od prezidenta pro svéhostarého přítele Jordana Elliotta. Pak při inauguraci guvernéra v Columbii je Middletonova obrana konečnězase pohromadě jako symbol schopnosti guvernéra Middletona vyhojit rány, které roztrhly jeho generaci

vedví.“

„Ne, děťátko. Takhle by to šlo,“ ozval se Mike, „ale dotáhni to dál. Šest let cesty v republikánskémzákonodárném shromáždění. Nebo počkej celých deset, až Capers hodí klobouk do ringu při volběprezidenta Spojených států.“

„Nech toho,“ kroutil jsem smutně hlavou. „Kdybych skutečně miloval svou zem, vyhodil bych tě přímotady z toho otevřeného okna, Capersi, a nechal spadnout těch pět poschodí dolů na náměstí. Ale bohužel,

moje vlastenectví se projevuje jen mluvením.“

„Ať bude tvým oponentem kdokoli,“ ozvala se Ledare, „napíšu mu projevy. Budu to dělat zadarmo a

poskytnu interview každému senzacechtivému plátku v zemi. Dám jim jména a míry všech šlapek, se

kterými jsi se vyspal během našeho zatraceného manželství.“

„Nic z toho neuděláš kvůli dětem,“ řekl Capers věcně.

„Budou už dost staré a nebude mi záležet na tom, co si myslí.“

„Tvoje slabost je, drahoušku, že ti vždycky záleží až moc na tom, co si myslí,“ poznamenal jedovatěCapers. „Moc dobře si uvědomuješ, že Svátek matek není na předním místě v seznamu jejich oblíbenýchsvátků.“

„Nechme hádek,“ navrhl Mike. „Pomůžeš nám najít Jordana nebo ne, Jacku? Taky jsi podepsal smlouvu.“

„Natáhni uši, Miku,“ řekl jsem. „Prosím tě, tentokrát mě poslouchej. Už jsme o tom měli jednunepříjemnou schůzku a já se netěším na další. Nechci ti vůbec pomáhat, protože nenávidím tvého

hodného chlapečka Caperse. Je to dost jasné?“

„Popisuješ svůj cit ke mně jako nenávist?“ zeptal se Capers.

„Ano, tím se to všechno výmluvně shrne.“

„Nemohl bych udělat něco, co by tvůj přístup ke mně změnilo?“ zeptal se Capers.

„Obávám se, že ne, Capersi. Promiň, kámo.“

„Dovol, abych si s tebou promluvil na rovinu, Jacku,“ řekl Mike a pohlédl na Caperse, který přikývl.

„Film potřebuje Jordana, protože nikdo z nás nezná celý příběh. On je klíčem ke všemu. Musím s ním

uzavřít smlouvu nebo to neprodám žádné televizní společnosti. Chápeš? Je to můj profesionální zájem. Apak Capers. Demokrati se pokusí vyvolat zájem o to, co Capers prováděl svým přátelům na vysoké škole.Sehnali fotografie Caperse, jak surfuje s Jordanem, a nás všech po vítězném zápase, když jsme vyhrálistátní mistrovství ve fotbale. Vzpomínáte si na ten obrázek? Viděl jsem titulky, které k tomu píšou. Je to

katastrofa.“

„Takže vaše návštěva nemá nic společného s přátelstvím, nostalgií nebo pouhou lítostí,“ poznamenal

jsem.

„Nic,“ odpověděla Ledare. „Má to co dělat jedině s Capersovým oblíbeným tématem… Capersem

Middletonem.“

„Nesluší ti to tolik, když jsi cynická,“ řekl Capers.

„Ale jsem mnohem vtipnější, ne?“ odsekla.

„Je to hanebný svět a ty jsi jenom jeho součástí, že, Capersi?“ ušklíbl jsem se.

Capers odpověděl: „Je hanebný k nám všem. Záleží na stylu, jakým to zvládneme.“

„Styl znáš,“ pokračovala Ledare, „ale s podstatou jsi na štíru, můj milý.“

„Řekni Jordanovi, že bychom se s ním rádi setkali,“ navrhl Mike. „Jsme ve spojení s jeho otcem. Máme

pro něj návrh, který bude výhodný pro obě strany.“

„Už to mám, Capers je hrdina našeho filmu,“ řekl jsem.

Capers vstal a chystal se odejít. Přitom poznamenal: „Já jsem byl vždycky hrdina, Jacku. Ty máš od

začátku menší roli, mladší kamarád, kámoš, dobrý parťák.“

„Chovej se ke spisovatelům slušně, Capersi,“ ozvala se Ledare, „když tě máme oslavovat.“

„Proto jsem šel nejdřív za producentem,“ odpověděl Capers. „Zajímavý názor, Ledare, ale neopovažuj se

mi vykládat, jak v tom mám chodit. Máme spolu spor.“

Když odešli, chvíli jsem spal, a když jsem se vzbudil, byla chladná noc a tma byla modrá a vlhká. Vítr od

Tibery přinášel vůni listí a papíru. Stránky z Il Messaggero s den starými zprávami se točily na piazze jakokusy prádla odfouknuté ze šňůry. Šel jsem k nejvzdálenějšímu oknu v bytě, znovu zkontroloval hodiny aviděl, že je přesně devět. Rozsvítil jsem světlo v málo používané chodbě za sebou, stál jsem orámovánobrovským obdélníkovým oknem a viděl před sebou půvabnou kupoli svatého Petra, jak osvětlujeskromný římský obzor. Pak jsem uviděl ve tmě blikat světlo. Ahoj, signalizovalo světlo Morseovouabecedou. Zamával jsem a poprosil Ledare, aby se objevila v okně vedle mě. Ukázal jsem jí zvonicisvatého Tomáše z Canterbury, na které uviděla kužel rozsvěcujícího se a zhasínajícího světla.

„To je Jordan,“ řekl jsem. „Takhle teď spolu musíme komunikovat.“

„Co chce?“ zeptala se. Vystřelil k nám dlouhý záblesk světla, následovaný krátkým zablesknutím a pak

další dlouhý záblesk, po kterém se rozhostila tma.

„Ká v Morseově abecedě. To znamená ‚chci se s tebou sejít‘.“

„Jak se dozvíš, kde se s ním máš sejít?“

Podrbal jsem se vzadu na hlavě. To byl signál, že jsem přijal zprávu. Následovaly tři krátké záblesky

světla a po nich tři dlouhé. O několik okamžiků později se to celé opakovalo. „Číslo třicet tři, Ledare,“ řekl jsem. „Vezmi si Modrého průvodce Římem a jeho okolím, leží támhle nastole. Nalistuj rejstřík, strana 399. Ve sloupci úplně napravo je seznam kostelů, začíná Sant‘ Adrianem. To

je kostel číslo jedna. Počítej do třiatřiceti a řekni mi, který to je.“ „Třicátý třetí kostel v pořadí je Svatá Cecilie v Trastevere,“ oznámila mi Ledare. „Dobře, to je velký kostel.“ Znovu jsem se podrbal na hlavě a světlo naposledy zablesklo. „Jordan nám přeje dobrou noc. Sejdeme se

za dva dny v Trastevere.“ „Tam bydlí?“ „Myslím, že ne, ačkoli nemám představu, kde bydlí. Myslí si, že je pro mě bezpečnější, když vím o jehoživotě co nejméně.“

Ledare pohlédla dolů na náměstí, kde se proháněl vítr a které právě rychle přecházel osamělý muž, azeptala se: „Myslíš, že je Jordan osamělý, Jacku?“

„Myslím, že samota je ústředním faktem jeho života,“ odpověděl jsem.

Jezdili jsme dlouho taxíkem v točitých ulicích Říma. Jakmile jsme si byli jisti, že nás nikdo nesleduje, řekljsem řidiči, aby nás zavezl do restaurace Galeassi v Trastevere. Rychle jsme vystoupili z auta a zamířili kobrovskému, zasněnému kostelu svaté Cecilie. Zavedl jsem Ledare na pravou stranu kostela pod malbuNanebevzetí Panny Marie na stropě nad námi. Přešli jsme starobylou dlážděnou podlahu ke zpovědnicím,které stály jako vojáci v řadě na protější straně kostela.

Dvě zpovědnice byly rozsvícené na znamení, že je uvnitř zpovědník, ale jenom na jedné byla nenápadnátabulka s nápisem „English“. Pokynul jsem Ledare, aby na mě počkala v kostelní lavici, vešel jsem dozpovědnice a zatáhl závěs. Proti všem zvyklostem jsem nechal malou mezeru, abych viděl, zda nás někdodo Trastevere nesledoval. Uslyšel jsem Jordanův tlumený hlas, jak bezvadnou italštinou udělujerozhřešení starší Římance, jejíž hluchota udělala z její zpovědi otevřenou knihu pro všechny, kdo se

nacházeli v doslechu.

Přepážka se posunula a já jsem uviděl Jordanův zahalený profil přes zástěnu, která oddělovalazpovědníka od hříšníka.

„Ahoj, Jordane,“ ozval jsem se.

„Ahoj, chlape,“ řekl Jordan. „Jsem rád, že jsi v pořádku.“

Pak mi řekl, že jeho nadřízení byli vyslýcháni zástupci Interpolu ohledně skrývajícího se kněze, kterého

chtějí vyslechnout kvůli zločinu z roku 1971.

„Udání mohlo přijít z několika míst, ale nejpravděpodobnější je můj otec nebo Capers Middleton.“

„Tvoje matka by otce zabila,“ řekl jsem. „A Capers je skutečně přesvědčený, že tě potřebuje víc než ty

jeho.“

„Důvěřovat Capersovi představuje jisté dilema,“ prohlásil Jordan stroze.

„Odkud by to mohlo pocházet jinak?“ uvažoval jsem.

„Mike mohl říct přátelům v Hollywoodu, že si najal soukromého detektiva. Tvoje matka to mohla říct

členům vaší rodiny. Můj otec se mohl svěřit někomu ze svých nejstarších přátel. Existuje milion možností.“

„Co teď?“

„Můj opat chce, abych na nějakou dobu odešel z Říma,“ řekl Jordan. „Dokud se nevyčasí.“

„Řekneš mi kam?“

„Ne. Víš, že ti to nemohu říct, Jacku,“ povzdechl. „Ale chtěl bych, abys mi prokázal laskavost. Sjednej mi

schůzku s otcem, ale s největší obezřetností, buď nanejvýš opatrný.“

„Budu,“ slíbil jsem. „Je tu se mnou Ledare a může mi pomoci.“

„Dobře. Řekni jí, ať přijde na druhou stranu zpovědnice, a můžeme naplánovat, kde by se ta schůzka

měla uskutečnit.“

„Kdy uvidíš matku?“ zeptal jsem se.

„Už jsem ji viděl. Chápe, proč se s ním musím setkat. Vždycky jsem chtěl mít otce, Jacku. To víš. Nikdy

jsem ho neměl.“

„Přeháníš,“ řekl jsem.

„Ne, prostě otce potřebuju.“

–––––-Kapitola–––––dvacátá

O dva dny později jsem očekával příchod generála Elliotta v baru hotelu Raphael.

Když se konečně objevil, proslídil očima místnost jako dravec. S pohledem nalevo i napravo pochodoval k

mému stolu a napřáhl ruku. Vstal jsem a formálně jsme si stiskli ruce.

„Tvoje rány se hojí dobře?“ zeptal se generál.

„Cítím se mnohem líp, děkuju,“ odpověděl jsem.

„Dovedeš mě k mému synovi, jestli jsem to dobře pochopil,“ zkoumal.

„Ne, to jste nepochopil dobře,“ odpověděl jsem. „Vezmu vás na procházku Římem. Jordan se rozhodne,

jestli se s vámi bude chtít setkat nebo ne.“

„Ale ví přece, že chci, aby všechno dopadlo v jeho prospěch,“ prohlásil generál. „Musí vědět, že bych sem

nejel takovou dálku, kdybych ho pořád neměl rád.“

„Za prvé, chce vidět, jestli vás někdo nesleduje.“

„To mi připadá trochu jako paranoia.“

„Generále,“ otázal jsem se, „nemyslíte, že v tomto případě je paranoia na místě?“

„Nikdy bych neudělal nic, co by mému synovi ublížilo,“ tvrdil generál.

„Už jste to udělal. Na konci dne se dozvíme, jestli to chcete změnit.“

„Co tím myslíš?“ vyštěkl generál.

„Uvidíme, jak to funguje.“

Vyšli jsme od Raphaela a kráčeli k Santa Maria della Pace. Přišli jsme k postranním dveřím, na které jsemtřikrát hlasitě zaklepal. Uslyšeli jsme tři zaťukání jako odpověď, dveře se otevřely a já vedl generálaobloukovým vchodem dovnitř, kde jsme minuli půvabné věštkyně od samotného Raffaela, pokračovali kekrásnému mramorovému oltáři a vyšli dveřmi sakristie do ambitů kláštera, kde naší cestě přihlížely plaché

jeptišky, aniž by ji komentovaly nebo projevily větší zájem. Další portiere nás očekával s otevřenýmidveřmi a já jsem zaplatil za služby obou mužů deset tisíc lir.

Teď jsme byli volní v uličkách Říma, ve čtvrti, kterou jsem tajně nejvíc miloval. Bylo to jako procházkapolem rzi a sieny pálené v bludišti s hlubokými obchody o jedné místnosti, jejichž majitelé seděli zastarobylými pulty trpělivě jako stalagmity. Nemohl jsem si odpustit ukázat generálovi obchody historickynebo architektonicky význačné, když jsme se točili uličkami, které náhle končily na Via dei Coronari.Dvakrát jsme se vraceli po své stopě a pak jsme si vzali taxík na stanovišti u Corso Vittorio Emanuele.Poručil jsem řidiči, aby nás zavezl na Pincio, poblíž zahrad Borghese.

„To je strašně amatérské, Jacku,“ prohlásil generál. „Pracoval jsem dva roky pro námořní zpravodajskouslužbu. Dobrého sledovače nesetřeseš tím, že si hraješ na honěnou.“

„My jsme jen amatéři, generále,“ řekl jsem. „Vydržte to s námi, prosím vás.“

„Kdo zjišťuje, jestli nejsme sledováni?“

„Jordan,“ odpověděl jsem.

„Šli jsme kolem něj?“

„Dvakrát. Jak se vám líbí Řím?“

„Nelíbí. Je příliš chaotický. To město nemá žádný smysl pro pořádek,“ odpověděl generál.

Nesouhlasil jsem s ním. „Má dokonalý smysl pro pořádek, ale je to římský smysl pro pořádek a cizinci mu

ne vždy rozumí.“

Vystoupili jsme u Pincia. Vedl jsem generála po promenádě, odkud je výhled na celý Řím. Všechnoodtamtud vypadá odlišně. Z té výšky a úhlu pohledu se dají odhalit tisíce skrytých teras na střecháchdomů.

Kráčeli jsme, dokud jsme nedošli ke Španělským schodům, po kterých jsme sešli dolů, a já se držel

generálovy paže, abych udržel rovnováhu. Byla tvrdá a šlachovitá jako paže mladého zápasníka. Musel

jsem si všimnout toho, jak pěknou má postavu, a dobře jsem chápal, proč by mladý voják následovaltakového rezervovaného a nedosažitelného muže do bitvy. Jestli měl nějaká slabá místa, byla dobře

schovaná.

Generál začal být tím hraním netrpělivý a já jsem začal být vyčerpaný a vznětlivý. V té době jsme přišli kDal Bolognese na Piazza del Popolo. Byl jsem si jist, že nejsme sledováni, ale generálova zarytost měpřesto znepokojovala. Zjevně nebyl schopen nějakého projevu optimismu nebo nezávazného rozhovoru anic o Římě ho zřejmě nezajímalo.

Vstoupili jsme do baru Rosati a já zaplatil pokladnímu za dvě cappuccini. Generál vypadal rozzlobeně, aleviděl, že nemá jinou volbu, než se dál účastnit této dlouhé, únavné zábavy. Bar se plnil podnikateli aobchodníky, kteří potřebovali aperitivi, než se vydají do svých oblíbených restaurací na oběd.

Generál mě zblízka pozoroval, když jsme oba uslyšeli zvuk helikoptéry nad námi, ale udržel duševnírovnováhu a jeho chování se nezměnilo. Měli jsme si málo co říci, co by neotevřelo staré rány, a ticho měunavovalo. Za normálních okolností generálovi nevadilo strávit nějaký čas s lidmi, o kterých věděl, že ho nemají rádi. Druhou osobu to činilo výjimečně sebevědomou a náchylnou k chybám, a to se pokoušelvyužít ke svému prospěchu.

„Jaký je další krok?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděl jsem a díval se k Piazza del Popolo. „Musíme být trpěliví.“

„Byl jsem trpělivý a všechno, čeho jsem dosáhl, je, že jsme chodili kolem dokola v kruzích.“

Pak jsem uviděl Ledare, jak spěchá svižnou chůzí z Via del Babuino k monumentální bráně Porta delPopolo. Nedívala se naším směrem, když si generál prohlížel její dobře nazkoušené promenádování popiazze. Modré volvo combi projelo Porta del Popolo, zajelo k Ledare a zastavilo vedle ní. Čtyři muži,všichni františkánští mniši, vyskočili z auta a začali se vzdalovat každý jiným směrem od obeliskuuprostřed. Jeden z nich se zastavil. Ledare ho lehce políbila na tvář a ukázala k místu, kde jsme sgenerálem seděli.

„Kde má vousy?“ zeptal se generál.

„Oholil si je potom, co byl v televizi,“ odpověděl jsem. „Viděl jste to na fotografiích.“

„Je silnější,“ řekl generál.

Kněz se k nám blížil se sluncem za zády, nesmělou, netečnou chůzí, která postrádala veškerou

rozhodnost.

„To je on?“ zeptal se generál. „Trvalo to tak dlouho. A do očí mi svítí slunce. Nemůžu říct, jestli je to

opravdu on nebo ne.“

„Chcete s ním být o samotě?“ zeptal jsem se.

„Ještě ne,“ řekl generál. „Zůstaň, prosím tě. Aspoň na úvod.“

„Nepotřebujete žádný úvod,“ odpověděl jsem. „Je to váš syn.“

Když se k nám kněz blížil, stáhl si kápi a odhalil hlavu s hustými tmavými kudrnami. Generál natáhl paži,aby si stiskl ruku se svým synem. Najednou se u baru za námi něco pohnulo a zezadu vyskočili tři muži.Generál zuřivě svíral ruku svého syna, zatímco tajný agent Interpolu knězi zkušeně nasazoval pouta.Všechny vchody na Piazza del Poppolo byly náhle zablokovány modrými fiaty s otáčivými modrými světlya znervózňujícími sirénami.

„Říkal jsem ti, že to je amatérismus, Jacku,“ ozval se generál. „Vybavili mě takovým přístrojem. Sledovali

každý náš krok.“

„Jordan chtěl, abych vám předal vzkaz, pokud by to dopadlo takhle, generále,“ řekl jsem a díval se, jak k

nám dva agenti hrubě táhnou Ledare. „Je to jednoduché. Vůbec jste ho nepřekvapil.“

„Ať mi ten vzkaz předá sám,“ odsekl generál a zadíval se na syna.

„Povíte mi teď, jakou hraju úlohu v téhle hloupé hádance, Jacku?“ obrátil se na mě kněz s tak zřetelným

irským přízvukem, že i italští policisté poznali, že to není žádný Američan. Sundal si také tmavé brýle.

„Kde je můj syn Jordan Elliott?“ zeptal se generál irského kněze.

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekl kněz vlídně a vychutnával vzrušení a dav, který se kolem nás shromáždil.

Celé hodiny mě na ústředí Interpolu vyslýchali o mých vztazích s Jordanem Elliottem a já jim otevřeně

odpovídal. Nemohl jsem jim říct nic o každodenním životě kněze Jordana v Římě. Neměl jsem tušení, ke

kterému řádu Jordan patří nebo kde v noci spí a kde slouží mši. Ale s radostí jsem jim poskytl seznam

kostelů, kde jsme si nechávali dopisy, a ochotně jsem jim vylíčil, že nosí různá řeholní roucha.

Celestine Elliottová také podstoupila vyčerpávající výslech, co ví o podzemních aktivitách svého syna, ale

Jordan ji ochránil stejným příkrovem nevědomosti jako mě. Celestine odpovídala vyslýchajícím se slepou,nepopsatelnou zuřivostí, ale řekla jim jen to, na co se ptali.

Ledare propustili po necelé hodině výslechu. Přiznala, že je jen pomocná síla. Jordana neviděla od dobstudií. Jenom mluvila s někým, kdo tvrdil, že je Jordan, skrz mřížku ve zpovědnici. Když byla propuštěna,vrátila se do mého bytu na Piazza Farnese a s Mariinou pomocí začala balit Leina zavazadla na dlouhý

pobyt v Americe.

Jordan mi později vyprávěl, že zatímco otec stál na Piazza del Popolo a díval se, jak k němu přichází irskýfrantiškán, on sám stál na terase nad knihkupectvím u Červeného lva a sledoval, jak vychází najevootcova věrolomnost. Zrazování a nepochopení byly jediné konstanty v jejich společném životě. Dokázal by

otci prominout úplatnost a prodejnost, ale ne zradu, tentokrát už ne. Zůstal na místě tak dlouho, abyviděl otcův zmatek v okamžiku, kdy si uvědomil, že jeho past byla neúčinná a že sám jako kořist padl dojiné. Na jeho tváři se objevila taková sklíčenost, že Jordan na okamžik pocítil nejasnou lítost. Pozoroval,jak jeho otec pobíhá kolem dokola a nahlíží do vchodů a na střechy a hradby Borghesových zahrad,protože si uvědomuje, že ho Jordan odněkud pozoruje a že ho přelstil a porazil syn, který nikdy nevedlmuže do války. Generál také věděl, že tím činem vrazil kůl do srdce svého manželství.

Večer poté, když mě propustili a když jsem se vrátil domů, postavil jsem se do vzdáleného okna a vyhlíželke zvonici Svatého Tomáše z Canterbury. Viděl jsem jen černou tmu. Hovořili jsme s Ledare o událostech

uplynulého dne. Od scény na Piazza del Popolo žádný z nás neslyšel o Jordanovi, Celestine nebogenerálovi. Když se Lea večer chystala do postele, vyprávěl jsem jí celý příběh svého přátelství sJordanem Elliottem. Život všechno spojuje, řekl jsem jí. Nic, co se děje, není bez významu.

Když jsem u Ley zhasl světlo, vrátil jsem se do obývacího pokoje a nalil Ledare i sobě sklenku Gavi deiGavi, které jsem vychladil v kotlíku s ledem. Váhavě jsme si připili a tiše popíjeli, až se Ledare ozvala: „Jak

se cítíš. Jacku? Pořád ještě nejsi úplně v pořádku. Určitě jsi vyčerpaný.“

Položil jsem si ruku na hlavu a pak na hruď.

„Při všem tom vzruchu jsem zapomněl, že jsem byl zraněný.“

„Už se ti vyčistilo vidění?“ zeptala se. „Nebo vidíš pořád rozmazaně?“

Položil jsem si ruku na pravé oko a podíval se na ni levým. Potom jsem odpověděl: „Ten chlapík vpromítací místnosti by měl ještě trochu zaostřit… ale jen maličko. Lepší se to.“

„Telefonovala jsem Mikovi a řekla mu, že generál uvědomil Interpol. Oddechl si. Myslím, že podezíral

Caperse, že to mohl být on.“

„Mikův projekt teď kulhá.“

„Mikovi se to líbí,“ vyvedla mě z omylu. „Líbí se mu, jak generál podruhé zradil svého syna. Prý je to jako

z bible.“

„To je děsivé. Ať se komukoli z nás přihodí cokoli špatného, vždycky je to ohromná věc pro Mikův film.“

Pohlédl jsem k oknu a uviděl něco zajímavého. Běžel jsem do předsíně přední chodby, rozsvítil světlo apostavil se doprostřed jediného okna, ze kterého bylo vidět Svatého Petra. Někdo vysílal signály zezvonice, ale pokud to byl Jordan, bylo to hodinu po domluveném čase. Ať už baterku držel kdokoli, byl tov Morseově abecedě amatér. Musel to vysílat třikrát, než jsem se zmohl na rozluštění.

„Jordan je v bezpečí,“ zněla první zpráva.

„Bůh ti žehnej.“ To byla druhá.

„Kde myslíš, že je dnes večer Jordan?“ zeptala se Ledare.

„Nevím, Ledare. Nikdy jsem to nevěděl.“

„Jak se s tebou zase spojí?“

Chystal jsem se odpovědět, když jsem uviděl, jak přes náměstí kráčí postava a míří přímo k našemu

domu. „Ježíši Kriste,“ vykřikl jsem. „Řekni mi, že mě šálí to postřelené oko.“

Dole se k našemu domu blížil generál Elliott, nezadržitelně, jako by se odvíjela šňůra navijáku.

„Máš pušku?“ zeptala se Ledare. „Nejzdvořilejší by bylo zastřelit ho, než dojde ke dveřím.“

Bzučák se ozval svou ošklivou malinovou melodií. Ledare mě políbila na tvář a dala mi dobrou noc.

Psychodrama, které zažila, už jí pro ten den naprosto stačilo.

Šel jsem k domácímu telefonu v tmavé chodbě a zvedl sluchátko. „Chi e?“ zeptal jsem se.

„Jacku,“ ozval se generál. „To jsem já, generál Elliott. Chtěl bych s tebou mluvit. Prosím tě, Jacku.“

Celou minutu jsem o tom uvažoval a pak jsem stiskl knoflík, kterým se otvírala dvě obrovská křídla dveří,

vedoucích do domu. Čekal jsem na výtah, až dokončí svůj pomalý, skřípavý vzestup do pátého poschodí.

Zavedl jsem generála Elliotta do obývacího pokoje a bez ptaní jsem mu nalil martini z bombajského ginu splátkem citronu rovnou do zvonovité sklenice. Když jsem mu ji podával, generál poznamenal: „Kdybych

byl tebou, nepustil bych mě do bytu.“

„Uvažoval jsem o tom. Ale moje vrozená dobrosrdečnost vždycky zvítězí nad temnějšími a méněbohulibými zvyky,“ odpověděl jsem a ani se nepokoušel zakrýt výsměch v hlase. „Jsem také zvědavý, proč

tu jste. Myslel jsem, že vás už nikdy neuvidím a radoval jsem se z toho pomyšlení.“

„Moje žena nebyla v hotelu, když jsem se vrátil,“ řekl generál a bylo vidět, že je to pro něj bolestné

přiznání. „Odhlásila pokoj a nechala mi vzkaz. Opouští mě.“

„Nepovídejte. Celestine po těch letech přišla k rozumu?“ podivil jsem se.

„Nechala mě bez prostředků. Mám málo peněz. Nemám pas. Letenku. Šaty,“ pokračoval generál a váhavě

se napil.

„Tak použijte kreditní kartu a kupte si letenku a šaty,“ řekl jsem mu. „Zítra si zajděte na velvyslanectví azařiďte si tam nový pas.“

„Nemám kreditní kartu,“ odpověděl generál rozpačitě. „Celestine se starala o všechny drobnosti našehoživota. Nenosím peněženku. Dělá vzadu na kalhotách takovou bouli, která mi připadá nevojenská.“

„Pomůžu vám vrátit se do Států, generále,“ řekl jsem.

„Obávám se, že jsem jí důvěřoval ve všech drobnostech manželství, ale teď jsem ji zřejmě ztratil,“pokračoval generál.

„Překvapil jste mě,“ přiznal jsem. „Byl jsem si jist, že se Jordan mýlí, když je tak opatrný.“

„Udělal jsem chybu, co se týče mého syna. Myslel jsem si, že nemá nadání pro strategii nebo samostatnémyšlení. Překvapil mě. Poprvé na vysoké škole a pak dnes.“

„Tím, že vás překvapil, si zničil život,“ poznamenal jsem.

„A život mé ženy i můj.“

Pokusil jsem se odhadnout člověka, který seděl přede mnou, ale jeho napětí činilo každou zběžnou otázkuobtížnou. Ačkoli se i teď ovládal a choval ukázněně, něco dunělo pod povrchem, uzavřeno v láhvi jako zlýduch, připravený projevit zlobu. Ačkoli měl generál na sobě civilní šaty, jeho tvář nad košilí od bratří

Brooksů byla tvrdá jako diamant. Věděl jsem, že být generálem je umění a nutkání a nevyléčitelnánemoc. Arogance je jeho přirozeným zdrojem a jeho oblíbenou zábavou je čtvrthodinové zhlížení v

zrcadle.

„Co se týče dneška…“ začal generál.

„Ano. Začněte dneškem.“

„Před nějakým časem za mnou zašel Capers s plánem na získání prezidentské milosti pro Jordana.

Překvapilo mě to, protože jsem si přes všechny pověsti myslel, že Jordan zemřel. Věřil jsem v jeho

sebevraždu, nebo jsem sám sebe přesvědčil, že v ni věřím. Ale Capers mi ukázal ty obrázky Jordana, jak

vychází ze zpovědnice.

Byla to pro nás všechny nesnesitelná doba. Nikdy jsem nenáviděl mladou generaci tak, jako jsem

nenáviděl vaši, tvoji a Jordanovu. A nebyl jsem se svými city sám.“

„Taky jste nebyl při našich modlitbách na předním místě.“

„Jordan zabil vojáka, námořníka. A dceru dalšího námořníka. Jako čestný muž jsem byl plně na straně

zavražděných. Nemohu si pomoci, Jacku. Jsem prostě takový.“

„Zůstal jste věrný své povaze,“ řekl jsem. „Nemáte se za co omlouvat.“

„Nemůžu se změnit. Jsem v první řadě námořní voják. Teprve potom otec, manžel, nebo dokonce

Američan. Kdyby se vrchní velitel námořního vojska rozhodl, že prezident představuje hrozbu pro náš

národ, vedl bych prapor přes most Vzpomínek k otevřenému útoku na Bílý dům.“

V jeho slovech nebyla žádná pýcha nebo vychloubání. Bylo to přísné a upřímné konstatování.

„Jak daleko byste vy a vaši námořníci šli?“ zeptal jsem se ze zvědavosti.

„Kdyby v tom byl moment překvapení a měl bych k dispozici správné vojáky a půl hodiny náskok, přinesl

bych ti prezidentovu hlavu ten den večer.“

„Jako čokoládový bonbon na polštáři,“ ušklíbl jsem se.

„Vybral jsem si vojenskou profesi,“ řekl. „A vybral jsem si obtížné století na její vykonávání.“

„Generále, chápete, že dotyčný mladý námořník a dcera dalšího námořníka, která byla s ním… že byli

zabiti náhodou?“

„To právě tvrdí moje žena, že prý je to pravda. Kdybychom dnes Jordana chytili, byl by postaven předsoud a pravda by konečně mohla vyjít najevo. Právníci, se kterými jsem mluvil, mě ujistili, že když seJordan stal knězem a pokud by projevil výčitky svědomí, je šance, že by nemusel do vězení ani na jedinýden. Ale já tomu námořníkovi a jeho nevěstě dlužím ten soud se svým synem. Když oni mohli zemřít, takon může stát jako svědek před soudem a vysvětlit své činy, které vedly k jejich smrti.“

„Možná by s vámi souhlasil, ale vy jste neměl tu slušnost počkat a říct mu to sám.“

„Slušnost!“ zvolal generál. „Můj syn přece za války ve Vietnamu spáchal vlastizradu.“

„Taky si to myslím.“

„Ale moje žena říká, žes mu pomáhal utéct.“

„Záměrně spáchal vlastizradu,“ přiznal jsem, rozrušený tím, že Celestine svěřila manželovi tak obviňujícídůkaz. „Neměl v úmyslu spáchat vraždu.“

„Pomohl jsi člověku, který zradil svou zem,“ ušklíbl se generál. „Co jsi to za Američana?“

„Jsem takový Američan, který by vám nepřinesl hlavu prezidenta,“ odpověděl jsem ostře. „Ale zpět kvašemu synovi. Pomohl bych Jordanovi, kdykoli by pomoc potřeboval, to jsem dokázal.“

„I kdybys měl pošlapat vlajku Spojených států.“ Generál vstal a začal pochodovat po mramorové podlaze.Než jsem odpověděl, pečlivě jsem uvážil otázku a všechny její ožehavé součásti. V životě jsem přílišrychle dával odpovědi. Výmluvnost byla jen metodou jak lidi odrazit, když se dostali příliš blízko.

„Pro lásku vašeho syna,“ odpověděl jsem nakonec. „Ano, pane, pošlapal bych vlajku Spojených států.“

„Ty a můj syn v sobě nemáte tu podstatu, která proslavila naši generaci,“ vykřikl generál a jeho hlas se

rozlehl širokými chodbami.

„Ne celou, generále,“ souhlasil jsem. „Ale něco z ní máme.“

„Nebojovali jste za svou zem,“ vyjel na mne.

„Ano, bojovali. To vy právě nechápete.“

„Jak se opovažuješ něco takového naznačovat? Viděl jsem ve svém oddílu umírat v boji spoustunejskvělejších mladých mužů, jací kdy žili.“

„Byli to báječní muži,“ souhlasil jsem. „Válka vždycky zabíjí skvělé muže. To je dost známý fakt,

generále.“

Generál prohlásil: „Ve smrti pro vlast je krása, kterou nikdy nepoznáš.“

Odpověděl jsem: „Vy taky ne, generále. Nerad se o tom zmiňuji, ale vy jste všechny války, které vaševlast vedla, přežil.“

„V co věříš, Jacku?“ zeptal se generál výsměšně. „Máš nějakou svatou víru, kterou nosíš v sobě, anedovolil bys žádné síle na zemi ji znesvětit?“

Znovu jsem přemýšlel, než jsem odpověděl. Uplynulo několik okamžiků, než jsem řekl: „Ano. Jednu mám.Nikdy bych nezradil vlastní dítě.“

Generál Elliott ucouvl, jako by mu někdo do obličeje stříkl kyselinu karbolovou. „Semper Fidelis,“ zašeptal.„To jsou dvě nejsilnější slova v mém srdci. Prostě jsou. Nic jiného dnešek nevysvětluje. Ztrátu manželky,

syna. Semper Fidelis.“

„Tohle je město, kde ta slova vymysleli, generále,“ řekl jsem. „Máte peníze? Máte kde přespat? Jedl jsteněco?“

Generál zakroutil hlavou.

Vzal jsem ho kolem ramen a zamířil do chodby. „Generále, nikdy jsem nevedl družstvo námořní pěchotypři útoku v Kambodži, ale umím zatraceně dobře vařit. Mám peněženku plnou peněz a volný pokoj svýhledem. Možná to nebude trvat dlouho, ale dnes večer mě budete mít raději než nějakého vojáka.“

„Proč to děláš?“ zeptal se generál podezíravě. „Měl bys mě nenávidět víc než kdokoli jiný.“

Zasmál jsem se a vedl ho do kuchyně. Hledal jsem ve spíži krabici těstovin a řekl mu: „Srdečně vásnesnáším, generále, ale jste otec mého nejlepšího přítele a nechci, abyste spal na lavičce u Tibery. Takymi to poskytuje možnost dokázat přirozenou převahu liberálů nad nacionalisty. Taková možnost senaskytne stěží jedna za život.“

Tak jedné chladné římské noci seděl generál Elliott na stoličce u mě v kuchyni. Vítr burácel od Apenin a

okraje trysek menších fontán olemoval tenkým povlakem ledu. My dva nepřátelé jsme spolu poprvé v naší

na slovo skoupé historii plné ostnů hovořili jako muž s mužem. Fakt, že jsem byl tak blízko smrti, ve mně

otevřel něco, o čem jsem se domníval, že se navěky zavřelo. Generál prožil den velkých muk. Dokonalásamota slov Semper Fidelis mu sídlila na jazyku, když uvažoval o pasti, kterou svému synovi se všíbystrostí přichystal.

Mluvili jsme opatrně a vyhýbali se podstatě věcí, všem výbušným tématům, které nás oba chytily do pasti,

propletly a zavedly k deprimujícím událostem toho dne. Pro mě byl generál od narození zajatcem Jihu,Jih upevnil buňky jeho charakteru a nikdy mu neudělil dovolenou ani nedopřál úlevu. Taky měl dostatečný

příděl šarmu, který byl nezbytný pro každého, kdo si přeje rychle postupovat ve vojenské službě. Generál

předvedl svůj šarm, když jsem mu vařil a znovu naléval. Vykládal o svém dětství, příběhy mého dědečka a Žida Hrdiny, o příchodu Shyliných rodičů a generálově vlastní docházce do vojenské školy v Citadele.

Když jsem ho zavedl do jeho pokoje, oba jsme se dívali na toho druhého jinak než dřív. Rozmlouvali jsmejako gentlemani. Velikost našeho zármutku a zuřivosti mezi námi ležela jako miny, ale my jsme jenesměle překračovali a obcházeli, protože jsme si zvolili důstojnost jako způsob jak prožít nesnadnývečer.

Obdivoval jsem, jakou odvahu musel Elliot projevit na prahu svého nepřítele, a generál vypadal vděčný,že jsem mu otevřel dveře.

Když jsem mu podával ručníky a nový kartáček na zuby, zeptal se: „Je Jordan dobrý kněz? Nebo je to jensoučást jeho lsti? Hra, kterou hraje?“

Přemýšlel jsem a pak odpověděl: „Váš syn je boží muž.“

Generál zakroutil nevěřícně hlavou a řekl: „Nepřekvapuje tě to? Tolik jsem se v synovi zmýlil? Nebýval

trochu divoký?“

Tiše jsem se zasmál, vzpomínal jsem a pak řekl: „Jordan Elliott byl ten nejdivočejší lotr, jakého jsem kdy vživotě potkal, neměl konkurenci.“

–––––-Kapitola–––––

jedenadvacátá

Ode dne, kdy přijel Jordan do Waterfordu, byl znám jako „kluk z Kalifornie“. Pro jihokarolínské usedlíkybyla Kalifornie bodem, kde se na slunci začal měnit a pořádně kazit americký sen. Byla to zakázaná země,

kde byly všechny lidské vášně přehnaně uctívány a všechna omezení posunuta do nepopsatelnýchhranic.

Té době jsme říkali Jordanovo léto. Nikdy jsme neviděli nikoho takového jako on. Světlé vlasy mělodrostlé až na ramena a zářil oslnivým, od Boha darovaným zdravím. Ačkoli nebyl konvenčně hezký, mělostře řezanou tvář běžce na dlouhé trati. Měl nebojácné, ale zlomené oči, které braly dech. Waterfordokamžitě objevil, že Jordan Elliott žije život, jako kdyby to byl volný pád z vysoko letícího letadla. Přinesl z

Kalifornie revoluční myšlenky a volně je šířil.

Vzpomínám si na své přátele a jejich duše, lehké a vzdušné jako divoké kachny, jak se osvobozují meziširokými stoly s prostíráním z rozlehlých slaných bažin, šťastní mezi zelenými poklady země plné života.Řeky byly cítit jako dokonalý destilát zetlelé trávy a vaječných bílků. Chlapci z nížiny byli zvyklí hledatradovánky v řekách kolem Waterfordu. Dvoudenní výpravy na ryby, plavba za přílivu a odlivu, natíráníspálených ramen dětským olejem a merkurochromem, když ryby na těch měsícem zvednutých vodáchbojovaly o možnost plout svou cestou, druh nazývaný ovčí hlava, stěhovavé kobie, okouni se skvrnou na

ocase, sladce chutnající pstruzi, všechny tyto ryby zlátly čerstvé na pánvích, sytily je a rozjasňovalyštědré, přímočaré dny jejich dětství. Bažinatá krajina stonásobně uspokojovala všech pět chlapeckýchsmyslů. Když jsem házel rybářskou síť za odlivu do potoka, abych ulovil návnadu, mohl jsem zavřít oči aletní vzduch mi naplnil plíce. Mohl jsem věřit, že jsem námořník, námořní kupec, bytost zrozená v moři zvody a bažin. Černé bahno potoků mi tryskalo mezi prsty a já slyšel delfína sviňuchu, jak žene parmice na

písčiny v řece.

Jordanův vliv na Waterford byl převratný, ačkoli trvalo léta, než se dala stanovit škoda nebo přínos jehosmělého vstupu do života městečka. Svým vrstevníkům otevřel okna času, přinesl k jejich dveřím zprávy o

širém světě. Život byly báje a divadlo a mýty, protože to tak Jordan chtěl.

Byl vojenským dítětem, synem podplukovníka, jedním z dočasných, zaměnitelných a nakonec zmizevších kluků, kteří pobíhali kolem bezbarvých domů vojáků ze dvou námořních základen a jedné vojenskénemocnice ve městě. Pobyt těch dětí byl tak letmý, že stálý obyvatel Waterfordu měl jen málokdy důvodztrácet čas tím, aby je důkladně poznal. Prošly prostě městem a jeho školami, ničím nevynikly a měnily se

každé desetiletí, většinou nepovšimnuté.

Capers, Mike a já jsme poprvé uviděli Jordana na ulici Dolphin, když jsme pomalu kráčeli na baseball nahorním hřišti školy. Nespěchali jsme. Loudali jsme se po hlavní nákupní třídě. Byl jeden z voňavýchjižanských dnů, kdy je dlažba horká na dotek a vypadá to, že se všechny rostliny samovolně vznítí. Horkose usadilo uvnitř všeho. Z obchodů studeně zavanulo pokaždé, když se otevřely dveře, a chladný závannás tři příjemně pohladil. Plachetnice stály v bezvětří v zátoce jako vážky, uvízlé v jantaru pravéhopoledne, které bude trvat navždy. Čas se zastavil a miminka v kočárku křičela horkem a nepohodlím.Matky byly malátné a netrpělivé. Léto psalo své jméno na roztékající se asfalt a v dohledu nebyl ani jeden

pes.

„Co to sakra má znamenat?“ zeptal se Mike, první z naší skupiny, který uviděl Jordana, jak se žene ulicína skateboardu a zkušeně a elegantně se proplétá mezi auty na zacpané silnici.

„Ať se propadnu, jestli to vím, a ať se propadnu, jestli mi to není jedno,“ prohlásil Capers s předstíranoulhostejností, ale byl v tom osten nejistoty, které jsme si s Mikem oba všimli. Capers v naší skupině určoval

módu a směry zájmu. Vítal přívržence, ale nesnášel soupeře.

„To je ten nový kluk,“ řekl jsem. „Z Kalifornie.“

Nikdy nezapomenu na první okamžik, kdy jsem Jordana Elliotta spatřil. Na jeho světlé, až bílé vlasy, kteréza ním vlály, když letěl ulicí na prvním skateboardu, který se kdy objevil v Jižní Karolíně. S hrůzou jsemsledoval, jak cizinec pluje mezi buicky a studebakery, zatímco se na něj nesouhlasně upřely všechnypřítomné jižanské oči. Měl na sobě plavky, roztrhané tričko a ustřižené tenisky. Pohyboval se ulicí hlučněa vyzývavě, dělal ostré zatáčky a obraty, které se zdály nemožné a nadlidské. Na obličeji měl slunečníbrýle, které vypadaly spíš jako maska vzdoru a vzpoury než jako výrobek optiky. Majitelé obchodů azákazníci vyběhli ven do tetelícího se horkého vzduchu, aby se podívali na ten výjev.

Pomocník šerifa Cooter Rivers právě psal předvolání jednomu turistovi z Ohia, když si všiml všeobecnéhorozruchu. Zahvízdal na Jordana a zastavil ho uprostřed ulice.

Rivers byl rozložitý, přihlouplý muž, který miloval davy jako ochotník. Těšila ho pozornost, kterou muvěnovali jeho spoluobčané, když se blížil k dlouhovlasému chlapci. „No tak, no tak, sokolíku, copak to tady

máme?“ začal.

„Co si přejete? Spěchám,“ odpověděl Jordan za svými slunečními brýlemi a zdálo se, že nedbá pozdvižení,které působí.

„Řekni na konci věty ‚pane‘, když se mnou mluvíš, chlapče,“ zahřměl šerifův pomocník.

„Na konci které věty?“

„Cože?“ zeptal se zmateně Rivers. „Na konci každý, chlapče. Na konci každý zatracený věty, jestli nechceš

zatrhnout tipec.“

„Promiňte, pane,“ odpověděl Jordan, „ale nerozumím vám ani slovo. Mohl byste prosím mluvit anglicky?“

Přidali jsme se s Mikem k několika lidem z davu, kteří se začali smát.

„Chlapče,“ odpověděl Rivers rozzlobeně, „nevím, jestli tvoje chování pokládají za legrační tam, odkudpocházíš, ale zkus si ze mě střílet svejma řečičkama, a já ti to tvoje prkýnko zabavím natotata.“

Jordan zíral přes brýle s nečitelnou tváří jako cizinec a dokonale se ovládal. „Co ten chlap říká?“ zeptal se

davu a zase bylo slyšet smích.

Přízvuk a způsob řeči Cootera Riverse byl opravdu těžko rozluštitelný i pro rodilého Karolíňana. Když bylšerifův pomocník rozčilený, mluvil ještě rychleji než obvykle, a tím ještě více vynikly jeho řečové vady,

kterých jej na waterfordských školách nemohli zbavit. Hrdelní souhlásky vyslovoval nedbale a retní

souhlásky se blížily nesrozumitelnosti. Tehdy se rozzlobil tak, že chrlil slova jako nepřeložitelný proud.

Potichu zaklel, napsal lístek a podal ho Jordanovi. Několik lidí v davu zatleskalo, když ho Jordan studoval.

Pak se Jordan zeptal: „Dokončil jste střední školu?“

Popletený Rivers odpověděl: „Skoro jsem ji dokončil.“

„Napsal jste špatně ‚pravidla‘ a ‚pohyb‘,“ prohlásil Jordan.

„Já jsem si svoje vyřídil,“ pravil šerifův pomocník.

„Co mám s tím lístkem dělat, člověče?“ zeptal se Jordan.

Rivers odcházel uličkou v davu a zakřičel: „Co se mě týče, můžeš si ho sníst k obědu, sokolíku.“

Dav se začal rozcházet a většina lidí už neviděla, jak Jordan polyká ten lístek tak snadno a hladce, jako

tažný kůň mrkev. Sežvýkal ho a s hlasitým polknutím spolkl poslední kousek.

„Hraješ baseball?“ zeptal jsem se.

„Hraju všechno,“ řekl Jordan a poprvé pohlédl na vysokého, štíhlého chlapce se zploštělým nosem, jakým

jsem tehdy byl.

„Dobře?“ zeptal se Mike.

„Trochu to umím.“ Jordan nám tajným jazykem sportovců dal najevo, že máme před sebou hráče.

„Jmenuju se Jordan Elliott.“

„Vím, kdo jsi,“ ozval se Capers. „Jsme vzdálení bratranci. Já jsem Capers Middleton.“

„Matka mi říkala, že se budeš stydět se mnou seznámit,“ řekl Jordan pobaveně. V jeho sebejistotě bylo

zároveň něco okouzlujícího i odrazujícího.

„Slyšel jsem, že jsi podivín,“ poznamenal Capers. „Právě jsi to dokázal.“

„Capers! To je ale jméno. To znamená kapary, takové kuličky, v Evropě to dávají k rybám a do salátů.

Chutná to hnusně.“

„Je to rodinné jméno,“ bránil se Capers pichlavě. „Významné v dějinách Jižní Karolíny.“

„A jé,“ ozval se Mike a předstíral, že zvrací na obrubník.

„Můj otec se z našich předků může podělat,“ přiznal se Jordan.

„Elliott je proslulé jihokarolínské jméno,“ souhlasil Capers. „Velice proslulé.“

„Věděl jsem, že si mám vzít ten pytlík na zvracení, když jsem posledně letěl Deltou,“ šaškoval Mike a

Jordan se zasmál.

„Já jsem Jack McCall,“ představil jsem se a nabídl mu ruku. „McCall je v tomhle městě skoro nula.“ „Mike Hess,“ řekl Mike a uklonil se. „Capers nám dovoluje ho obletovat a leštit mu erb.“

„Oba pocházejí z dobrých rodin,“ prohlásil Capers.

„Capers chce říct, že pocházíme z bílé chátry,“ řekl jsem. „Ale umřel by opuštěností, kdyby nás neměl

kolem sebe.“

„Neměl jsi polykat ten lístek,“ soudil Capers. „Vypadalo to jako neúcta k zákonu.“ „Vezmeme ho s sebou na trénink,“ navrhl jsem. „Máme tři kluky zraněné.“

„Jak chceš vysvětlit trenérovi Langfordovi jeho vlasy?“ zeptal se Capers.

„Je z Kalifornie,“ řekl Mike. „To vysvětluje všechno.“

Kdybychom vešli na baseballové hřiště s náčelníkem kmene Mau Mau nebo tibetským košíkářem, nemohla

by být reakce trenéra Langforda více nedůvěřivá.

„Tak co to tu máme?“ zeptal se.

„Kluk od vojáků, trenére,“ řekl jsem. „Pochází z Kalifornie.“

„Vypadá jako ruský komunista,“ zašeptal Langford.

„Je to Capersův bratranec,“ dodal Mike.

„Vzdálený bratranec,“ opravil rychle Capers.

„Kalifornie, říkáš,“ přemítal trenér. „Máme dres navíc, chlapče. Hrál jsi někdy tuhle hru?“

„Trochu,“ odpověděl Jordan.

„Nadhazoval jsi někdy?“

„Jednou nebo dvakrát.“

„Řekni na konci pane,“ žádal trenér Langford.

„Pane,“ řekl Jordan, ale řekl to se stejným výrazem a pocitem, jako by říkal „do prdele“. Měl nadání keštvaní dospělých, aniž by se musel uchylovat k otevřené nezdvořilosti. Pokud jsem věděl, Jordan Elliott bylprvní rebel, který vkročil do Waterfordu od dob střelby na pevnost Sumter. První, který se choval kúředním osobám jako k cizincům nebo vetřelcům, jejichž prací je potlačovat přirozenou radost a nadšení

mládí.

Pozorovali jsme ho, jak si obléká dres, a Capers nám řekl: „Myslím, že jsme udělali velkou chybu, kdyžjsme ho přivedli na trénink.“

„Mně se líbí,“ odporoval Mike. „Nedělá z ničeho vědu. Chová se, jako bych se choval já, kdybych měl

trochu odvahy. Což já nemám.“

„Je to sportovec, to je jisté,“ řekl jsem a prohlížel si skateboard. „Chtěl bys zkusit na tomhle jezdit?“

„Matka mi o něm všechno vyprávěla. Měli ho dát před lety do polepšovny,“ pokračoval Capers.

„Podíváme se, jestli umí nadhazovat,“ řekl jsem.

„Je to chudák vojenský dítě. Stěhujou se každý rok. Dejte mu šanci,“ dodal Mike.

„Žádný z nich se nedokáže přizpůsobit, jestli o tom chceš něco vědět,“ poznamenal Capers. „Nevědí, kdo

jsou. Nemají žádné místo, které by bylo jejich. Je mi jich líto.“ „Je to Elliott, Elliott z Jižní Karolíny,“ dobíral jsem si ho.

„Z dobré rodiny, velice dobré,“ dodal Mike šťastně.

Capers se usmál, když pozoroval Jordana, jak kráčí na hřiště.

„Nadhazuje ten nový chlapec,“ zvolal trenér Langford a hodil Jordanovi svou vlastní rukavici a míč. „Kde

máš čepici.“

„Čepice mi nepadla.“

„To ty zatracené kalifornské vlasy,“ poznamenal trenér. „Musíme s tím něco udělat. Otisi, odpaluješ,chlapče. Zbytek se rozestaví do pole.“

Chytač Benny Michaels si dopnul chránič, přikrčil se na území chytače a začal lapat zahřívací rány odJordana. Jordan se rozehříval pomalu, ale dalo se poznat, že nedělá nadhazovače poprvé. Na jeho podání

nebylo nic skvělého, bylo dobře provedené a obratné. Pak si Otis Creed začal dovolovat.

Otis byl prvním klukem z baseballového mužstva, který začal pravidelně žvýkat tabák a nezvracel po něm.

Jeho otec provozoval soukromý vnitrozemský přístav a Otis byl pihovatý a opálený jako někdo, kdovyrostl v blízkosti lodí a čichal příjemnou vůni opravovaných motorů. Uměl odmontovat motor ze člunu tak

snadno, jako umí voják složit rozebranou pušku, ale nedokázal rozebrat oznamovací větu nebo vyřešit tunejjednodušší rovnici. Waterford byl proslulý svými pouličními rváči a Otis Creed si vždycky nenuceněvykračoval a tvářil se jako skutečný postrach.

„Ještě jsem neodpaloval proti holce,“ poznamenal hlasitě, takže to slyšeli i hráči mimo pole. „Je to pěknákočka.“

Mužstvo se zasmálo, ale znělo to nervózně a automaticky.

Jordan se rozmáchl k prvnímu hodu. Namířil Otisi Creedovi přímo na ústa. Tou ranou chlapci z Waterfordu

poznali, jakou rychlost umí Jordan vyvinout při házení. Benny byl na hony vzdálený tomu ránu chytit.Udeřila do drátěného pletiva za lapačem a ozval se zvuk, jako když na přeladěné kytaře praskne strana.

„Chtěla mě zasáhnout. To bylo úmyslné,“ zvolal Otis a začal se jakoby třást a hrozit pálkou Jordanovi. AleJordan si Otise vůbec nevšímal, jenom chytil přihrávku od chytače, pak šel dozadu a několikrát nadhodilpytlík s pryskyřicí. Od ruky se mu prášilo, jako když létají semínka z pampelišky.

„Házej, chlapče,“ nařídil trenér.

Druhý hod byl právě tak prudký. Rána minula o milimetr Otisův krk a vyvedla ho z míry tak, až sezapotácel a upadl na kryt před hráčskou lavičkou.

„Otisi, vypadáš u toho odpalování trochu křečovitě,“ prohlásil trenér Langford.

„Je divokej jako kozel, trenére,“ zařval Otis.

Jordan se zeptal: „Pořád ti připomínám holku?“

„To si piš, Zlatovlásko.“

Další hod zasáhl Otise do žebra. Ozval se zvuk, jako když se do vodního melounu zabodne letící nůž.

Stál jsem vedle Mika ve vnějším poli a poznamenal jsem: „Otis nikdy neuměl ani přečíst nápis na zdi.“

„Vypadá to, že jsme objevili nadhazovače,“ prohlásil Mike.

„Otázka zní: dohodí na metu?“ řekl jsem.

Otis bolestí poskočil, vyrazil výkřik a vrhl se do pole mávaje pálkou. Nezdálo se, že by se dlouhovlasýchlapec zalekl. Udělal několik kroků Otisovi vstříc. Trenér Langford mezi ně doběhl včas a oddělil je

tvrdýma, svalnatýma rukama.

„To není moc chytré dobírat si kluka, který hází tak prudce,“ řekl trenér Otisovi. „Dohodíš míč na metu,chlapče?“

Jordan obrátil modré oči k obéznímu trenérovi, který protahoval slabiky, vydělával si na živobytí ubenzinové pumpy a choval neuhasitelnou lásku ke sportu a k trénování chlapců. Už tehdy dovedl Jordanlidi rychle přečíst a byl stejně jasnozřivý jako neposedný a náladový. Pod primitivním a nesympatickýmzevnějškem, který je u jižanských trenérů pravidlem, rozeznal dobrosrdečnost toho muže. Cítil jehotrpělivost a laskavost, když mu trenér vložil míč do rukavice a řekl: „Teď bych rád viděl, abys ho vyřadil.“

Na čtyři nadhozy Jordan Otise energicky vyřadil. Kluci v poli hlasitě obdivovali rychlost nadhozů avýbušné, spokojené chňapání Bennyho rukavice.

Příchod Jordana doplnil jistým základním způsobem naši partu. Jordan se stal pravým záložníkem známéMiddletonovy obrany a v posledních dvou letech střední školy jsme prohráli jen dva zápasy. Při košíkovéuměl Jordan ohromně skákat na koš, bojovat o míč a skóroval z výskoku v rohu v zápase se středníškolou ze Severní Augusty, což nám vyneslo vítězství mezi nižšími třídami. Jeho nadhazování v baseballu

se zlepšovalo každým rokem, jak dospíval v imponujícího muže, a jeho hra byla nejlepší v posledním

ročníku, když dovedl svůj tým téměř k vítězství.

Capers však rozeznal Jordanovy schopnosti hned první den. Pod poletující světlou hřívou uvidělpřitažlivost i nebezpečí, stejně jako v Jordanově okouzlujícím úsměvu, nezvyklém svou otevřeností aupřímností, kterou vzpurný a nešťastný chlapec skrýval, protože světu dospělých vyhlásil válku. Capersrozpoznal i jeho sexuální přitažlivost, auru, která spočívala v suverénní jistotě za tenkými rty. Protože cítilpotenciálního soupeře, chtěl se s ním spřátelit, než se mu cizinec stane nebezpečným.

Já ani Mike jsme nic nenamítali, protože jsme byli od dětských let zvyklí následovat ve všem Capersůvpříklad. Capers to přijímal jako jedno ze svých přirozených práv v přátelství, které bylo od počátkunevyvážené. Protože vyrůstal v domácnosti, která ctila politiku, dobře rozuměl strategii a uměl využívatmlčení a jednání oklikou. Vnukl Mikovi nějakou myšlenku, která vyvolala hádku se mnou, a pak počkal, až

se na něj oba vděčně obrátíme pro útěchu nebo rozhodnutí. Často hrál mezi rozhádanými přáteli rolirozhodujícího hlasu, který musí zasáhnout a smířit je. Byla to tyranie zabalená do sametu a ještě jsme mu

za ni byli vděčni. Capers obdivoval naše blbnutí a různá rošťáctví, která jsme s Mikem vnášeli do jehosešněrovaného světa. Málokdy vznášel nějaké požadavky za sebe a my s Mikem jsme si nikdyneuvědomili, že vždycky prosadí svou. Byli jsme nástroji vyššího politického instinktu člověka, který bylbezohledný, ale tvářil se velkoryse a sympaticky. Machiavelliho tanec je na Jihu vždy měkký a tančí se vetříčtvrtečním taktu.

Ale ve skutečnosti naše přátelství utužil Skeeter Spinks. Skeeter pocházel z nejnižších vrstev bílého Jihu abyl hnusný. Čas, který strávil na střední škole, byl pro dospívající chlapce z Waterfordu obdobím hrůzy,protože Skeeter se s oblibou vychloubal, že každého kluka ze školy alespoň jednou zmlátil. Děsili se hozejména chytří chlapci, protože ho zvlášť těšilo je pokořovat. Byl velký a spojovala se v něm sílavytrénovaného farmářského chlapce se špatnými způsoby. Byl vrtošivý, měl silný krk a proměnlivoupovahu, která hnala věci na ostří nože. Skeeter byl jeden z těch kluků jako noční můra, kvůli kterým je vdětství v Americe téměř nesnesitelné mít penis.

V létě roku 1962 si mě Skeeter vybral jako zvláštní objekt sezony. Blížící se integrace v něm probudilaprudkou nenávist vůči černochům a jeho otec osobně osočil mého otce, soudce McCalla, že je odpovědnýza integraci ve Waterfordu. Jako nastávající žák devátého ročníku jsem byl příliš mladý na to, aby měSkeeter zmlátil do bezvědomí, ale nemohl jsem přejít kolem něj, aniž by mi nezkroutil ruce za záda anezesměšnil mě tak před hloučkem dívek. Zvykl si dávat mi lehké a hravé facky, ale jak léto postupovalo,síla úderu se pomalu, ale neochvějně stupňovala. Pokoušel jsem se vyhýbat všem místům, kde se

potloukal Skeeter, ale Skeeter si toho všiml a stalo se mu zábavou brousit po ulicích a hledat, kde jsem seschoval.

Během ligového mistrovství v baseballu toho léta jsem se neměl kam schovat, protože Skeeternevynechal jediný zápas. Právě jsem dosáhl výšky sto osmdesát centimetrů a váhy skoro sedmdesátkilogramů a připadal jsem si vyčouhlý a nesvůj. Cítil jsem se nemužně a komicky jako štěně dánské dogy.

Skeeter se ale rozhodl, že moje výška je pro něj novou hrozbou. Byl už rok po střední škole a pracovaljako automechanik v pobočce obchodního zastupitelství Chevroletu. Dozvěděl se, že jsem se o němzmiňoval jako o „přitroublém hlupákovi“.

Byla to pravda. Byl jsem vinen, že jsem poskvrnil Skeeterův věhlas přesně těmito slovy, ale pronesl jsemje mezi přáteli, a ani ve snu mě nenapadlo, že se k němu donesou.

Jednoho dne jsem šel s Capersem, Mikem a Jordanem a rozebírali jsme nádherný baseballový zápas se

Summerville, který jsme prohráli 1:0. Probírali jsme každou přihrávku, když u nás zastavila dvě auta plnáútočníků fotbalového mužstva z minulého roku. Skeeter a pět jeho přátel vyskákalo ven a postavilo seproti nám. Měli jsme ještě rukavice a byli jsme zpocení ze hry. Jordan nesl zlomenou pálku, kterou jsemšpatným úderem přerazil a Jordan ji spravil izolepou.

Skeeter šel rovnou na věc a dal mi mrštným backhandem facku, která mě srazila na kolena. V ústech

jsem ucítil krev.

„Slyšel jsem, žes mi ňák nadával. McCalle,“ zaskřehotal. „Rád bych věděl, jestli budeš mít odvahu říct mito do očí.“

„Jack mi říkal, že si myslí, že se chováš jako princ a jsi důstojný představitel bílé rasy,“ řekl Mike a

pomáhal mi vstát.

„Drž hubu, židáku,“ okřikl ho Skeeter.

„Zmiz, Skeetere,“ ozval se Capers. „Nikoho neotravujeme a staráme se jenom o sebe.“

„Dej si hubu na zámek, chlapečku, než ti utrhnu pysky a hodím je krabům k obědu,“ vyhrožoval Skeeter asrazil mě úderem do vazu zase na zem.

V té chvíli uhodil Jordan pálkou o chodník, jenom aby Skeeter věděl, že ve městě je další mladík. „Hej, ty špinavá hubo, vypadáš jako reklama na zdravotní pudr. Máš pod těma uhrama taky nějakýtváře?“

Mike odevzdaně zavřel oči, a jak později přiznal, myslel si, že Jordan právě pronesl svá poslední slova natomto světě. Mike byl přesvědčen, že si Skeeter s IQ vegetariána z doby ledové vymyslí další strašlivézpůsoby jak za příšerných muk likvidovat kalifornské chlapce.

„Řekl ti špinavá hubo,“ oznámil Skeeterovi Henry Outlaw, brankář fotbalového týmu.

„Henry to přehání,“ snažil se to zamluvit Mike.

„Drž hubu, Hessi,“ zarazil ho Henry, „nebo ti vyříznu ze zadku biftek a sežeru ho za syrova.“

„Nemůžu věřit, že sem slyšel dobře,“ ozval se výhružně Skeeter a pomalu se blížil k Jordanovi, který jen

pevněji sevřel pálku. „Můžeš mi to laskavě zvopakovat?“

„Ne, ty srabe,“ odpověděl Jordan. „Nebudu ti to opakovat, ty hnusná nahluchlá hyeno s vypadanejma

zubama. A nepřibližuj se ke mně ani na krok, nebo si budeš celou noc tahat třísky z prdele.“

Skeeter se hlasitě zasmál a dělal, že strachy couvá. Jeho nohsledi zavyli předstíranou hrůzou.

„Ty seš vod těch posranejch vojáků, co se každej rok stěhujou na Pollockův ostrov?“

„Jo, jsem od těch posranejch vojáků, ale náhodou mám s sebou posranou baseballovou pálku.“

„Tu pálku ti seberu a nakopu tě, že poletíš přes celý město, srabe,“ zasyčel Skeeter jako had a v jeho

hlase nebylo ani trochu inteligence. „Pak ti oholím hlavu na plešato.“ „Ale s tou pálkou budeš mít trochu potíž, ty buzerante,“ posmíval se Jordan. „Neprovokuj ho, už je nasranej dost,“ radil jsem tiše Jordanovi.

Henry Outlaw mi na to řekl: „Ta svině už je jako mrtvá, McCalle.“

„Jsi moc podělanej na to, abys mě tou pálkou praštil,“ vytahoval se Skeeter.

„Můžeš se leda modlit, aby to byla pravda,“ odpověděl Jordan a všechny nás překvapil, protože se přitom

na Skeetera usmál.

Zdálo se nám nepřirozené, že se Jordan Skeetera ani trochu nebojí, že se nenechá zastrašit. Zápas byl naprvní pohled nerovný, dospělý muž proti chlapci. Jordan jenom vyrovnaně a klidně svíral pálku a upíralpohled na Skeetera, protože očekával útok. Nikdo z nás tehdy nevěděl, že Jordan je celý život zvyklý na strašné výprasky od dospělého vojáka. Ačkoli se toho vojáka z celého srdce bál, nebál se mladýchchuligánů a násilníků.

Skeeter si stáhl propocené tričko, špinavé od oleje, a hodil ho jednomu ze svých kamarádů. Plivl si dodlaní a zamnul je. Stál před Jordanem s nahou hrudí, na které elegantně vystupovaly vytrénované svaly.

„Ježíši,“ řekl Henry Outlaw obdivem nad jeho vypracovaným tělem.

„Povězte o mně svýmu kamarádíčkovi,“ vyzval nás Skeeter a začal dělat předstírané výpady na Jordana.„Je tady ve městě novej a neuvědomuje si, že se blíží jeho smrt.“

Mike řekl: „Jordane, rád bych ti představil našeho skutečně dobrého přítele Skeetera Spinkse. Všichnijsme na něj opravdu hrdí. Je to největší rváč našeho města.“

Capers a já jsme se zasmáli a chvíli se zdálo, že Skeeter uvažuje o tom, že změní směr útoku.

„První já, Skeetere,“ připomněl mu Jordan a obrátil tak Skeeterovu pozornost znovu k původnímu záměru.

„Skeeter? To je jako sketa? V Kalifornii otravoval kluky jeden surfař a jmenoval se Moula. My z Kaliforniese moc nebojíme pitomců s takovými jmény.“

„Panebože,“ vydechl Henry Outlaw, „ten kluk si koleduje.“

„Jenom vopravdickej srab může jít na chlapa s baseballovou pálkou, místo aby použil pěsti,“ zařval

Skeeter.

„Jo,“ řekl Jordan. „Je to hanba, že se nepereš s nějakým věhlasným zápasníkem.“

„Jdeme na pěsti,“ rozkázal Skeeter. „Bojuj jako chlap.“

„Rád bych ti vyhověl, ale nejsme stejně velký a taky nejsme stejně starý. Jsi větší než já i větší než Jack.

Takže tou pálkou se to jen trochu vyrovná.“

„Řek‘ bych, že se budeš klepat tu věc použít,“ zařval Skeeter a náhle a bez varování vyrazil.

Ten večer, když Skeeter Spinks ležel na jednotce intenzivní péče v nemocnici, věděl už celý Waterford, že

se Skeeter mýlil.

Později se město naučilo znát Jordanův výjimečný smysl pro rovnováhu a jeho nevzrušený klid. Pohybyměl rychlé jako blesk. Toho dne jsem viděl, jak reaguje s hadí hbitostí na Skeeterův špatně promyšlenýútok. Bylo jasné, že Jordan byl na boj připravený už v okamžiku, kdy uhodil pálkou o beton. A jakmile serozhodl, bylo z něj cítit soustředění jako jistý druh modlitby. Byli jsme svědky nejen pouhé odvahy, ale iurčité lehkomyslnosti, která pramenila v hloubi Jordanovy povahy.

Baseballovou pálkou Skeetera Spinkse málem zabil.

Jordan uskočil stranou a uhnul prvnímu výpadu. Skeeter měl dobrý plán, snažil se strhnou Jordana nazem, stejně jako srážel malé záložníky, kteří se snažili zastavit útočníka při školních zápasech. Plán se

zhroutil, když se Jordan útoku vyhnul a silným úderem zasáhl Skeetera vzadu do hlavy. Tato první rána

způsobila Skeeterovi otřes mozku. Ozval se zvuk, jako když se sekerou rozpůlí mrtvé kuře. Skeeternezůstal ležet, ale vyškrábal se na nohy, pokořený a zuřivý, a znovu, i když už ne s takovou jistotou,skočil po Jordanovi, jehož umění vládnout pálkou se nijak nezmenšilo. Druhý úder zlomil Skeeterovi dvěžebra a jedna z roztříštěných kostí mu propíchla pravou plíci. Proto zvracel krev, když přijela sanitka.

Skeeter to pořád nechápal a podnikl poslední zbytečný výpad na Jordana, který stál pevně, s pořádstejným, mrazivě klidným a chladnokrevným výrazem. Tehdy Jordan zlomil Skeeterovi čelist. Zlomenoučelistí skončila Skeeterova kariéra místního rváče. Už nikdy nebyl noční můrou mladých waterfordskýchchlapců a druhý den všichni kluci ve městě znali jméno Jordana Elliotta. Nedošlo k žádnému vyšetřování a

Jordan neutrpěl žádný zákonný postih.

Později jsem objevil, že láska a bolest jsou v životě Jordana Elliotta synonymy. Jak naše přátelství rostlo aJordan byl několikrát svědkem mého pokoření při výtržnostech opilého otce, svěřil se mi, jak v sedmém ročníku utekl. Jeho matka prohledávala surfové pláže jižní Kalifornie, až ho našla na moři, jak hledí k Asiia čeká na další vlnu. Brzy potom paní Elliottová donutila Jordana navštívit ordinaci psychologa, kapitánaJacoba Brilla. Jordan mi ten příběh několikrát slovo od slova opakoval.

Jordan kapitánu Brillovi nepodal ruku ani nedal najevo, že ví o jeho přítomnosti v ordinaci. Prohlížel sitapety v místnosti. Lékař a chlapec seděli minutu v tichu, až si doktor Brill odkašlal a řekl: „No tak.“

Jordanovi ale ticho vyhovovalo a neodpověděl ani slovo. Mohl tam sedět hodiny a nevydat ani hlásku.

„No tak,“ opakoval doktor Brill.

Jordan sice neodpověděl, ale věnoval psychologovi plnou pozornost. Jordan celý život hleděl dospělýmpřímo a tázavě do očí a jen málo z nich uneslo tíhu tichého, zkoumavého pohledu. „Tak co myslíš, proč těsem tvoje matka poslala?“ pokusil se doktor Brill přikročit k nějaké interakci. Jordan pokrčil rameny a pohlédl na bledého, nehezkého muže před sebou. „Musela mít dobrý důvod,“ pokračoval. „Je to zřejmě velmi milá žena.“ Chlapec přikývl. „Proč se na mě tak díváš?“ zeptal se doktor. „Máš mluvit. Armáda mi platí dost peněz na to, abych

poslouchal.“

Jordan přestal hledět na lékaře a obrátil svou pozornost na moderní obraz čtverce, kruhu a trojúhelníku,namalovaných na sobě v různých barvách.

„Co vidíš, když se na ten obraz podíváš?“

„Špatný vkus,“ odpověděl Jordan a pohlédl znovu na doktora.

„Jsi umělecký kritik?“

„Ne, ale ve svém věku jsem něco jako aficionado.“

„Aficionado?“ opakoval doktor pomalu. „To se ale trochu předvádíš.“

„Umím španělsky, takže to není žádné předvádění, doktore. Umím taky francouzsky a italsky. Bydlel jsem

v Římě, Paříži a Madridu, když tam otec sloužil na velvyslanectvích. Matka miluje umění a vystudovaladějiny umění na univerzitě v Římě. Naučila mě, abych měl umění rád. Věřte mi, že by si ten váš obrazneošklivila o nic míň než já.“

„Nejsme tady, abychom rozebírali můj vkus v umění,“ poznamenal doktor Brill. „Jsme tu, abychom mluvili

o tobě.“

„Nepotřebuju vás, doktore,“ řekl Jordan. „Dělám, co se ode mě čeká.“

„Tvoji rodiče a učitelé si to nemyslí.“

„Ale já si to myslím.“

„Všichni si myslí, že jsi velice neklidný mladík. Myslí si, že jsi nešťastný. Já si to taky myslím. Rád bych tipomohl,“ řekl doktor Brill měkkým hlasem, ve kterém Jordan nemohl odhalit falešný tón.

Zaváhal a pak promluvil: „Mám vztek, to je pravda, ale ne proto, co si oni myslí… Zasloužím si lepší

rodiče. Bůh udělal strašnou chybu. Poslal mě špatným lidem.“

„To dělá často,“ souhlasil doktor Brill. „Ale tvoji rodiče mají bezúhonnou pověst, což se nedá říct o tobě.Prý nemáš žádné přátele.“

„Jsem radši sám.“

„Osamělí lidé jsou často ztroskotanci,“ řekl doktor Brill.

Ale Jordan byl na něj připraven a odrazil ho: „Cvokaři taky.“

„Prosím?“

„Cvokaři jsou největší ztroskotanci na světě, můj otec to prohlásil nejmíň milionkrát. Dneska to taky říkal.“

„A co přesně dneska řekl?“

„Prý jste se stal cvokařem, protože jste sám neuvěřitelně střelený.“

Doktor Brill sklonil hlavu: „V mém případě měl tvůj otec absolutní pravdu. Zažil jsem bídné dětství. Proto

jsem chtěl pomáhat dávat svět do pořádku.“

„Nemůžete dát do pořádku můj svět.“

„Můžu se o to pokusit, když mi to dovolíš, Jordane.“

„Jsem tady pod falešnou záminkou. Rodičům se nelíbí, jaký jsem. Ale oni mě neznají. Nevědí o mně nic.“

„Vědí, že na vysvědčení míváš jen trojky a čtyřky.“

„Nepropadám,“ odpověděl chlapec. „Učitelé ve škole by dokázali zastavit i hodiny, jak nudně vykládají.

Nuda by měla být jedním ze sedmi smrtelných hříchů.“

„Co tě nudí?“

„Všechno.“

„Já tě taky nudím?“ zeptal se doktor Brill dobromyslně.

„Doktore,“ ozval se Jordan a probodl ho modrýma očima, „lidi jako vy jsou neštěstí. Nikdy o mně nic

nepochopíte.“

„Jsem pátý psychoanalytik, kterého jsi navštívil,“ podíval se doktor Brill do svých poznámek v deskách.

„Všichni zaznamenali tvoje nepřátelství a neochotu podrobit se terapii.“

„Já cvokaře nepotřebuju, doktore,“ řekl Jordan. „Děkuju vám za čas, ale mám něco, co mi pomůže, a je

to tam, kam nikdo z vás nemá přístup.“

„Můžeš mi říct, co to je?“ zeptal se starší muž. „Rád bych to věděl.“

„Jsem věřící,“ řekl Jordan.

„Cože?“

„Jsem hluboce věřící. Jsem katolík.“

„Já ti dost nerozumím.“

„Samozřejmě, že mi nerozumíte, jste Žid. Spousta psychoanalytiků jsou Židi. Aspoň ti, které jsem poznal.“

„Myslím, že je to pozitivní věc, že máš hluboké náboženské cítění.“

„Díky,“ řekl Jordan a vstal. „Můžu teď jít?“

„Samozřejmě ne,“ nařídil doktor a znovu chlapce posadil. „Tvoje matka říká, že trpíš úzkostí kvůli novému

otcovu místu.“

„Vůbec netrpím úzkostí. Jenom tam s nimi prostě nepojedu.“

„Je ti dvanáct. V té věci nemáš na vybranou. Myslím, že by se vyplatilo, abychom vypracovali strategii, jakby byl pro tebe přechod snazší.“

„Jo, je mi dvanáct,“ souhlasil Jordan. „Víte, do kolika škol už jsem chodil? Do deseti. Chodil jsem do desetiškol, doktore. Víte, co to je, chodit každý rok do jiné školy? Je to strašné. Není na tom nic dobrého. Ani

jediná věc. Proto stojí děti vojáků za hovno. Buďto jsou to stoprocentní patolízalové nebo flákači.“

„Naučíš se, jak se rychle skamarádit,“ pokračoval doktor Brill a jeho hlas obsahoval špetku ironie. „Učí tospoléhat na sebe a být přizpůsobivý. Učíš se organizovat si čas a připravuje tě to vyrovnávat se s

krizemi.“

„Učíš se být sám,“ zašeptal Jordan nepřátelsky. „To je všechno, co vás to učí. Nikoho neznáte. Naučíte seobejít se v životě bez přátel. Pak přijdu do nějaké ordinace, jako je tahle, a někdo jako vy se mě začnevyptávat, proč nemám žádné zatracené přátele.“

„Tvůj otec byl převelen na Pollockův ostrov do Jižní Karolíny,“ četl doktor znovu ze svých poznámek.

„Jižní Karolína,“ prohlásil Jordan opovržlivě. „To je teda místo snů.“

„Tvůj otec z toho má radost. Měl bys mít dobrý pocit, protože to je dobře pro otcovu kariéru. Je to velký

krok nahoru.“

„Otec mě nenávidí,“ řekl Jordan a zadíval se opět na nevkusný obraz. „Proč si to myslíš?“ zeptal se doktor měkce.

„Pozoruju to.“

„Tvoje matka mi říkala, že tě otec velice miluje. Prý to jenom těžko umí dávat najevo.“

„Ale s nenávistí mu to jde dobře. Tu umí dávat najevo výborně.“

„Uhodil tě někdy otec, Jordane?“ zeptal se lékař a cítil, jak se kolem chlapce zavírají všechny brány.

„Ne,“ zalhal Jordan, poslušný syn námořního důstojníka.

„Uhodil někdy tvou matku?“ zeptal se doktor.

„Ne,“ zalhal Jordan znovu jako tajný příznivec vojska.

„Hubuje tě?“

„Ano.“

„Křičí na tebe a dělá ti ze života peklo?“

„Ano.“

„Tak spolu vymyslíme strategii, kterou se budeš v Jižní Karolíně řídit. Vyzrajeme na otce a převezeme ho.Tvoje matka mi říkala, že otec možná bude na Pollockově ostrově celé čtyři roky, kdy budeš na střední

škole.“ „No a co?“

„Budeš mít čas se s někým spřátelit. Najdi si přátele rychle. Poohlédni se po chlapcích, se kterými bysmohl chodit. Kteří ti budou sympatičtí.“

„V Jižní Karolíně?“ otázal se Jordan. „Nechte toho, doktore. Budu rád, když tam děti budou mít zuby.“

„Dělej různé sporty. Najdi si přítelkyni. Jeď s kamarády přes noc tábořit. Choď na ryby. Tvůj otec budemít na novém místě spoustu odpovědnosti. Bude pod velkým tlakem. Drž se mu z očí, Jordane. Vymysli sirůzné způsoby jak se mu za každou cenu vyhnout.“ „Já jsem jeho koníček,“ řekl Jordan. „Chce, abych byl přesně jako on, a já… bych radši umřel.“ „Proč surfuješ?“ zeptal se doktor. „Proč nosíš dlouhé vlasy? Jenom proto, aby zuřil.“ Jordan se usmál a řekl: „Přivádí ho to k šílenství. Proto nosím dlouhé vlasy. Ale není to důvod, proč

surfuju.“

„Tak proč? Rád bych to věděl.“

„Protože když surfuju, cítím, jako bych byl v přítomnosti Boha. Oceán, slunce, vlny, pláž, nebe. Nemůžu

to vysvětlit, doktore. Je to jako modlit se beze slov.“

„Vědí tvoji rodiče o tvém náboženském cítění?“

„Nevědí o mně vůbec nic.“

„Cítil jsi tohle vůči náboženství vždycky?“

„To je jediná věc v mém životě, která se neměnila,“ odpověděl Jordan. „To mě utěšovalo, když jsem byl

malý, a utěšuje mě to i teď. Modlitba je jediná věc, při které cítím, že nejsem sám.“

„Máš štěstí, že máš svou víru, Jordane. Velké štěstí.“

„Vy jste Žid. V co věříte vy?“

„Jsem Žid,“ opakoval doktor tiše a leštil si brýle kravatou, „a nevěřím v nic.“

„To je mi líto. Musí to být hrozné,“ řekl Jordan.

„Jsi hodný chlapec. Moc hodný chlapec.“

„Když jsem k vám přišel, chtěl jsem, abyste mě nenáviděl.“

Doktor se zasmál. „Vedl sis výtečně. Líbí se mi tvůj bojovný duch. Líbí se mi na tobě všechno, vyjma toho,

že lžeš.“ „Jak lžu?“ zeptal se Jordan.

„Říkal jsi, že tě otec nikdy neuhodil a že tvou matku nebil,“ řekl doktor takovým tónem, že si byl Jordanjistý, že ten člověk ví všechno.

„Nikdy v životě se nikoho z nás nedotkl,“ prohlásil Jordan, ale v jeho slovech nebylo žádné nadšení anipřesvědčení.

Lékař mu zatleskal. Nebyl v tom výsměch, jenom ocenění. „Výborně. Oba víme, že jeho kariéra by mohlaskončit, kdybys řekl pravdu. Chápu, proč musíš lhát. Drž se mu z cesty, Jordane. Viděl jsem spoustumužů jako on. Stanou se nebezpečnější, když jejich synové vyrostou. Jsi dost chytrý na to, aby ses naučil,

jak se jeho pěstem vyhýbat. Buď chytřejší než on.“

„Pokusím se,“ slíbil Jordan.

„Moc legrace jsi v životě neužil, co?“ zeptal se doktor.

„Moc ne.“

„Co se ti kdy stalo nejhoršího? Vím, že mi nemůže vykládat o tátovi, ale ve škole?“

Jordan přemítal o svém krátkém životě a o tom, jak nikdy nedostal ani jediný dopis od nějakéhokamaráda ze školy. Nikdy ho nepozvali, aby zůstal u spolužáka přes noc, a nikdy netancoval s žádnou

dívkou.

„Ve třetí třídě,“ řekl konečně, „jsem v únoru přešel do nové školy. Byla to moje třetí škola ten rok. NaValentina pořádala moje třída oslavu a učitel dal do třídy krabičky se jmény všech dětí. Ráno všichnidávaly valetinské pohlednice do krabiček kamarádům a těm, co měli rádi. Učitel pak vyvolával jména aděti si chodily pro všechny valentinky, co dostaly. Jedna holka, jmenovala se Janet Tetuová, dostala přesšedesát pohlednic. Byla tak milá a hezká, že jí někteří kluci poslali i čtyři nebo pět.“

„A tys nedostal žádnou,“ řekl doktor měkce.

„Já jsem nedostal žádnou do teď,“ odpověděl Jordan. „Otec na svatého Valentina nevěří. Myslí si, že to je

pro padavky.“

„Škoda, že jsme se nepotkali dřív. Jordane. Až přijdeš do nové školy, dělej různé sporty. Tvůj otec buderád a ty se mu dostaneš z očí,“ radil doktor.

Jordan zakroutil hlavou a odpověděl. „Nedostanu. Jezdí pro mě vždycky po tréninku. Jsem jako v pasti.

To je nejhorší, když jsem s ním sám.“ „Bude pro tebe jezdit matka, to ti slibuju.“ „U nás rozhoduje plukovník.“

„V tomhle rozhodnu já,“ prohlásil doktor Brill. „Bude tě vyzvedávat matka, nebo ty sporty dělat nebudeš.

Jednoznačně.“

Jordan mi později říkal, že lékařovu přesvědčení nevěřil, ale řekl: „Platí.“

„Tvoje matka ke mně celý tenhle rok chodila. Jordane,“ svěřil mu lékař.

Jordana to překvapilo. „To jsem nevěděl.“

„Dělá si o tebe velké starosti. A dělá si je i o sebe.“

„A co s tím?“

„Řekla mi, co dělá tvůj otec. Ne, neboj se. Přísahal jsem, že to bude tajemství. Zakázala mi hlásit tovojenským úřadům a všichni víme, že by stejně nic nepodnikly. Tvoje matka věří, že tě otec velmi miluje,ale… taky si myslí, že by tě jednou mohl zabít.“

Jordan mi vyprávěl, že se rozplakal, když uslyšel nahlas to, o čem si vždycky v duchu myslel, že to tak je.Připadalo mu, jako by se někdo dostal až hluboko do jeho nitra, jako by otevřel temná místa, která si jako

chlapec sám pro sebe vytvořil. V životě se naplakal tolik, že by z toho mohlo být akvárium pro mořskéryby, ale to byl zuřivý pláč o samotě. Před tím malým, laskavým doktorem cítil, jak mu horké slzy tečouproudem po tváři. Bylo to jako příliv, protože tajemství bylo venku a ten nevzhledný, skromný člověkpřiměl matku, aby konečně otevřeně přiznala jejich společnou noční můru. V dětství se často uprostřednoci probudil, když se obracel, a na tváři ucítil chladné mokro od prolitých slz. Bylo to, jako by mu někdona polštář vylil sklenici vody.

„Mluvil jsem o tom s tvým otcem,“ řekl doktor Brill tiše, když se Jordan zase ovládl.

„Ne,“ vykřikl Jordan a v očích se mu objevil strach a zoufalství.

„Popřel to. Ukázal jsem mu lékařskou zprávu z minulého září, když tě přijali do námořní nemocnice sezlomeninou čelisti.“

„To jsem si udělal při fotbale.“

„To jsi řekl přijímajícímu lékaři.“ Doktor Brill podal Jordanovi papírové desky. „Ale ten rok jsi na fotbal

vůbec nechodil. Trenér McCann to dosvědčil.“

„To byl zápas dobrovolníků,“ řekl Jordan ve snaze něco si vymyslet.

„Udělal ti to otec, Jordane. Už nemusíš lhát a chránit ho.“

„Co na to otec říkal?“

„Naprosto to popřel. Ze začátku byl velice chladný a zdvořilý. Pak se rozzlobil a pořád to popíral. Když se

přesvědčil, že mám na všechno důkazy, začal zuřit. Musí být děsné stát před ním jako manželka nebo syn,když zuří.“ „Přiznal to nakonec?“ zeptal se Jordan. „Ne. Řekl jsem mu, že naprosto neobdivuji důstojníky a muže, kteří mají ve zvyku lhát.“ „Vy jste to řekl mému otci?“ „Ano. Samozřejmě vyhrožoval, že mi nakope tlustou doktorskou prdel.“

„Mohl to opravdu udělat, doktore,“ zhrozil se Jordan. „S největší pravděpodobností mohl, ale já jsem ho upozornil, že proces u vojenského soudu by mohlponěkud poškodit jeho kariéru. Dohodl jsem se s ním, že budu mlčet, když přestane tobě a matce

ubližovat.“

„Myslíte, že to bude fungovat?“

„Myslím, že ne, ale tvoje matka si myslí, že ano. Chtěl bych, abys v tom pomohl tím, že mu půjdeš zcesty. Buď zdvořilý, hraj jeho hru. Když děláš nepřístupného a povýšeného, štve ho to. Netvař se tak předním. Budu ve styku s tvojí matkou. Mohl by ses nechat ostříhat?“ „Ne. To by pro něj bylo velké zadostiučinění. Nechám se ostříhat, než půjdu na střední školu. Slibuju.“ „To zní slušně. Hodně štěstí. Někdy ti napíšu.“ „Neslyšel jsem ani o jednom cvokařovi z těch, co jsem k nim chodil před vámi. Proč to říkáte, když mi

nenapíšete?“

„Ale napíšu. Každý rok o mně uslyšíš.“ Jordan pokrčil rameny a zeptal se: „Kdy?“ „Na svatého Valentina,“ odpověděl doktor.

Toho léta, kdy stromy stínily ulice Waterfordu a slunce zalévalo pláže ostrova Orion, vstoupil do našehoživota Jordan Elliott.

V baseballové lize jsme byli v odpalování na prvních čtyřech místech. Mike byl první a vedl v zásazích.Capers byl druhý a byl nejlepší ve druhém a třetím odpalování. Jordan byl třetí v odpalování a jehonadhazování dovedlo tým do celostátního finále. Já jsem byl nejvyšší v lize a dvanáckrát se mi podařilooběhnout všechny mety po vlastním odpalu.

Při zápasu o mistrovský titul proti Greeru jsme byli poraženi 1:0, když jsem ve světle reflektorů nechytilmíč v pravém poli. Ta chyba mě strašně mrzela, ale trenér Langford nám připomněl, že žádnéwaterfordské mužstvo se ještě nedostalo do celostátního finále. Mně řekl, že ještě přijde mnoho zápasů otitul a že se mám naučit prohrávat, dokud jsem mladý, abych mohl vychutnávat vítězství, až budu starší.

Jordan nás s Capersem a Mikem zničehonic pozval, abychom po zápase jeli k nim na Pollockův ostrov azůstali tam přes noc. Půjdeme spát pozdě, vykládal nám, a zahrajeme si košíkovou ve vojenské tělocvičněnebo půjdeme plavat do bazénu důstojnického klubu. Domluvil jsem se s matkou, přešel parkoviště a

vlezl na zadní sedadlo auta plukovníka Elliotta k Mikovi a Capersovi, kteří tam už byli. Jordan seděl napředním sedadle a světlé vlasy měl ještě mokré potem a vyčerpáním z nadhazování. Porážka na nás těžce

dolehla. Byli jsme neobvykle tišší, když jsme uviděli plukovníka Elliotta, jak se blíží k autu a rozebírá hru s

trenérem Langfordem.

„Zeptal ses otce, jestli s tím souhlasí, abychom k vám jeli na noc?“ zeptal se Mike.

„Ptal jsem se mámy před zápasem,“ odpověděl Jordan. „Táta by si nevšiml, ani kdybych pozval na nocmistry světa.“

Plukovník Elliott se přiblížil k autu, oblečen ještě do uniformy námořního vojska. Choval se pořád jakovoják. Držení těla měl přímé a pohyboval se s pružným půvabem. Když došel k autu, vytáhl z kapsy klíčky,

otevřel dveře, nastoupil, zavřel a strčil klíčky do zapalování.

„Tati,“ ozval se Jordan ve tmě.

Plukovník Elliott neodpověděl. Místo toho dal Jordanovi takovou facku, že mu hlava poskočila dozadu abaseballová čepice spadla do klína Capersovi na zadním sedadle.

„Odflákl jsi pět úderů. Pět zatracených úderů. Říkal jsem ti, abys neodpaloval, dokud se to nenaučíš.Neříkal jsem ti to, ty srabe? Neříkal jsem ti to?“

„Tati,“ ozval se znovu Jordan, protože se snažil otce upozornit na naši přítomnost v šeru na zadních

sedadlech.

Umlčela ho další facka a plukovník pokračoval: „Nechal jsi toho fracka bodovat, kdybys ho jen tak bezevšeho nepustil, tak by nás ta chyba nestála vítězství.“

„Ale tu chybu jsem udělal já, plukovníku,“ ozval jsem se ze zadního sedadla. Překvapený plukovník se knám otočil a uviděl, jak na něj otřeseně zíráme.

„Ani jsem si nevšiml, že jste tady, chlapci. No, hráli jste pěkně, vy tři, a jaká to byla zatraceně těžkásezona. Něco vám řeknu, v tomhle autě sedí jádro nejlepších sportovců a jednou obrátí celé městonaruby. Já jediný v tomhle městě vím, jak dobře jste sehraní. Zastavíme se někde na mléčný koktejl. Mášchuť na mléčný koktejl, Jordane?“ plukovník pohlédl na syna, který se díval otevřeným okénkem ke stáleosvětlenému hřišti.

Jordan pokývl a já věděl, že souhlasí jen proto, že se neodváží promluvit. Plukovník Elliott nám koupilmléčný „pohár vítězství“ a při cestě domů se choval mile, ale mezi mnou a Jordanem se utužilo tajnépouto. Byli jsme členy stejně smutného fackovacího bratrstva. Mezi dvěma chlapci nemůže být silnějšíspojenectví, než když zjistí, že oba mají otce, kteří s nimi vedou válku. Té noci jsem vyprávěl Jordanovi osvém otci a obrovském nebezpečí, které v nešťastné historii naší rodiny představuje whisky. Povídali jsme

si až do rozednění, zatímco Capers a Mike spali v hostinském pokoji zdravým spánkem. Vedli šťastnýživot dětí, které jejich rodiče nikdy nebijí.

Když skončila ligová sezona baseballu, strávili jsme my čtyři dva týdny na ostrově Orion pod dohledemdědy Silase a babičky Ginny Penn McCallových. Surfovali jsme a rybařili v příboji. Chytali jsme okouny aplatýse k večeři. To léto jsem objevil, že rád vařím a krmím přátele. Těšila mě jejich chvála, když předlispokojeností nad jídly, která jsem kuchtil na železných kamínkách. Proběhl jsem vždycky dědovu ababiččinu zahradu a pekl pak kukuřičné klasy v alobalu, omyté v mořské vodě, osolené a opepřené skouskem másla. Pod hvězdami jsme jedli bifteky na rajčatech a na ibišku a hrášek se soleným vepřovýma jalapskými paprikami. Procházel jsem vyrovnané řádky, přetékající baklažány, vodními melouny aokurkami, a vybíral si zeleninu. Dědeček Silas nám říkal, že půda je tam tak úrodná, že když zasadíščtvrťák, vyroste ti strom peněz.

Každou noc jsem na pláži rozdělával oheň z hromad naplaveného dříví, zatímco ostatní chlapci čistili denní

úlovek. Oheň byl cítit mořskými řasami a slaným vzduchem, tresti Golfského proudu. Jeho příchutípomalu nasákly plátky pstruhů a okounů, které jsem opékal na másle.

Za odlivu jsme se vydali se sítěmi k menším zátokám vzadu na ostrově. Střídali jsme se a ukazovaliJordanovi jak házet síť. První ukázku poskytl Capers. Omotal si provazem levé zápěstí, část sítě se

závažím vzal do zubů a dvě další části do rukou. Abyste správně hodili, museli jste použít obě ruce, ústa azápěstí. Chtělo to smysl pro rytmus, cvik a dobrou koordinaci očí a rukou. Jordan měl všechnypředpoklady a na třetí pokus před ním síť vytvořila dokonalý kruh, krásný a jemný jako pavučina. Při

tomto hodu chytil Jordan svého prvního bílého garnáta a prvního modrého kraba. Tehdy jsme garnáty

naplnili bednu na led a měli jsme čtyřikrát za sebou jídla z garnátů. Když garnáti došli, šli jsme na kraby anachytali jich tolik, že jsme se jimi živili týden. Naplnil jsem dvoukilového platýse směsí krabů a garnátů aupekl jsem ho v babiččině troubě. Přidal jsem do toho citronovou šťávu a česnek a udělal jsem pokus s

kayenským pepřem a paprikou, sójovou omáčkou a olivovým olejem. Tak jsem podnikl první kroky k

tomu, co se pak stalo mým povoláním.

Po těch jídlech jsme lehávali na zádech a hekali příjemným přejedením. Překvapilo nás, že Jordan umípojmenovat skoro všechny hvězdy. Venuše byla jako lampička na západní obloze, která každý večerzahájila hvězdnou přehlídku. Dívali jsme se na nebe a mluvili o životě. Vykládali jsme si bezvýznamnépříhody, protože američtí chlapci dokáží vyprávět jenom takové.

Jediné zklamání, které Jordana to léto v novém domově potkalo, bylo zklamání ze surfování. Nemělponětí, že by člověka mohl oceán tolik zklamat. Připadal si Atlantikem naprosto podveden. Stál sesurfovacím prknem u moře a poprvé pohlédl na vlny odlivu s naprostou nedůvěrou.

„To je ale krotký oceán.“ řekl.

„Co tím chceš říct ‚krotký oceán‘?“ vyletěl Capers, jako by Jordan urazil celý stát. „To je oceán, člověče.

Atlantský oceán.“

„To prostě nepůjde,“ zapochyboval Jordan. „Není dost velký.“

„Není dost velký?“ podivil se Mike. „Jak může být větší? Je to přece oceán, pro boha živého.“

„Pacifik je skutečný oceán,“ řekl Jordan. „Tohle je něco úplně jiného.“

Jordan dokázal probudit Capersův jižanský šovinismus dokonce i v raných dobách našeho přátelství.

Capers se ozval: „Je všechno v Kalifornii lepší než cokoli, co máme v Jižní Karolíně?“

„Jo. V Kalifornii je všechno lepší. Tohle je stát třetího světa, kluci,“ prohlásil Jordan a smutně pozoroval

nízké vlny, jak líně narážejí na pobřeží.

„Jak to myslíš?“ zeptal jsem se.

Jordan vysvětlil: „Řeknu vám to takhle: Jižní Karolína je Oklahoma Jihu. Je to nejnižší ohodnocení, jaké

může být.“

„Ale ty jsi Elliott,“ namítl Capers. „Elliott z Jižní Karolíny. Jedno z nejvýznamnějších jmen v historii státu.“

„Nemůžu si pomoct. Stejně je to poražený stát,“ prohlásil Jordan.

„Pocházíš z výjimečného rodu,“ vykládal Capers. „Nikdo ještě neměl čas vyprávět ti o tvých předcích. Já

jsem z matčiny strany taky Elliott. Jsme vzdálení bratranci. O Elliotově rodině jsou napsané celé knihy.“

„O naší rodině je taky napsáno hodně knih,“ ozval se Mike.

„Jmenuj mi jednu,“ vyzval ho Capers pohrdavě.

„Genesis, Exodus, Kniha králů. Deuteronomium…“ odříkával Mike.

„Ty se nepočítají,“ namítl Capers.

„Já je počítám,“ řekl Mike.

„To tvrdíš ty, já ne.“

A pak jednoho dne uprostřed července, když zbloudilý hurikán z Karibského moře udeřil na pobřeží Jižní Karolíny a Atlantik konečně vyprodukoval několik vln, které mohl obdivovat dokonce i Kaliforňan, násJordan naučil surfovat. Byl trpělivý učitel a naučil stát na prkně nejdřív Mika, potom pozval Caperse, kdyžpřicházely velké vlny, a přiměl ho postavit se na třetí vlně, na které jel. Vichřice nabyla na síle, když jsemse začal učit já. Plaval jsem k Jordanovi, který seděl na svém prkně, zatímco nad námi vší silou dunělhrom a černými, hrozivými mraky projel blesk.

Aby mě to neodneslo zpátky k pobřeží, musel jsem se potopit do vln ve chvíli, kdy se proti mně řítily jakohroutící se stěny domu. Obloha byla temná a déšť mě bil do tváří a do očí, zatímco jsem se snažil dostatna klidné místo hluboké vody, kde na mě čekal Jordan. Jakmile jsem se k němu dostal, chytil jsem sepevně jeho prkna a několik minut odpočíval, než jsem zkusil své surfařské štěstí. Pohupovali jsme se napřibývajících vlnách, které se na nás bez ustání valily. Viděl jsem palmy na ostrově, jak se ohýbají jakotanečnice a sklánějí hlavy k zemi v gestu plachého podrobení.

„A co blesky?“ zeptal jsem se, když oblohu proťaly ohnivé čáry.

„Do takových borců jako my blesky neuhodí,“ odpověděl Jordan se sebedůvěrou.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Jsme tu kvůli surfování, Jacku,“ napomenul mě Jordan. „Neprobíráme elektřinu při hodině fyziky. Takdávej pozor. Dívej se na mě. Vyber si vlnu, která se ti zdá dobrá. Takovou, abys s ní mohl srůst. Mně selíbí tahle třetí. Dívej se. Všechno záleží na správném načasování.“

Sledoval jsem, jak Jordan očima měří tu třetí vlnu, když se za námi začala zvedat. Jakmile dosáhla výškya síly, Jordan začal sebevědomě pádlovat, takže prkno projíždělo vodou stejnou rychlostí jako vlna, kteráprkno zachytila a zvedla. Když se prkno dostalo nahoru, Jordan se postavil na nohy, přikrčený, aleuvolněný, a vedl prkno po svahu vlny opatrně jako člověk, který poprvé sjíždí na eskalátoru. Prkno projelo

vodou jako nůž na řezání plátna a Jordan se vztyčil ve vzduchu. Pak klesl, jak ho vlna donesla k pláži.Vypadalo to, jako by jel na hřbetě lvice až na písek.

Stál na prkně a udržoval rovnováhu. Slyšel jsem Mika a Caperse, jak mu na břehu tleskají, když houchvátil jazyk zuřivé bílé vody a nesl ho celou cestu k bílým písčinám, kde z prkna lehce a elegantněseskočil jako žena, která vchází do lóže v opeře.

Jak plaval zpátky ke mně, vedl prkno přes každou vlnu, takže ukazovalo přímo vzhůru a Jordan byl skoroúplně nad vodou. Vlny se zdály nekonečné.

„Jsou tak dobré jako kalifornské vlny?“ křičel jsem na něj, když ke mně dopádloval a já se chytil prkna.

„Jsou to kalifornské vlny,“ zakřičel Jordan odpověď. „Tyhle vlny se ztratily. Patří do Pacifiku. Musely siudělat studentskou výměnu nebo co.“

„Ta poslední jihokarolínská vlna ti dala zabrat,“ poznamenal jsem.

„Tyhle vlny nemají žádný řád. Kalifornské vlny chodí v řadách po sedmi. Vybereš si třetí nebo čtvrtou,protože jsou největší. Tohle je zmatek.“

„Vypadá to, že Pacifik je nějak moc učesaný,“ řval jsem do větru a vln. „Moc jednoduchý.“

„Atlantik je jako mlíko, druhořadá kvalita,“ zakřičel Jordan na odpověď, ale začal znovu posuzovat blížícíse vlny. „Bylo by to v pořádku, kdyby na pobřeží byl každý den hurikán. Ale Pacifik to nikdy nebude. Tak,teď jeď, Jacku. Vidíš, jak se tam dělá ta čtvrtá vlna? Neboj se, až dno klesne, to jak se prkno dostávádoprostřed vlny. Jenom se hned na začátku vztyč na kolena. Pamatuj si, že záleží vždycky na povrchu.“

„Na povrchu?“ zeptal jsem se.

„Mysli na to,“ řekl Jordan a odstrčil mě silným pohybem do vlny. „Bude ti to jasné.“

To léto jsme se proslavili jako chlapci, kteří jezdili v bouři a hurikánu a učili se surfovat na největšíchvlnách, jaké toho roku doběhly k pobřeží. Odpoledne jsem chytil pět vln a změnil se můj vztah k vodě.Třikrát jsem spadl a jednou z toho jsem úplně změnil mínění o tom, co znamená padat do vody. Zůstal jsem pod obrovskou vlnou, která se přese mě přelila, prkno mě udeřilo do hlavy a udělalo ve voděkotrmelec, takže jsem ztratil veškerou orientaci. Lokl jsem si vody a zpanikařil jsem, divoce jsem se mlel a

najednou jsem vyrazil z vody přímo nahoru. Byl jsem překvapený a další vlna, která se mi přelila přesramena, mě položila. Toho dne bylo moře děsivé. Ale Jordan nás naučil, že když se na moři dá jezdit, dáse taky zkrotit. Stále zdůrazňoval, že člověk musí brát v úvahu jak povrch vlny, tak povrch prkna. Všechny

sporty, říkal, které spočívají jenom ve fyzické stránce, jsou snadné.

Jordan měl nadání být ztřeštěný i odvážný. Zatímco Capers jeho bezstarostnosti nevěřil, Mike a já jsme jioceňovali. Jordanova láska k dobrodružství a jeho zbrklá potřeba hnát věci do krajnosti, jeho dychtivostpo nových zkušenostech, kterých si jiní lidé nevšímali, nám toho léta přinášela zážitky, které bychom sidřív nedovedli představit. V životě měl Jordan největší strach z toho, že bude zaživa pohřben ve vrchnívrstvě zoufalé americké bezduchosti, kde člověk nic necítí, zatímco být naživu je prokazatelný fakt, žádnýlístek do kina na příjemnou podívanou. Ne že by Jordan hledal jenom vzrušení, ale v činnosti nacházel

eleganci, jaká nebyla nikde jinde.

Toho léta jsme my čtyři vylezli na vodárnu uprostřed města, protože Jordan chtěl spatřit Waterford z ptačíperspektivy. Vyskočili jsme na nákladní vlak a jeli s ním až do Charlestonu, kde jsme si stopli náklaďák

naložený obrovskými letními vodními melouny, a jeli zase nazpátek. Jordan miloval plavání na dlouhé

vzdálenosti a dvakrát překvapil dědečka Silase, když přeplaval z Pollockova ostrova až na ostrov Orion,vzdálený dvanáct kilometrů, přímo přes trasu lodí. Pohyboval se ve vodě půvabně a hravě jako vydra. Byldobrý plavec jako nikdo, koho Silas kdy znal, a nebál se hloubek, přílivu, ani žraloků. Když plaval, vypadal

jako součást stejného tajemství, které řídilo příliv a odliv. Vypadal jako náměsíčný a zrozený z vody, když

plaval mezi ostrovy.

Jednou jsme všichni trávili noc u Mika. Jordan nás o půlnoci přemluvil, abychom si hráli, že jsme členové

francouzského odboje, kterým Charles de Gaulle uložil sebevražedné poslání. Naším úkolem bylo vyhodit

do vzduchu Pont Neuf v Paříži právě v okamžiku, kdy tam půjde Hitler pozdravit svou vítěznou říšskouarmádu. Jordan zhotovil realisticky vyhlížející napodobeniny bomb a poručil nám připevnit je vodotěsnoulepicí páskou k podpěrám waterfordského mostu. Do půlnoční řeky jsme skočili po nohou. Každý z násnesl pečlivě zabalené balíčky falešné trhaviny, která vypadala jako kusy dynamitu. Než nám Jordan dovolil

plavat zpátky k městskému přístavu, všechny nás obeplaval a zkontroloval naši práci, a protože nebyl snašimi výkony spokojen, všechno předělal a připevnil napodobeniny trhavin pod hladinu přesně podlesvých puntičkářských představ. Pozorovali jsme ho, jak nakonec natahuje budík a napodobeninurozbušky, a pak nám už signalizoval, abychom se nechali unášet stoupajícím přílivem, který nás zanesezpátky k městu, kde jsme si schovali ručníky a šaty na palubě jachty v suchém doku. Jordan naplánovaloperaci do posledního detailu. Když jsme se blížili zpátky k městu a našemu obvyklému životu, podíval sena hodinky a prohodil: „Teď.“ Všichni jsme se ohlédli a bylo nám jasné, že most vyletěl do vzduchu aFührerovo roztrhané tělo leží na dně Seiny.

Jordanovo okouzlení anarchií a jeho proměnlivé postoje vyvolávaly také rozkol, zvláště kvůli Capersovupohledu na svět. Pro Caperse byl Jordan jediný chlapec, kterého znal a který všemi póry těla signalizovalnebezpečí. Capers mezi zástupy bratranců nikdy nespatřil tak vzpurnou povahu, která by se prosazovalajako Jordan. Jeho zaujetí Jordanem se stalo téměř vědecké a osobní, protože neznal žádného Elliottanebo Middletona, který by nebyl v jádru své bytosti konzervativní a ušlechtilý. Ale Jordan zdůraznilCapersovi, že jejich předkové kdysi pomáhali zbavit se anglického krále a někteří z nich bojovali sFrancisem Marionem proti britským vojákům v červených kabátech severně od Charlestonu, v bažinách,které působí malárii.

„Začali jsme jako vzbouřenci, jako lidé, kterým je daný stav proti srsti,“ říkal Jordan Capersovi. „Našipředkové pomáhali obsluhovat kanony, když Jih zahájil palbu na pevnost Sumter. Jsem mnohem věrnějšíduchu svých předků než ty, Capersi.“

„To rozhodne čas,“ odpovídal Capers a nevěřil Jordanovi ani slovo z toho, co povídá.

Když na konci srpna vycházel úplněk, všichni čtyři jsme se rozhodli, že mu poplaveme naproti, a dostalijsme se dále než kdy předtím. Jordan pádloval se svým prknem přes příbojové vlny do černých vod asipůl kilometru od pobřeží. Plavali jsme pomalu vedle něj, někdy jsme sáhli po prknu a poslali ho kupředujako ochranu před žraloky.

„To už stačí,“ varoval Capers.

„Ještě dál,“ naléhal Jordan.

„Jsme ve žraločím městě USA,“ řekl Mike.

„Nejsme součást jejich potravinového řetězce,“ odpověděl Jordan. V šesti metrech hloubky sklouzl z prkna

a všichni čtyři jsme se dívali, jak si měsíc pohrává na povrchu vody. Lapil nás do svých sítí. Pozorovalijsme, jak se na Atlantský oceán rozlévá měsíční světlo jako víno z převržené sklenice. Příboj nám proudilpřes nohy, když jsme se tam pohupovali nevinně jako nástraha. Daleko od nás jsme viděli světlo vesprávcově domě, kde seděl můj dědeček a četl nějakou knihu nebo poslouchal stanici country hudby. Bylijsme tak daleko, že dům vypadal jako loď na mělčině. Ve světle kolem jsme si v měsícem prozářené vodě

připadali jako perly, tvořící se v měkkých tkáních ústřic. Tlukot čtyř srdcí vzbuzoval zvědavost ryb a také

tresky, která pod námi lovila potravu.

Dvacet metrů od nás se ozvala exploze, která nás polekala. Uslyšeli jsme dýchat delfína zvanéhosviňucha.

„Sviňucha,“ řekl jsem. „Díkybohu, že to není bílá velryba.“

Pak vyrazila z vody další sviňucha a plavala k nám. Třetí a čtvrtá se přiblížily k prknu. Cítili jsme, jak násta velká, tajemná zvířata zespodu pozorují. Chtěl jsem se jednoho dotknout na zádech. Mělo kůži barvynefritu, ale když jsem vztáhl ruku, potopilo se a ruka se dotkla jen měsíčního svitu na místě, kde hřbetníploutev projela hedvábnou vodou. Delfíni zřejmě v moři ucítili náš chlapecký pach a rozezpívané hormonynašich těl. Když nás delfíni obklopili, nikdo z nás nepromluvil. Setkání s nimi bylo něco tak vzácného adokonalého, že jsme instinktivně přestali mluvit. Pak, tak rychle jako se přiblížili, se zase vzdálili někam,

kde si mohli lovit ryby.

Každý z nás si bude pamatovat po celý svůj život, jak jsme se té noci vznášeli na vlnách. Bylo to rokpředtím, než jsme vstoupili na střední školu. Nacházeli jsme se na kluzkém okraji mezi dětstvím adospělostí a obdivovali svoji vlastní odvahu, když jsme svobodně pluh mimo dohled a souhlas dospělýchočí, ovládáni pouze lhostejností hvězd a osudu. Byl to nejčistší okamžik svobody a prudké rozjařenosti,jaký jsem kdy pocítil. Té noci s delfíny se mezi námi vytvořila mlčenlivá úmluva. Každý z nás se vpředstavách znovu a znovu vracel k tomu surfovacímu prknu, k té noci, kdy se štěstí zdálo na dosah.

Přes hodinu jsme se nechali unášet Golfským proudem, který patřil jenom nám, hovořili o našichzapočatých životech a vyprávěli si vtipy a příběhy, které jsou mezi dospívajícími chlapci zdrojem důvěry auvolnění.

V předběžných rozhovorech se mnou a Ledare o miniseriálu z Jihu, se Mike znovu a znovu k té noci

vracel.

„Kdo se tenkrát zeptal na sebevraždu?“ vyzvídal Mike.

„To byl Capers,“ vzpomněl jsem si. „Chtěl vědět, jak by se každý z nás zabil, kdybychom si mohli vybrat.“

„Co jsem řekl?“ zeptal se Mike. „Mám paměť jako děravý hrnec.“

„Alkohol a prášky,“ odpověděl jsem. „Řekl jsi, že bys ukradl láhev oblíbené otcovy whisky a lahvičkumatčiných pilulek na spaní.“

„To bych udělal i teď,“ řekl Mike.

„Já jsem řekl, že bych si prohnal hlavou kulku, ale Jordan měl svoji sebevraždu skvěle naplánovanou.“

„Na to si vzpomínám,“ souhlasil Mike.

„Řekl, že by v přístavu na Pollockově ostrově ukradl loď. Předtím by poslal matce a otci dopis, kde bystálo, jak matku miluje a otce nenávidí. Označil by otce jako odpovědného za svou sebevraždu. Ukradl byloď a zamířil na moře tak daleko, jak by mu vystačil benzin. Pak by si začal systematicky a pečlivěpodřezávat žíly. Všude na lodi by byla jeho krev, protože chtěl, aby otec tu krev viděl. Až by začalslábnout, sklouzl by přes okraj lodi do vody a nabídl své tělo jako oběť Kahunovi, bohu surfařů. Věděl, žeby otec šílel, kdyby nenašli žádné tělo, které by mohli pohřbít.“

Ledare se zeptala: „To všechno věděl v osmé třídě? A co řekl Capers, jak by se zabil?“

„Snadno. Capers řekl, že by o sebevraždě vůbec neuvažoval, že je to slabošský způsob jak řešit věci a žeby raději zůstal na světě a bojoval se všemi problémy, kterým bude muset čelit.“

„Ušlechtilý člověk,“ ušklíbla se Ledare.

„Jsi zaujatá,“ řekl Mike.

„To je pravda, chudák Jordan. Musel na tom být mnohem hůř, než jsme se kdy dozvěděli.“

„Bude z toho nádherná scéna,“ prohlásil Mike.

Ale já jsem věděl, že hlavní postavou z nás všech, kteří jsme tehdy pluli na prkně, byl Capers. Capers žildokonale ponořen do vlastního hlubokého snu o sobě, který se stále rozvíjel. Byl jediný z nás, kdo seskutečně pozoroval v různých stadiích, kterými za život prošel. Pochybnosti o sobě neznal. Vždycky vědělpřesně, kam jde, a mistrně ovládal všechny jemné orientační body při plavbě podél pobřeží.

Objevili jsme to později, když jsme se náhodou dostali Capersovi do cesty. Léto pro nás znamenaloutužení přátelství. Ale příběh našeho přátelství přinesl trpké ovoce a jednoho dne vehnal slzy do očívšech, kdo nás upřímně milovali.

ČÁST ČTVRTÁ

–––––-Kapitola–––––

dvaadvacátá

Fantazie je jako nejkřehčí porcelán duše. Jak se kvapem blížil den, kdy jsem měl uvést Leu do opuštěných

krajin své minulosti, cítil jsem, jak se otvírají stavidla a jimi proudí nekonečné vzpomínky. Jako autorcestopisů jsem se vycvičil v umění úniku ze svého nejvlastnějšího prostředí. Upíral jsem zrak na horizont a

prchal před všemi výzvami o pečlivou studii vlastního hnízda. Celá moje profesionální existence záviselana tom, jak účinně se odtrhnu od minulosti. Mým tématem byl svět a rodné město bylo stimulantem,který mě k objevování světa dovedl. V hlavě se mi třpytila světla tisíce cizích měst a městeček, která jsem

si dovedl vyvolat i s půvabnými podrobnostmi. Snadno jsem dokázal hovořit o přístavech, kam se načerných lodích dovážely hromady paprik a mandarinek na trhy pod širým nebem, nebo o pochybnýchbazarech, kde se prodávaly mladé dívky jako prostitutky a opice na jídlo, nebo o místech, kde jsem slyšelpříběhy o tarokových kartách v jazycích, ve kterých snad neexistovaly samohlásky.

Ale Waterford zůstal v hloubi duše a mnohé jeho příběhy se pohybovaly v mém podvědomí. Hluboko vsobě jsem slyšel vzdálené oratorium, které vznikalo, jak jsem skládal dohromady zlomky své minulostijako hudební dílo a dělil se o ně s Leou. Lea se radovala nad příběhy z Waterfordu, které jsem jí vyprávěl,

protože možná instinktivně tušila, že otvírají historii, kterou si jednou objeví sama. Vždycky jsem jí tvrdil,že na světě není nic krásnějšího než příběh, ale sám jsem v textu její představivosti působil jako cenzor.

Tři měsíce před odletem do Ameriky jsem se pokoušel vyprávět Lee všechno, co by jí mohlo pomocipochopit a přežít rodinnou zkoušku, jaké bude vystavena. A jak jsem ty příběhy rozvíjel, Lea často chodila

za Ledare a naslouchala její verzi té samé vzpomínky. Její vzpomínky byly často drsnější a bolestnější.Podle Ledare byl Waterford okresní město s dusnými společenským konvencemi. Můj Waterford se tyčiljako maskovaný míč se dvěma prolínajícími se tématy, šílenstvím a překvapením. Dohromady se v Leiněmysli začal rýsovat obzor se dvěma věžemi.

Při letu přes oceán do Atlanty jsem vytáhl z příručního zavazadla kožené album s fotografiemi. Bylo to zvláštní album, které jsem měl zamčené po celá ta léta, kdy jsem před ní skrýval její minulost. Otevřeljsem je a ukázal jí fotografie své babičky a dědy před jejich správcovským domem na ostrově Orion ifotografie jejích strýců a krátce jsem jí o každém pověděl důvěrný životopis, zatímco naše letadlo plulozářivou, akvamarínovou oblohou.

Lea se jako pozorné a pečlivé dítě učila jména a tváře všech příbuzných, blízkých i vzdálených.

„Kdo je tohle, tati?“ zeptala se s pohledem na vybledlý kodachrome.

„To jsem já a Mike Hess a Capers Middleton v první třídě.“

„Jsi menší, než jsem teď já.“

„Tak pracuje čas,“ řekl jsem a prohlížel si svůj obrázek před třiceti lety. Vzpomínal jsem si na okamžik,kdy Capersova matka ten obrázek fotografovala, a taky jsem si vzpomněl na chuť pekanových ořechů,které mi matka ten rok dávala každý den do krabičky s obědem.

„A co je tohle?“ zeptal jsem se.

„Hezký malý pejsek,“ odpověděla Lea.

„To není jen tak nějaký pejsek.“

„To je skvělá Chippie!“ vykřikla Lea. „Ale tati, je tak malá a roztomilá. Myslela jsem, že musela být velká

aspoň jako bernardýn.“

„Ne. Spala vedle mě na polštáři, každou noc. Matka vždycky přišla, vyhodila ji a zahnala dolů, ale když

jsem se ráno probudil, Chippie byla vždycky u mě.“

„Je tohle maminka?“ zeptala se Lea a ukázala na teple oblečenou dívku se smutnýma očima.

Přikývl jsem. „Samozřejmě. To je ve třetí třídě a ona přišla ukázat mojí matce jezdecké šněrovací boty.

Proto si ukazuje na nohy.“

„Tati, já se tak těším.“ Lea mi vzrušeně stiskla ruku. „Nikdy jsem si nemyslela, že uvidím celou rodinu.Myslíš, že mě budou mít rádi?“

„Ti se o tebe poperou.“

„To znamená, že budou?“ zeptala se Lea.

„Budou mít mojí malou římskou prdelku moc rádi.“

„To je ošklivé slovo. Dlužíš mi tisíc lir.“

„Teď ne. Brzy budeme přistávat. Tady je to dolar,“ řekl jsem.

„Bude tam na nás čekat Ledare?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „V Atlantě nás odbaví a ona na nás bude čekat v Savannah.“

„Těšíš se, že se vracíš zpátky a budeš žít zase ve Waterfordu, tati?“ zeptala se má dcera.

„Mám z toho hrůzu,“ přiznal jsem, ale pak jsem dodal: „Ale aspoň je ve Waterfordu klid. Nic moc se tam

neděje.“

„Ve Waterfordu se děje všechno,“ řekla Lea a já jsem viděl, že mluví s fotografiemi v albu.

Před přistáním jsem si prohlédl zelené kopce a skrytá jezera Georgie a pokusil jsem se ovládnout úzkost.

Pak jsem pohlédl na dceru, která se kývala nad fotografiemi z minulosti dopředu a dozadu, a uvědomil

jsem si, že jsem vychoval dítě, které touží po jakékoli zmínce o domově, a že budu muset odsunout svůj

strach stranou.

Ledare se s námi sešla na letišti v Savannah a odvezla nás rovnou k Elizabeth na Sedmatřicátou ulici na oběd, který jsem zamluvil ještě před odletem z Říma. Začal jsem se obávat, jak se budu živit, kdyžveškeré moje cestování bude spočívat v denních cestách po Waterfordu, ale redaktor v časopise Food and

Wine mi řekl, že na Jihu se teď objevila nová generace kuchařů, kteří mají klasické kuchařské vzdělání,ale zároveň jsou průkopníky revolučních změn v základech jižanské kuchyně. Prý si všichni uchovali láskuke kukuřici a pečení masa na rožni, přestože by rádi propašovali do salátu kozí sýr.

V pěkném viktoriánském domě s vysokými stropy na okraji historické čtvrti jsem zašel do kuchyně, abychsi promluvil s Elizabeth Terryovou a jejími lidmi, zatímco připravovali libá a skvěle sestavená jídla, určenána stoly konzervativně oblečených hostů. Pověděla mi jména všech šéfkuchařů, kteří jsou důvěrně spojeni

s novou změnou jižanské kuchyně. Ten první večer zpět v Americe jsme jedli lehké, vynikající jídlo, kterébychom v sedmdesátých létech marně hledali kdekoli na Jihu s výjimkou New Orleansu. Lea mělatěstoviny amatriciana. Tvrdila, že jsou výborné, a nahlas se divila, proč jí otec vykládal, že už nebude jístdobré těstoviny, dokud se nevrátí do Říma. Přiznal jsem svou chybu a vyprávěl o letech, kdy jsem v rámci

svého povolání ochutnával strašlivé kombinace těstovin a omáčky v italských restauracích od Texasu poVirginii, které by si všechny zasloužily přinejmenším zavřít z rozkazu ministerstva zdravotnictví apřinejhorším vyhodit do vzduchu.

Potom jsme strávili první noc pod jihokarolínskou oblohou v domě na ostrově Orion, který pro nás najalaLucy. Ledare dostala předem klíče a udělala tam předběžnou prohlídku, při které shledala dům více nežvyhovující. Byl postaven na vysokém břehu nad lagunou s mořskou vodou.

Když jsem poprvé procházel domem, potěšilo mě, že si majitelé, nějací manželé Bonnerovi, vybralinábytek a obrazy velmi pečlivě. Byli to lidé s dobrým vkusem. Rád bych je poznal, myslel jsem si, kdyžjsem si prohlížel zeď s rodinnými fotografiemi, kde Bonnerovi předváděli dobré zdraví svých blonďatýchdětí a své dokonalé úsměvy, které výmluvně hovořily o ortodontickém umění zubařů. Kuchyně vyhovovala

a Lucy ji už zásobila jídlem. V hlavní ložnici jsem našel psací stůl a postel s nebesy, o které bych sevsadil, že byla rodinným dědictvím Bonnerových.

Slyšel jsem, jak Lea v patře radostí křičí, když objevila ložnici, která se jí líbila. Vybalil jsem jí zavazadla,zatímco se sprchovala. Dával jsem pozor, abych nepomačkal šaty, které Maria smutně a láskyplně složila,a rozvěsil je do starého šatníku. Hlasitě jsem se rozesmál, když jsem objevil tři krabice těstovin a celoušišku salámu, kterou nám Maria zabalila pro případ, že by Američani Leu pořádně nekrmili. Připomněljsem si, že musím Marii ráno zatelefonovat, že jsme dobře doletěli a že Lea jedla těstoviny, které jíchutnaly. Lea vyšla z čerstvě zabrané místnosti v pyžamu. Oči se jí zavíraly a byla cítit pudrem. Usnula,ještě než jsem se dostal přes první věty příběhu, který jsem jí chtěl vyprávět.

Dole jsem našel Ledare, jak zapaluje dřevo už připravené v krbu. Nalila mi drink a podala mi ho, zatímcojsem pozoroval, jak plameny olizují suché dubové dřevo.

„Na tvůj návrat domů,“ řekla.

„Může to tu být peklo, ale je to pěkně připravené,“ řekl jsem a rozhlédl se kolem.

„Měl bys radikálně změnit přístup a pokusit se mít ze svého pobytu tady radost,“ navrhla Ledare.

„Prosím tě, musíš se pokusit rozptýlit moji existenciální úzkost,“ žertoval jsem nevesele.

„K tomu budeme mít řadu příležitostí,“ řekla Ledare. „Volal Mike. Chtěl by, abychom do měsíce napsalinástin seriálu. Mám ti říct, že už ho nezajímají žádné omluvy a že chce potvrzení od tvého lékaře, že jsiměl hlavu prostřelenou od teroristy.“

„Pořád se mi do toho nějak nechce,“ svěřil jsem se Ledare. „Když budeme psát pro Mika, budeme si

muset vlézt do postele i s Capersem.“

Ledare prohlásila: „Mě fascinuje to téma. Myslím, že bychom se o sobě dozvěděli věci, které nevíme.Můžeme zachytit trochu kouzla starých dobrých časů.“

„Je nebezpečné psát o něčem, co neznáš,“ namítl jsem.

Ledare vstala a chystala se k odchodu. „Je nebezpečné o tom nepsat,“ opravila mě.

Druhý den jsem se probudil příliš brzy. Když za námi Lucy přišla, našla nás, jak se díváme na televizníhokazatele, který varoval diváky, že Armageddon je za dveřmi, protože lidstvo je prostopášné a mravnězkažené. Lucy připravila Lee vydatnou snídani a zalhala jí, když se jí vnučka ptala na význam slova„prostopášný“. Otevřeně jsem matčinu chybu opravil. Po snídani Lucy dohlédla, aby se Lea teple oblékla,a vzala nás oba na dlouhou procházku po šestikilometrovém pobřeží ostrova Orion. Byl odliv a voda bylaklidná. Kráčeli jsme po pláži, sbírali mušle a prohlíželi si naplavené dřevo, pokryté vilejši, které včera vnoci vyplavil příliv. Byl bezvětrný den a rackové museli pořádně mávat křídly, aby dobře plachtili. Voceánu se odrážela obloha a několik zvednutých vln vyplašilo hnědého pelikána, který plaval dvacet metrů

od nás.

Lucy po cestě ukazovala Lee všechna bezpečná místa na plavání i jiná místa, kde je voda zrádná a silnýpříliv může vytvořit divoké víry. Vysvětlila jí, že kdyby někdy uvízla ve spodním zpětném proudu, musí se

mu spíš poddat, než s ním bojovat.

„Nech se odnést spodním proudem na hlubokou vodu, drahoušku,“ vysvětlovala Lucy. „Je tam slabý apustí tě. Pak můžeš pomalu plavat zpátky k pobřeží a držet se na vlnách.“

Studovaly společně úlomky nakupené v loužích zbylých po přílivu. Lucy zvedla úlomek skořápky modréhoatlantského kraba a ukázala Lee tmavomodré zbarvení utrženého klepeta. „Nejkrásnější modrá z celépřírody.“

Lee se to velice líbilo a byla plná zvědavosti, takže procházka trvala několik hodin, než jí Lucy vyložilavšechny své poznatky o pobřeží. Sebraly všechny mušle, které našly, ale na pláži se v hojném množstvívyskytoval jenom jeden druh škeble. Lucy slíbila, že jich bude spousta, až začne jarní příliv a moře se

opravdu oteplí.

„Mušličky. Nasbíráme nejkrásnější mušle, které nám Atlantik může nabídnout. Taky nejvzácnější. Alemusíme dávat pozor. Budeme muset pilně sbírat. Musíme sem chodit pokaždé po přílivu.“

„To můžeme, babičko,“ řekla Lea. „Tatínek mi povídal, že mě můžeš naučit všechno, co se o moři dávědět.“

„On sám taky něco ví,“ odpověděla Lucy skromně, ale potěšeně. „Samozřejmě, určitě většinu z tohozapomněl, když se rozhodl stát Evropanem. Pojď sem, holčičko. Ukážu ti, jak tuhle pláž nahlodává eroze.“

Na pobřeží Lucy přečetla zápis o každém tvoru, který ten den zanechal svůj otisk v písku ostrova Orion.Svými ranními procházkami po pláži si Lucy upevnila víru v Boha a dospěla k poznání, že ona sama proplanetu není důležitější než nejmenší částečka planktonu, vznášející se v neviditelném vývaru, který slouží

jako jeden z prvních článků potravinového řetězce. Lucy pomáhalo, když mohla přemýšlet o svémvlastním krevním řečišti jako o vnitřním moři, které se příliš neliší od toho, vedle kterého kráčely s Leou.Její leukemie byla něco podobného jako jedovatý červený příliv, který v létě napadl jižní pláže a způsobilúhyn ryb, které pak ptáci nenasytně požírali. Pláž byla místem, kde se člověk mohl poučit o všech cyklechvesmíru. Zmírnila matčinu úzkost ze smrti.

Pozorovala, jak Lea roztomile běží po pláži ke zdechlině malého žraloka. Krabi a rackové už odvedli svojeřeznické dílo v malém. Oči měl vyklované a nějaký větší dravec odtáhl část hřbetní ploutve. Lucy mi zatím

vyprávěla, že vnučku naučí všemu a naprosto ji tak připoutá k Jihu, takže už ji nebudu moci odvézt doItálie. Podíval jsem se na ni a nepřel se.

Když jsme se vrátili z pláže, vezl jsem Leu třicet kilometrů po pobřežní silnici v obrovském chrysleru LeBaron, který mi tu na přání Lucy nechal můj domácí pán.

Projeli jsme pět mořských ostrovů, než jsme se přes most J. Eugena Norrise dostali do samotnéhoWaterfordu. Když jsem se v Římě zotavoval ze zranění, představoval jsem si v duchu, jak tudy s Leoujedu, a procházel jsem si plán ulic. Pečlivě jsem volil, kudy ji povezu a u kterého domu zastavím, abych jípověděl něco o jeho dějinách.

Za mostem jsem zahnul doprava a pomalu jel kolem výstavných domů majitelů plantáží, kteří si jepostavili průčelím k východu, ke slunci a k Africe. Z vodních dubů visel španělský mech v takové změti, že

domy vypadaly jako kaple zahalené závojem. Na mramorových schodech podřimovali labradorští retrívři.Cihlové zdi se skvrnami perlově šedých lišejníků zakrývaly pečlivě ošetřované zahrady před pohledem zulice. Byla to čtvrť, kde jsme s Shylou vyrostli. Připadalo mi, že ta ulice mizí v poli ztraceného času anánosů vzpomínek jako samo dětství.

Jeli jsme po ulici Porpoise kolem obchodů hlavní nákupní třídy s průčelími z osmnáctého a devatenáctéhostoletí, které se rozkládaly po obou stranách. Kdysi jsem mohl zavřít oči a vyjmenovat všechny obchody ijejich majitele, ale moderní doba s sebou přinesla příliv cizinců, kteří otevřeli obchody se zdravou výživou,

donáškové obchody a banky s neznámými jmény, které splynuly s obřími finančními podniky z Charlotte.Všiml jsem si také, že nejstarší a nejváženější právnické firmy změnily své aristokratické vývěsní štíty posmrti majitelů a jejich partnerů, když je převzali mladí dynamičtí právníci, kteří chtěli mít na ulici Porpoisevyryta svá vlastní jména. Když jsme jeli kolem Laffayettova domu, ukázal jsem na vývěsní štít svého otcea bratra: McCall a McCall, advokátní kancelář. Lutherova lékárna byla zavřená, dvojčata Huddleova sevzdala svého holičství a kino Vánek se změnilo v obchod s pánskou módní konfekcí. Lipsitzův obchod sobuví byl tam, kde vždycky, a to, že přežil, vypadalo jako nezbytné zdůraznění změn.

Když jsme přijížděli k Rusoffovu obchodnímu domu, řekl jsem Lee, že tam by našla Maxe, Žida Hrdinu.Pak jsme vjeli do chudší čtvrti města a já jí ukázal malou, patrovou cihlovou budovu, kde býval obchod,který si Hrdina otevřel, když se přistěhoval do Waterfordu. Projeli jsme kolem Waterfordské střední školya fotbalového hřiště, kde jsem hrál v obraně a kde Shyla i Ledare vedly fanoušky jako povzbuzovačky vtom vzdáleném světě, kde byla nevinnost aspoň iluzí, ke které se mladí Jižané mohli upnout, dokud jesvět od ní neodstřihl. Každá ulice v sobě nesla živé obrazy a Shylina tvář se mi začala zjevovat na každém

pouličním poutači a dopravní značce. Pochopil jsem, že jsem se vrátil, a musím se poprvé od doby, kdyzemřela, postavit Shyle tváří v tvář.

A jeli jsme dál po ulici De Marlette, pojmenované po jednom z francouzských průzkumníků, kteří veWaterfordu přistáli v roce 1562. Ukázal jsem na Waterfordskou řeku, zachytil jsem její záblesky mezidomy postavenými podél vysokého břehu. Kdysi jsem uměl pojmenovat každou rodinu a dítě, které v těch

domech žily, ale smrt a stěhování všechno zamlžily a jistota mých vzpomínek byla pochybná. Konečnějsme dojeli ke vchodu malého, ale dobře hleděného židovského hřbitova, asi tři čtvrtě kilometru od města.

Byl obklopen cihlovými zdmi, zarostlými divokým vínem a duby, a americké topoly tam poskytovaly stín a

klid, když jsem lehce otevřel železná vrata ozdobená Davidovou hvězdou. Vedl jsem Leu za ruku.Procházeli jsme dlouhými řadami náhrobních kamenů, ozdobených hebrejskými písmeny, kterépředstavovaly seznam všech židovských jmen, jejichž nositelé následovali Maxe Rusoffa do Waterfordu.

Zastavil jsem se před jedním z hrobů, a když jsem si přečetl Shylino jméno, zatajil se mi dech. Nebyl jsem

u toho hrobu od té doby, kdy jsme Shylu pohřbili, a když jsem uviděl nápis „Shyla Foxová-McCallová“,musel jsem si levou rukou zakrýt oči. Jméno McCallová vypadalo na tomto kousku půdy mezi Scheiny,Steinbergy a Keyserlingy nemístně.

„Tati,“ zeptala se Lea. „To je maminka, vid?“

Předpokládal jsem, že budu svou dcerku těšit, ale úplně jsem oněměl. Šok z Shyliny smrti se rychle vrátilse všemi podrobnostmi i s následnou pří u soudu o osudu našeho dítěte. Bolestí jsem otupěl a nemohl aniplakat. Přestože jsem se cítil zasažen, pořád jsem nemohl plakat, jenom jsem se díval. Pohladil jsem po

vlasech Leu, která vzlykala.

Nakonec jsem prohlásil: „Spletl jsem si hřbitov.“

Lea odpověděla: „Věděla jsem, že uděláš nějaký vtip.“

„Dá se tak dobře odhadnout, co udělám?“ zeptal jsem se.

„Ano. Vždycky, když jsi smutný, děláš vtipy,“ řekla. „Povídej mi nějaký příběh o mamince,“ přála sinakonec, poklekla a začala trhat plevel z bledé zimní trávy, která rostla na hrobě.

„Který máš ráda?“ zeptal jsem se.

„Pověz mi takový, jaký jsi mi ještě nevyprávěl,“ přála si Lea. „Já maminku nikdy opravdu nevidím, nikdymi nepřipadá skutečná.“

„Říkal jsem ti někdy, jak mě tvoje matka přivedla k šílenství? Jak jsem se zlobil jako tisíc čertů?“

„Ne.“

Tak jsem Lee vyprávěl příběh o černošce z Charlestonu, kterou Shyla objevila v jedné ulici poblíž Henryhoobchodu s nábytkem. Shyla měla srdce socialisty a duši misionáře a po celý život se nedovedla smířit sjakýmkoli utrpením lidí nebo zvířat. Brzy po svatbě šla jednou nakupovat a našla v jedné ulici ležet černou

ženu v bezvědomí, pokrytou boláky.

Doběhla do obchodu Henryho Popowského a požádala ho, aby jí zavolal taxík, což on ochotně udělal. Pakmusela umluvit velice váhajícího řidiče, aby jí pomohl zvednout tělo neznámé černošky a odnést ji nazadní sedadlo taxíku. Na konci jízdy opět vyškemrala na řidiči, že jí pomohl donést ženu do malinkého

domu s jednou ložnicí, který jsme si pronajali za jedním velkým domem v Kostelní ulici.

Když jsem přišel domů, pracoval jsem v časopise News and Courier, pro který jsem psal kritické články orestauracích a filmech, měli jsme jednu z nejostřejších hádek našeho manželství. Shyla tvrdila, že žádnálidská bytost by nenechala ubohou bezmocnou černošku ležet v bezvědomí na ulici uprostřed bílé

rasistické společnosti. Já jsem soudil, že bych byl více než šťastný, kdybych byl takové příležitosti ušetřen.Jestli je to tak, ječela Shyla, tak si určitě vzala špatného muže a bude se muset poohlédnout po někomlidštějším a soucitnějším než já. Já jsem si ale myslel, že soucit nemá nic společného s faktem, že černánarkomanka, plná boláků, která páchne jako kozel, leží v naší jediné posteli, v bytě s jednou ložnicí. Taky

jsem si byl jist, že nás naši rasisticky smýšlející domácí vyhodí, jakmile zjistí, že na seznam jejich

nájemníků přibyla černá šlapka. Shyla křičela, že se v životě nebude přizpůsobovat názorům rasistů a žeby si mě nevzala, kdyby věděla, že jsem tajný nacista. Nacista, řval jsem. Jenom si stěžuju, když přinesešdomů feťačku heroinu v bezvědomí a položíš ji do mojí zatracené postele, a ty mě najednou obviňuješ, žemám na svědomí všechna krematoria v Bergen-Belsenu. Pokaždé, když se s tebou hádám, začínáme naKing Street v Charlestonu a skončíme u Brandenburské brány v Berlíně, kde vedu mladé nacisty a oddanězpívám „Horst Wessel Song“. Potrefená husa vždycky křičí, odsekla Shyla a žádný z nás si nevšiml, že se

náš host probudil, dokud jsme neuslyšeli, jak říká: „Kde to do prdele sem?“

„V mém domě, do prdele!“ odpověděl jsem jí.

„Jste tu vítána a můžete tu zůstat tak dlouho, dokud se nepostavíte na nohy,“ řekla Shyla mile.

„To ať se teda propadnu.“

„Můj manžel je ničemný rasista,“ vysvětlila Shyla. „Nevšímejte si ho.“

Černoška se v tom moc nevyznala, a tak se zmateně zeptala: „Vy ste mě sem unesli?“

„Jo,“ rozčílil jsem se. „Nechali jsme u vaší babičky v kůlně dopis, že chceme výkupné.“

„Jsi rasista až do morku kostí,“ křičela Shyla a bušila mi pěstmi do prsou. „Rasista a vyvrhel. Každou nocchodím do postele s hlavním náčelníkem Kukluxklanu.“

„Výborně,“ řekl jsem. „To jsme pokročili. Z Osvětimi jedním zatraceným skokem zase na Jih do Selmy.“

„Vy patříte k tomu zatracenýmu klanu, člověče?“ zeptala se černoška.

„Ne, madam,“ vysvětlil jsem jí a pokoušel se ovládnout. „Nepatřím k tomu klanu. Jsem jen ubohý, Bohemopuštěný běloch, nedoceněný a málo placený, který by byl moc rád, aby vaše hnisavé boláky zmizely z

jeho postele.“

„Odporný rasisto!“ ječela Shyla. „Takoví utlačovatelé jako ty se zasloužili o špatnou pověst Jihu.“

„To si řekla hezky, holčičko,“ pokývla hlavou černoška.

„Náš host se mnou souhlasí,“ triumfovala Shyla.

„To není žádný náš host.“

„Když nejsem váš host, tak co tu do prdele dělám?“ poznamenala černoška.

„Sesterská sounáležitost je nádherná věc,“ řekla Shyla.

„Můžu se vykoupat?“ zeptala se černoška.

„Samozřejmě,“ souhlasila Shyla a zároveň jsem se ozval já: „To teda ne.“

„Zapomněla jsi, že nás můj vydavatel dneska pozval na drink?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě, že jsem nezapomněla,“ odpověděla Shyla. „A jsem připravená s tebou jít do domu toho

neandertálce.“

„Nebude ti vadit, když nevezmeme taky tvoji novou přítelkyni Harriet Tubmanovou?“ zeptal jsem sejakoby vážně.

„Musím jít s manželem, už brzy to bude bývalý manžel, na večírek,“ obrátila se Shyla k černošce.„Vykoupejte se a dejte se do pořádku. Tady máte deset dolarů na taxíka. Nechte mi tu jméno a adresu ajá vás příští týden vezmu na oběd.“

„Já osobně tento byt neopustím, dokud ta ženská nebude pryč,“ prohlásil jsem.

„Ale opustíš,“ oznámila mi Shyla, „nebo hned zítra požádám o rozvod. První rozvod v historii JižníKarolíny, který zavinil bílý rasismus.“

Shyla vyběhla z domu. Upřel jsem podezíravě oči na černošku a šel jsem za ní.

Než jsme se vrátili z večírku pana Manigaulta, černoška se vykoupala, udělala si jídlo a pak ukradlavšechny Shyliny šaty, boty a líčidla. Všechno to nacpala do koženého kufru, který mi Shyla koupila knarozeninám. Při odchodu ještě vybrala ze sekretáře u vchodu stříbrné příbory. Pak si zavolala taxík avesele se vrátila do podzemí černého Charlestonu.

Usmíval jsem se při té vzpomínce, když jsem stál s Leou nad Shyliným hrobem.

„Smáli jsme se té historce jako ničemu, co se nám kdy stalo,“ řekl jsem. „Když jsme přijeli do nějakéhonového, neznámého města v Evropě, tvoje matka šeptala: „Kde to do prdele sem?“

„Chytila tu ženu policie?“

„Maminka mi nedovolila zavolat policii,“ odpověděl jsem. „Tvrdila, že ta žena všechny ty krámypotřebovala daleko víc než my. Potěšilo ji, že si je vzala. Já jsem chtěl, aby se ta ženská zaučila v práci skůžemi v některé státní káznici.“

„Mamince nevadilo, že jí ukradla šaty?“ zeptala se Lea.

„Několikrát jsem tu ženu v jejích šatech viděl. Jednou jsem dělal nějakou reportáž a měl jsem s seboufotografa. Uviděl jsem ji na ulici blízko mostu přes řeku Cooper. Fotograf mi ji vyfotografoval. Shyla měla

radost, když jsem ty fotografie vlepil do alba.“ „Dostala nové šaty?“

„Jela hned do Waterfordu a zašla za Maxem, řekla mu, co se stalo, a vrátila se do Charlestonu s

kompletní novou výbavou. Na Maxe se mohla vždycky spolehnout.“ „Zlobil jsi se na maminku?“

„Nejdřív jsem zuřil. Přirozeně. Ale všechno, co se stalo, bylo pro Shylu typické. Mohl jsem se oženit sestovkou dívek z Jižní Karolíny, které by tu ženu na ulici překročily, ale já jsem si vzal tu jedinou, která ji přivezla domů.“

Lea se dlouho dívala na jméno své matky a pak se ozvala: „Maminka byla moc hodná, viď, tati?“

„Moc,“ potvrdil jsem.

„Je to tak smutné,“ šeptala Lea. „Je to nejsmutnější věc na světě, jakou znám. Maminka o mně nic neví.Neví, jaká jsem nebo jak bych ji měla ráda. Myslíš, že je v nebi?“

Poklekl jsem vedle dcery a ucítil pod kolenem tvrdou a studenou zem. Políbil jsem ji na tvář a odhrnul jívlasy z obličeje.

„Vím, co bych měl odpovědět, abys měla lepší pocit. Ale už jsem ti říkal, pokud jde o náboženství, jsemzmatený. Vždycky mě mátlo. Ani nevím, jestli Židé věří v život na nebesích. Zeptej se rabína, který tě učí.

Zeptej se suor Rosarie.“

„Myslím, že maminka je v nebi,“ řekla Lea.

„V tom případě si to myslím taky,“ přidal jsem se a ruku v ruce jsme vyšli ze hřbitova. Když jsmenastupovali do auta, ještě jednou jsme se ohlédli na Shylin hrob.

Budu si navždycky pamatovat návštěvu u jejího hrobu jako jednu z nejhorších věcí, jaké jsem v životěmusel podstoupit. Znovu jsem se na ni rozzlobil, ale svůj hněv jsem tlumil. Když skočila z mostu, určitěnepomyslela na to, že jednou budu muset přivést naši dceru k jejímu hrobu, aby tam pro ni truchlila. Nasvětě bylo tolik věcí, na které Shyla nepomyslela.

Ze hřbitova jsme se vraceli po Perimeter Road kolem Willifordské zatáčky. Zahnul jsem doleva předpustým pohledem místní školy a jel přes čtyři dlouhé bloky, než jsem zahnul na příjezdovou cestu kdomu, kde jsem prožil dětství.

„Tady jsem vyrostl,“ řekl jsem Lee.

„Je to tu krásné. A velké,“ usoudila.

Šli jsme k přístavišti a já jsem jí ukazoval město, kde se řeka točila vlevo k moři. Pečlivě jsem se jí snažilvysvětlit, kde stojí. Ukázal jsem jí ostrovy v moři, kde jsme nocovali v najatém domě, a pak jsem ukázalpřibližný směr, kde leží Itálie. Leu ta lekce zeměpisu zřejmě nezajímala, a tak jsem ji vedl k přístavukolem kavylů v mokřinách, které vypadaly vyčerpané zimou. V zimních měsících bažiny spaly, neviditelnépod blátem, a začínaly se v nich připravovat výhonky nové trávy, ostré jako úlomky skla. Nová bažina se

dala do pohybu.

Zadní dveře domu nebyly zamčené, a když jsme vstoupili do kuchyně, nadechl jsem se a ucítil pach, který

obsahoval řadu vůní známých z dětství. Slaná vůně bažiny byla součástí toho pachu, stejně jako matčinsmích, kávová sedlina, smažená kuřata, propocené školní šaty, naházené na hromadách u prádelny,cigaretový kouř, čisticí prostředky… na všechno jsem si vzpomněl, když jsem vedl Leu za ruku.

Prošli jsme tmavou chodbou do jídelny, kde jsem vzal skleněnou slánku a pokoušel se vytřepat trochu soli

na ruku, ale vlhko už dávno předtím proměnilo obsah slánky v malou napodobeninu Lotovy ženy. Čichljsem k pepři, ale byl tak starý, že jsem ani jednou nekýchl.

V prvním patře jsem ukázal Lee svůj pokoj, kde stále visely vlaječky, které jsem tam jako dítě pověsil.Zaprášený sešit s výstřižky, dlouho nečtený, mi vyprávěl o mé sportovní kariéře na malém městě, odzákladní školy až po přípravku na univerzitu.

Lea ukázala na dveře, které vedly k napůl skryté mansardě. Jako všechny děti měla ráda místnosti plnéstarých kufrů a odloženého nábytku. Objevila pytel s kolečkovými bruslemi a hromadu podivných klíčů.Když pokročila dál, našla album fotografií, na kterých jsem byl jako miminko. Taky tam byl klarinet,

plachetnice a krabice se starými záchrannými vestami.

Nechal jsem ji tam kramařit a prohlížel si staré sešity výstřižků, které přeskakovaly od jednoho kdruhému. Novinové výstřižky zestárly jako já, a když jsem přišel na obrázek Shyly, jak gratuluje Capersovi po zápase a skáče mu do náruče typickým způsobem fanoušků, pocítil jsem nesnesitelný smutek a vrátil

sešit na zaprášenou polici.

Pak mě zaujaly paperbackové knihy. Vypadalo to, že ani jedna z nich nezměnila místo. Tato místnost midlouho sloužila jako útočiště před nesouladem a smutkem v přízemí, a tady jsem se zamiloval do těchknih a jejich autorů způsobem, jaký znají a chápou jen celoživotní čtenáři. Dobrý film mě nikdy taknepoznamenal, nikdy nezměnil můj život tak, jako dobrá kniha. Knihy měly takovou sílu, že mohly změnitmůj pohled na svět jednou provždy. Dobrý film by mohl změnit moje vnímání na den.

Vždycky jsem ty knihy udržoval srovnané v abecedním pořádku od Ageeho až po Zolu a četl jsem je kvůlizvuku slov, ne kvůli myšlenkám, ke kterým se hlásily.

„Ahoj, Holdene Caulfielde,“ řekl jsem a vzal knihu z poličky. „Sejdeme se ve Waldorfu pod hodinami.Pozdravuj Phoebulku. Jsi senzační, Holdene. Fakt, senzační.“

Vytáhl jsem K domovu pohleď, anděli, přečetl jsem si skvělou první stránku a vzpomněl si, že jakošestnáctiletého chlapce mě tatáž slova nadchla čistou, nadlidskou krásou jazyka jako vykřiknutá prosba omilost, kouzelné zaklínadlo nebo mohutná řeka hučící v šeru.

„Ahoj, Eugene, ahoj, Bene Gante,“ zašeptal jsem, protože jsem ty postavy znal jako kohokoli na světě. Vliteratuře pro mě svět dostával smysl.

„Zdravím tě, Jane Eyrová. Ahoj, Davide Copperfielde. Jaku, ryby se chytají nejlíp ve Španělsku. Dejte sipozor na Osmonda, Isabel Archerová. Buď opatrná, Natašo. Bojuj statečně, princi André. Sníh EthanaFromea. Gatsbyho zelené světlo. Opravdu mi to není jedno, slečno Scarlett. Birnamské lesy se hýbou,

lady Macbeth.“

Moje snění přerušil Lein hlas. „S kým to mluvíš, tati?“

„Se svými knihami,“ řekl jsem. „Pořád jsou tady, Leo. Zabalím je a vezmu ti je s sebou do Říma.“ Sešeljsem po schodech dolů do svého pokoje a otevřel okno, které vedlo na střechu a do zahrady. Dřevo bylozkroucené a trvalo mi několik minut, než jsem odstranil síť. Pak jsem vylezl na plochou část střechy,odkud byl výhled na řeku a zahradu.

„Vylezla jsi někdy na nějaký strom?“ zeptal jsem se Ley.

„Ne na tak vysoký,“ odpověděla. „Je to nebezpečné?“

„Když jsem byl malý, tak jsem si myslel, že ne,“ přiznal jsem. „Ale teď, když si pomyslím, že bys tam lezlaty, tak se mi udělá špatně a zamotá se mi hlava, jako kdybych měl dostat infarkt.“

„Je to tvůj a maminčin strom?“

„Přesně ten. Větve jsou už tak široké, že po nich můžeš chodit vzpřímeně, ale my polezeme většinou po

kolenou a rukama se budeme držet. Musíme být opatrní.“

„Byli jste s maminkou taky opatrní?“

„Ne, byli jsme blázni.“

Spustil jsem se na větev, která se dotýkala střechy, a slezl na další mohutnou větev, tlustou jako chodník.

Natáhl jsem se nazpátek a pomohl Lee k sobě a oba dva jsme pomalu lezli do středu koruny. Dub byljediná věc z mého dětství, která mi nikdy nepřipadala menší, než jsem si ji zapamatoval. Dostali jsme se k

dutině v kmeni, kde se uchovaly pozůstatky dřevěného domu. Lea byla nadšená.

Ukázal jsem k menšímu bílému domu na konci zahrady. Starší žena tam zametala schody skromné

verandy. „To je Shylina matka, tvoje babička, Leo.“

„Můžu s ní mluvit?“ zašeptala Lea.

„Zakřič na ni. Zeptej se, jestli k nim můžeme jít.“

„Jak jí mám říkat?“

„Zkus jí říkat babičko,“ poradil jsem jí.

„Babičko!“ ozval se Lein hlas jako zvoneček z vysokého stromu.

Ruth Foxová překvapeně vzhlédla. Vzala koště a šla do zahrady, kde slyšela dětský hlas.

„Tady nahoře, babičko. To jsem já, Lea,“ zavolala Lea a zamávala dolů na babičku.

„Leo, Leo, holčičko moje,“ vykřikla Ruth a zapotácela se. „Zbláznila ses? Honem slez z toho stromu.Jacku, chceš takovými bláznivými kousky moji jedinou vnučku zabít?“

Slezli jsme dolů po kmeni obrovského dubu a Lea skočila babičce do náruče. Ruth se rozplakala, kdyžsevřela Leu v objetí. Připadal jsem si, jako když poslouchám za dveřmi. Otočil jsem se a uviděl na zahradě

u bazénku s rybičkami něco, na co jsem zapomněl. Poodešel jsem od Ley a pohlédl na zanedbaný malýkamenný epitaf. V tmavém bazénku pluly zlaté rybičky jako chryzantémy. Očistil jsem zašlá písmena naplochém kameni a objevila se slova: „Skvělá fenka Chippie.“

Rozhodl jsem se, že hrob Chippie ukážu Lee někdy jindy. Otočil jsem se k ní a uviděl jsem, jak jí Ruthněco říká a Lea se radostně usmívá. Napadlo mě, zda George Fox ví, že se jeho vnučka vrátila domů.

Pak jsem z Foxova domu uslyšel hudbu. Byla to Rachmaninova Rapsodie na Paganiniho téma. Výběr téhudby na uvítanou mě překvapil, protože jsem věděl, že George Fox má právě tuto skladbu v opovržení apokládá ji za banální a sentimentální. Ale také jsem věděl, že to byla Shylina oblíbená skladba klasickéhudby. George ji hrál s takovým citem a přesvědčením jako poctu Shyle a jako výraz vděčnosti mně za to,

že jsem jim vrátil vnučku.

Hudba utichla a George Fox se objevil v okně. Dívali jsme se na sebe. Měřili jsme si jeden druhého a mezi

námi proudila nenávist.

„Dědečku,“ uslyšel jsem Leu, když jí Ruth ukázala manžela. Naše společná láska k Lee nás oba obměkčilaa probudila v nás naše lepší já. Lea se rozběhla ke schodům do Foxova domu a já a George Fox jsme sejeden druhému uklonili. Neslyšně vyslovil slovo „díky“ a zmizel mi z očí.

–––––-Kapitola–––––

třiadvacátá

Jako zkušený autor cestopisů jsem se vrátil k výchozímu bodu. Vstoupil jsem do zakázaného městaWaterfordu, jako by to byla konečně povolená cesta do strohé země divů, která zabila moji ženu aodcizila mě vlastní rodině a přátelům. V mých očích byl Waterford nebezpečné místo, poseté slepýmiuličkami a falešnými průchody, a člověk se k němu nemohl ani na okamžik otočit zády.

Až moje dcera Lea mi město vrátila jako laskavý dar. Nacházela v něm kouzlo, protože všechny mojepříběhy začínaly a končily zde a protože každý den náhodou odhalila něco z Shylina dětství. Ve školeseděla ve stejné lavici u okna, kde prý seděla na základní škole její matka. Po škole chodila k Foxovům,kde ji dědeček učil hrát na klavír a Ruth Foxová ji s velkou pýchou rozmazlovala. Lee se zdálo divné, žejsem vydržel být tak dlouho pryč z tak příjemného města. Řím by strčil Waterford do kapsy kabátu anikdo by si ani nevšiml, že se v jeho hlučné a rušné atmosféře něco změnilo. Pro Leu to bylo jako žít život

v miniatuře. V menších rozměrech bylo všechno důvěrné. Když jsem Leu odvedl z jejího rodiště, jenomjsem dokázal, že exil je nejjistější způsob jak posvětit cestu domů.

Ačkoli jsem nikomu neřekl, jak dlouho tam zůstaneme, založil jsem celý svůj návrat na matčině zdraví. SLedare jsme pracovali na scénáři filmu pro Mika, protože nám dobře platil. Ve volných chvílích jsmestudovali minulost a stále jsme se dozvídali nové podrobnosti, které nás překvapovali, takže jsme každýden trávili nějaký čas spolu. Nikdy jsem nepoznal ženu, se kterou bylo tak snadné trávit tolik času jako sLedare. Příběh, který jsme psali, byl částečně o nás, ale čím víc nám Mike Hess říkal svoje připomínky, tím

víc jsme si uvědomovali, že zmizení Jordana Elliotta z našeho života má pro úspěch filmu klíčový význam.

Mike si zřejmě myslel, že se všechno v našem životě dá napravit, když najdeme nějaký smysl všechkatastrofických událostí, které zredukovaly v tak raném věku náš počet. Choval v sobě nenapravitelnounostalgii po minulých časech a přátelích. S Ledare jsme vedli stovky rozhovorů a společně jsme upředlivyprávění, které vrhlo světlo jak na seriál, tak na hlavní události našeho života. Když jsme se ptali nadruhé, dozvěděli jsme se stovky věcí o nás samotných. Přesto však otázky, které jsme nemohlizodpovědět, činily to ostatní polovičaté a mdlé.

Jordan úplně zmizel v podsvětí katolické Evropy. Ani jeho matka ani já jsme o něm neslyšeli ode dne, kdy

ho jeho otec zradil na Piazza del Popolo. Jordanova válka s otcem a Shylin skok z mostu byly dva

ohraničující body naší těžké společné doby na Jihu. Konec zimy a první jarní měsíce jsme s Ledare strávilisestavováním časové tabulky všech událostí, které nás dovedly do stadia příprav a soustředění. Čekalijsme, že se stane něco, co nás zbaví všech nejasností nebo dvojznačností o minulosti. Chybělo námrozuzlení, zakončení. Mohl jsem si namlouvat, že jsem se vrátil psát scénář, ukázat své dceři zem, kde se

narodila, a lidi, ze kterých pochází, a možná se trochu zamilovat do Ledare. Jenom moje matka, protože

instinktivně a s dokonalou znalostí každého odstínu znala moje chování, věděla, že jsem se vrátil domů zdůvodů, které jsem nemohl přiznat ani sobě, a že neodjedu, dokud bude naživu. Film byl pro mě jenom

výmluva.

Každé ráno v půl sedmé, ještě před školou, přijížděla Lucy a brala Leu na dlouhou procházku po pláži. Natěch časných procházkách jí představovala pobřeží se všemi jeho krásami. Učila ji poznat vejce rejnoka,černý trojúhelník žraločího zubu, rozdíly mezi hvězdicemi a učila ji také vnímat krásu sbíraných mušlí. Jejíoblíbené mušle se jmenovaly andělská křídla, prolamované a nadpozemsky nádherné, potom měla rádaskromné olivové mušle, rýhované surmovky a lastury ústřic pro jejich složitou a zdánlivě nahodiloustavbu. Uchovala si dětskou lásku k ježovkám, přestože těchto příbuzných mořských ježků ve tvarušpanělského dublonu bylo na pláži jako naseto. Bylo jich tam tolik, že brzy zevšedněly i Lee, ale jako uvšech mušlí spočívá jejich hodnota v symetrii tvaru. Pro Lucy bylo celé pobřeží Jižní Karolíny milostnýdopis psaný Bohem jako literární ztvárnění jeho obrovské lásky k těm, kdo sbírají na pobřeží věcivyplavené mořem. Také Leu naučila jak rozeznat stopy, které dělají v písku karety, když v květnu začnou

klást vejce.

Po procházce si omyly nohy, osušily je velkými ručníky a Lucy zavezla Leu do města do školy. Lucy kvůlisvé nemoci žádala, abych jí přenechal všechna rána s Leou, a kvůli té nemoci jsem jí také vyhověl. Byloto další matčino varování, že její dny jsou sečteny a že si přeje navázat všechny nitky svého života.Potřebovala od svých dětí jistou shovívavost, aby mohla plnit všechny drobné povinnosti s přiměřenoudávkou půvabu.

Každý den po škole, hned jak Lea vyšla ze třídy, čekali na ni George a Ruth Foxovi a dovedli ji k sobědomů, kde ji Ruth nakrmila mlékem a pečivem, které pro ni upekla, a George jí třikrát týdně dával hodinyklavíru. Na dívku svého věku hrála temperamentně, jediné, co jí bránilo v tom stát se virtuoskou, bylaposedlost a oddanost. Klavír vyžaduje monogamii a Lea měla příliš mnoho jiných zájmů a koníčků na to,aby podřídila svůj život klávesnici. Její nadšení se více než vyrovnalo Georgovu tíhnutí k temnotě. Hudba,kterou spolu provozovali, jim oběma poskytovala potěšení. Po každé lekci hrál George pro Leu a pokoušelse jí předvést, jaká může být krása být trpělivý a stát se služebníkem a oddaným ctitelem ušlechtilého

nástroje.

Každý pátek slavila Lea šábes s dědečkem a babičkou. Ruth zapálila svíčky a přinesla na stůl slavnostníjídlo. Ačkoli jsem slíbil Shyle, že budu naši dceru vychovávat jako Židovku, předpokládal jsem, že plnou

tíži ponese na svých ramenou její matka. Bylo jen málo otázek o judaismu, které bych dokázal

zodpovědět, a ať jsem přečetl knih, kolik jsem chtěl, žádný text mi nemohl osvětlit teologický prales, kde

se zásady té složité a pedantské víry množily a bujely jako papáje. Pokoušel jsem se Leu vychovat tak,

aby z ní byla dobrá Židovka, ale nechápal jsem přesně, co se od tak pozoruhodného stvoření očekává.

Učili jsme se spolu jednoduché hebrejské modlitby, ale já jsem si připadal jako podvodník, když jsemodříkával ta krásná, záhadná slova. Cítil jsem se nesvůj v jazyce, který se četl zprava doleva, jako bych se

cítil nesvůj v řekách, které by tekly k severu. Bylo to mimo přirozený řád věcí, jak jsem ho chápal já, ikdyž jsem samozřejmě věděl, že hebrejština má před angličtinou téměř dva tisíce let náskok.

Ulevilo se mi, když George a Ruth mlčky převzali Leino náboženské vedení, a nepadlo o tom mezi námiani slovo. Pátek a sobota od slunce západu do slunce západu patřily jim. Ačkoli mi byli Foxovi vděční,nikdy mě nepozvali na některé z těch slavnostních jídel šábesu. Historie rozkolu mezi námi byla dosudpříliš žhavá. Byli jsme k sobě zdvořilí až k parodii. Byli jsme herci ve stejné hře a hráli jsme své role sjistou křečovitostí a nesouladem. Všechna slova byla příjemná, ale zněla falešně. Ruth se pokoušelazakrýt napětí výřečností a vysoko znějícím smíchem a poletovala jako ptáček, když jsem v půl šestéodpoledne pro Leu přijížděl. George se vždycky držel v pozadí a ruce měl škrobeně složené na prsou.Slavnostně se mi uklonil a já jsem mu to oplatil strašlivě formálním pokývnutím hlavou. Oba jsme bylirádi, že je nastoleno příměří, ale žádný z nás nevěděl, jaké strategie nás zavedou do slepé uličkynedůvěry a nenávisti, kterou jsme oba cítili, kdykoli se naše oči střetly. Kvůli Lee jsme byli srdeční; kvůliShyle jsme zůstali jen u toho.

První měsíc po návratu jsem představil Leu každému, kdo měl pro můj a Shylin život nějakou důležitost, a

ukázal jsem jí všechno ve světě, ve kterém jsme vyrůstali. Prohlíželi jsme si pamětní ročníkové knihy zestřední školy, které zůstaly u Foxů na půdě, když jsme se s Shylou vzali.

Mezi stránkami byly vylisované Shyliny památky na střední školu: orchideje ze školních plesů rozpadlé natuhé, uvadlé okvětní lístky jako rukavičky elfů. Schovávala si útržky lístků z kin, která navštívila. Nakaždém byl pečlivě napsaný název filmu a jméno chlapce, se kterým tam šla. Usmíval jsem se, když na

každém útržku, lístek za lístkem, stálo jméno Jordana Elliotta, napsané Shyliným úhledným písmem. Byly

tam programy školních představení, fotbalových zápasů a slavností v synagoze. Psaníčka, která dostávalapři vyučování, byla také označená a popsaná. Mezi pamětními zápisy na konci knihy byl schován esej oLady Macbeth, který napsala v hodině angličtiny pro pokročilé, a dostala za něj podtrženou jedničku snadšenou gratulací učitele Johna Loringa.

„Přečteme si, cos napsal ty,“ řekla Lea a listovala knihou.

„Panebože, modlím se, abych tu hloupost nepodepsal.“

„Samozřejmě, žes ji podepsal, tati. Přece ses s maminkou oženil.“

„Ano, ale tehdy jsem nevěděl, že se s ní ožením.“

„Tady je to. Podívej, tati. Přečti mi to.“

„Je to horší, než jsem si myslel. Je to příšerné. Vůbec to nemůžu číst ve střízlivém stavu.“

Na stránce označené „zadáno“, to slovo bylo zdůrazněno uvozovkami, jsem ve svém přihlouplém stavumužského embrya napsal: „Milá Shylo, dovol, abych napsal na tyto řádky „milé nic“ jedné z nejmilejšíchdívek na světě. Nezapomeň nikdy na pátý semestr angličtiny a na to, jak se pan Loring vždyckyzačervenal, když jsi mu řekla „frajere“. Určitě jsme byli mockrát pohromadě a můžu poctivě říct, že každáminuta stála za to a všechno byla dobrá a slušná zábava. (No, ne tak slušná!) Až tě unaví ten hnusnýsexuální maniak Jordan, víš, že můžeš kdykoli vylézt po stromě do mého okna (Ha! Ha! To je vtip!).Nezapomeň, kdo má rád bebop a kdo bim bam a tralala. Uchovej v paměti třídní výlet, kde bláznivý Mikedal paní Barlowové do auta chřestýše. Ať se letos v létě nedostaneš do nějakých potíží a ať se všichnispolečně každý večer napijeme příští rok na univerzitě. Na zdraví dívky, která je tak milá, že na ni nikdy

nezapomenu. Jack.“

Když jsem vzhlédl od knihy, víc než pohnutý jsem byl rozpačitý nad tím, co jsem na konci posledníhoročníku napsal.

„Byl jsem idiot. Úplný osel. Už chápu, proč mě Foxovi nesnášeli,“ bědoval jsem. „Ale proč si mě tvojematka vzala za muže, to pro mě zůstane životní záhadou.“

„Myslím, že je to pěkné,“ usoudila Lea.

Síla zvyku nepatří k mým hlavním ctnostem, ale pokusil jsem se vypěstovat aspoň napodobeninu jistotypro Leu. Jako u většiny dětí pravidelnost uspokojovala nějakou její základní primitivní potřebu. Lea byla zvyklá na rozvržení dne. Dodávalo jí to základní smysl pro pořádek a čas, a víru, že všechno je, jak mábýt. Obávám se, že bez Ley by všechny moje cesty začínaly o půlnoci a jídla by se dokončovala v tichu aza svitu hvězd ve tři ráno. Dítě mi zajišťovalo jistou normálnost a poskytovalo mi protilátky proti mépřirozené roztržitosti a nedbalosti.

Několikrát v týdnu jsme v šest jezdili k matce a doktoru Pittsovi na návštěvu do jejich domu na pláži.Chtěl jsem strávit s matkou co nejvíc času, a přestože mi vadilo, že se o ten čas musím dělit s relativnímcizincem, uvědomil jsem si, že doktor Pitts patří k ní. Lucy celý život hledala muže, který by visel nakaždém slovu, které pronese, a kdo by bral s naprostou vážností její prostořeké a nedomyšlené tlachání.Takového muže našla v Jimu Pittsovi. Zbožňoval ji.

Nechtěl jsem předat Lee umění chladného mlčení. Hluboko v srdci jsem si myslel, že to možná zabiloShylu. Když jsem přijel domů, abych byl s matkou, doufal jsem, že ledovec v mém nitru se konečnězhroutí a rozpadne a ponoří se do teplých vod Golfského proudu, které byly také mým dědictvím.

Lucy se výjimečně dobře zotavovala. Měla zase růžovou pleť a zdraví se jí zlepšovalo. Všichni jsme věděli,že ten rozkvět je falešné jaro, ale Lucy nás strhovala svou chutí žít a její nadšení bylo nakažlivé.

Nehodlala se vzdát bez boje.

Seděl jsem v matčině obývacím pokoji a pozoroval doktora Pittse, jak se upjatě a obřadně blíží, jako vždyv šest hodin večer.

„Vyberte si svůj jed,“ řekl mi.

„Dal bych si martini s bombajským ginem. Samotné. A plátek citronu,“ řekl jsem.

„A ty, mladá dámo?“ zeptal se doktor Ley.

„Prosila bych limonádu, doktore Jime,“ odpověděla.

Lucy přišla ze zahrady a oba nás políbila. Její polibky byly automatické a rozdávala je tak nenuceně, že tovypadalo bezmyšlenkovitě. Byla cítit šalvěji a hlínou.

„Jako obvykle, miláčku?“ zeptal se doktor Pitts od starožitného baru, kde se nakláněl nad řadoubroušených lahví. „Elixír lásky číslo devět?“

„To zní božsky, zlato,“ odpověděla Lucy a mrkla na Leu. „Myslíš, že je čas nakrmit čtyři příšerné jezdce z

apokalypsy, Leo?“

Lea pohlédla na dědečkovy hodiny na konci pokoje a řekla: „Ano, podívej.“

Lucy si sedla naproti mně a začala zpívat nějakou lidovou píseň ze svého širokého repertoáru. Tentokrátsi vybrala jednu píseň Johnnyho Cashe.

Měla hluboký, pěkný hlas a ráda ho předváděla. Doktor Pitts se na ni láskyplně usmál a připravovalnápoje, zatímco zpívala. Pod židlí na vzdáleném konci místnosti se něco hnulo a další pohyb byl patrný uzávěsu nad okny vedoucími k jihu. Všem čtyřem želvám, které Lucy chovala v domě jako domácímazlíčky, netrvalo ani minutu, než zahájily svůj státnický pochod ze svých tajných skrýší. Jejich objeveníLeu vždycky potěšilo, i když už byla mnohokrát svědkem, jak je Lucy zpěvem zve, aby se přidaly k rodině.

Jejich krunýře měly jemnou strukturu, jako porcelán vyrobený z liščího ohně a čokolády. Pluly přes pokojjako květy na rybníčku. Když všechny dorazily, obklopily Lucyinu nohu a zvedly hlavu s nadzemskoutrpělivostí, která je zřejmě charakteristickým znakem chladnokrevných živočichů. Lucy podala Lee dvěmisky a dívala se, jak vnučka krmí želvy syrovým hamburgrem a zeleným salátem. Želvy byly způsobné ačekaly, až na každou přijde řada. Když dojedly, otočily se a s důstojným půvabem zase odkráčely dosvého skrytého světa v domě. Po jejich odchodu podával doktor Pitts nápoje.

„Jednou jsem jim zkoušela zpívat rokenrol, Leo.“ vyprávěla Lucy a brala si od manžela vodku s tonikem,přičemž se jejich oči krátce střetly.

„Vstávaly z toho vlasy na hlavě,“ poznamenal doktor Pitts a přešel od Lucy k Lee, která si vzala limonádua poděkovala.

„Ale želvy se ani nehnuly,“ pokračovala Lucy. „Pak jsem zkusila vánoční koledy. Nic. Kvůli doktoru Jimovijsem zazpívala námořnickou hymnu. Po želvách ani památky. Tak jsem zazpívala tu lidovou písničku odělové kouli a želvy přiklusaly jako na dostizích. Jsou to prostě venkovské želvy a je jim blízký jen rytmuslidových písniček. Nic jiného s nimi nehne.“

„To je pravda, Leo,“ potvrdil doktor Pitts. „Já jsem hlavní svědek obhajoby. S čistým svědomím podepíšumístopřísežné prohlášení. Muž má pouze své slovo a to je ta nejcennější věc, to jistě víš.“

Podal mi martini. Jako všichni bývalí vojáci, které jsem kdy potkal, uměl namíchat výborné.

„Je to krev v oku a oheň v žaludku!“ pronesl doktor Pitts přípitek a pozvedl sklenku.

Co jsem byl doma, všiml jsem si, že většina z toho, co doktor Pitts říká, je buď rituální, nebo čistěspolečenská. Byl dost dobře vychovaný na to, aby věděl, že při různých příležitostech musí mluvit, aledostatečně citlivý, aby poznal, že nejlepší strategií při naší návštěvě bude prokazovat úctu manželce. Rád

o sobě říkal, že je člověkem, který lidi málokdy překvapí, ale ve skutečnosti chtěl naznačit, že je nudný.

„Konečně se tady něco bude dít,“ řekla Lucy Lee. „Od té doby, co jste přijeli na ostrov, nekonala se žádnáspolečenská událost. Ale teď se všechno změní.“

„Co se bude dít, babičko?“ zeptala se Lea, přešla k ní a sedla si jí na klín. Pozoroval jsem, jak ji babička

lehce hladí po vlasech.

„Velké věci,“ odpověděla Lucy. „Ginny Penn se zítra vrací domů z nemocnice. Všichni moji chlapci přijedou

na víkend.“

„John Hardin taky?“ otázala se Lea.

„Dneska mi telefonoval,“ řekla Lucy. „Byl ve výtečné náladě. Propustí ho z nemocnice. Do Waterfordupřijede v neděli a zůstane tu s námi.“ Pak se obrátila na mě. „John Hardin chce ukázat Lee svůj dům nastromě. Já bych tam ráda šla, když půjdeš ty. Slyšela jsem, že si to postavil nádherně.“

„Je John Hardin opravdu v pořádku, mami?“ zeptal jsem se. „Posledně, když jsem ho viděl, držel pistolícelé město v šachu a zdálo se mi, že se ke mně chová nějak nervózně.“

„Ty jsi byl k Johnu Hardinovi vždycky necitlivý,“ poznamenala Lucy. „Nikdy jsi neměl čas podívat se nasvět tak, jak ho vidí on.“

„Kdybych viděl svět, jako ho vidí on, odvezli by mě v želízkách do stejné cely v policejní nemocnici, milá

maminko.“

„Někdy máš odporný druh humor, synu.“

„To nebyl humor, mami.“

„Co je s Johnem Hardinem?“ zeptala se Lea.

„Mívá bolesti hlavy,“ řekla Lucy.

„Má v hlavě myšky,“ řekl jsem já.

Bylo skoro sedm a na západním horizontu bylo pořád ještě světlo. Dívali jsme se na moře. Vítr rozfoukalhřebeny vln blížících se k pobřeží, proběhl se mezi palmami a přinesl chuť jódu. Oceánský vzduch byl proLucy důležitý a posvátný, protože se naučila poznávat, jakou vůni má život, který se žije naplno. Jejísmysly plály jako pět postních svíček, když vyhlížela na ten kousek moře rozprostírající se za jejichdomem. Věděl jsem, že věří, že by ji mořský vzduch a mořská voda mohly zachránit.

Mývalové se už shromáždili na zahradě za domem, hlučeli a strkali se, aby se dostali na výhodné místo.Při svém neurvalém žebrání vypadali jako smečka nevyvedených psů s kulatými zády a klaunskýmivýrazy. Ale byla to pěkná zvířata. Zadní dveře se rozletěly a z nich vyšla Lea s pytlem sušené kočičí potravy a zbytků, které Lucy určila ten večer na krmení. Mývalové pět minut rámusili, syčeli a honili se,

dokud jídlo nezmizelo. Potom utekli na volný sousední pozemek a zmizeli tam na stromech. Bylo to jakovzpomínka na vyvanulý dým.

„Když jsem sem poprvé přišla, tvůj pradědeček mi řekl něco, co jsem si navždycky zapamatovala.“

„Děda Silas?“ zeptala se Lea.

„Byl mým prvním učitelem tady. Podělil se se mnou o všechno, co o těchhle ostrovech věděl.“

„Chce mě naučit, jak se střílí jelen,“ vykládala Lea, „ale táta říká, že pradědeček umí lepší věci, které by

mě mohl naučit.“

„Silas mi ten první den, kdy jsem ho poznala, řekl, že když sem na ostrovy přišel první běloch, bylo

možné, aby veverka vylezla tady na pláži na strom, pustila se na západ a nemusela slézt na zem, dokudnedoskákala až k Mississippi. Takové tady byly husté lesy.“

„A co bažiny?“ zeptala se Lea. „Jak se ta veverka dostala přes bažiny?“

„Chytrá holčička,“ řekla Lucy. „Nic se nedá brát doslova.“

Pozorovali jsme s doktorem Pittsem večerní krmení z velkého okna v pracovně. Byla mezi námi podivnánevyrovnanost, jako kdyby generace, která nás rozdělovala, byla zrádnou řekou, jejímž korytem posetýmvraky žádný přístavní lodivod nemůže slíbit bezpečný průjezd. Chápal jsem, že matčin manžel zoufalechce, abych ho měl rád, a jeho neohrabané úsilí je způsob jak překlenout vzdálenost mezi námi.

„Není nádherná?“ ozval se.

„To jistě je,“ souhlasil jsem a chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že doktor nemluví o Lee.

„O všechno se zajímá. Je tak upřímně nadšená, jako holčička. Nikdy jsem nic takového neviděl. Máobrovskou energii. Já například jí nestačím. Máte zatracené štěstí, že máte takovou matku. Jako holčička.Jako holčička.“

Věděl jsem, že doktor Pitts mluví proto, že si se mnou připadá nesvůj. Ale ať jsem se snažil, jak chtěl,nemohl jsem přijít na jedinou věc, kterou bych doktorovi řekl, aby se uvolnil. Probral jsem v duchu řadubezpečných témat: rybaření, golf, zahradničení, inflace, daně, ale nic nebylo tak spontánní, aby topřerušilo ticho mezi námi. Úsilí mě úplně vyčerpalo, ale žádné slovo nepadlo.

„Co vaši bratři, Jacku? Mluví o mně? Mají mě rádi? Ocenil bych každou informaci, kterou byste mi v tomtosměru poskytl. A taky bych zachoval nejpřísnější mlčenlivost.“

„Všichni víme, že matku milujete, doktore,“ řekl jsem. „Jsme vám velmi vděčni.“

„Takže se nezlobí, že jsem tak říkaje převzal otěže,“ zkoumal doktor, zatímco jsme oba upírali zraky na

osudové ženy našeho života.

„Otec je alkoholik, doktore,“ řekl jsem. „Myslím, že pod mořem chlastu, které od počátku šedesátých letzkonzumoval, je docela slušný člověk, ale myslím, že by na tom byl líp, kdyby tehdy začal pít benzin místo

whisky. Zabilo by ho to rychleji a my bychom ho nemuseli tak nenávidět.“

„Váš otec dnes volal,“ řekl doktor Pitts. „Opět, obávám se.“

„Proč sem volá?“

„Trochu se napije a pak chudince Lucy vyhrožuje. Myslím, že bych měl zakročit a zarazit to, ale ona tvrdí,že to zvládne. Potřebuje všechnu sílu, to víte. Není pro ni moc dobré, když jí plýtvá. Zvlášť na nesmysly.“

„Nerozumím leukemii,“ řekl jsem. „Matka vypadá zdravěji než kdy předtím. Chodí osm kilometrů denně,jakmile se probudí. Vrátila se jí zdravá barva. Může se z toho dostat?“

„Všechno je možné. Tělo je podivná věc. Může přinést tolik překvapení, že konvenční věda bude v

koncích.“

„Tak vy myslíte, že by se z toho mohla dostat?“ zeptal jsem se a uvědomil si, že to je poprvé, co se vůbec

odvažuji doufat.

„Myslím raději, že vaše matka bude žít věčně,“ odpověděl doktor Pitts a pečlivě volil slova. „Myslím, žebych prostě nedokázal žít bez ní. Chovám velkou naději, protože nemám na vybranou.“

„Jaký druh leukemie má?“

„Ten nejhorší,“ odpověděl.

„Má dobrého doktora?“

„Na tom nezáleží, jak je dobrý.“ V rozpacích si odkašlal.

Můj nevlastní otec odešel dolít sklenice a já si všiml mírného nedostatku v chůzi, jako by se pokoušelzakrýt kulhání. Vzali jsme si pití ven a připojili se k Lucy na teplém jarním vzduchu. Začínaly přilétat čejkyz Jižní Ameriky jako předzvěst zelené vřavy, která bude následovat.

Seděli jsme na terase a naslouchali moři, jak se přibližuje svým lenivým krokem. Vlny se přelévalyrytmicky, jako z božího přikázání, jako písek ve sluncem zalitých přesýpacích hodinách. Bylo to velmipokojné a spořádané. Díval jsem se s láskou na matku, která vždycky toužila po takových rituálechdomácího klidu. Předvádění naprosté normálnosti ji obrovsky dojímalo.

Lucy ho uviděla přicházet první. Nedala ani mrknutím najevo, že se děje něco zlého. Vstala a rukou si

uhladila záhyby na šatech.

„Jime, drahoušku,“ obrátila se na doktora Pittse, „mohl bys mi rychle zajet do obchodu, než zavřou?Zapomněla jsem koupit těstoviny a chleba k večeři.“

„Samozřejmě.“ Doktor Pitts postavil sklenici. „Bav zatím naše hosty.“

„Pojedeme s Leou s tebou,“ oznámila Lucy a já zachytil její znepokojený pohled na pláž. Podíval jsem se

tím směrem a všechno pochopil, aniž bychom si vyměnili jediné slovo.

„Mohla bys mi koupit sklenici Hellmannovy majonézy, mami?“ požádal jsem ji.

„S velkou radostí,“ odpověděla. „Postav zatím vodu na těstoviny, prosím tě.“

Pohlédl jsem na blížící se mužskou postavu a řekl: „Leo, vyber si nějaký dezert k obědu, na který budešmít chuť.“

Když zašli do domu, sešel jsem po schodech na pláž. Příliv se blížil po centimetrech. Sledoval jsem otce,jak přichází s půllitrovou lahví, kterou svíral tak pevně, jako by byla po okraj naplněna polodrahokamy.Vrávoral k domu a vtom objevil, že mu stojím v cestě. V polosvětle soumraku jsme se navzájem měřili.

„Vyšel sis surfovat?“ zeptal jsem se. „Nebo jenom na rychlou procházku na zhubnutí?“

„Musím mluvit s tvou matkou,“ prohlásil Johnson Hagood chladně. „Musím se informovat na její zdraví.“

„Její zdraví je mizerné. Umírá. Nepleť se do toho, táto. Škodíš jí, když tohle děláš.“

Pohlédl na dům a pak zpátky na mne. „Nepil jsem.“ prohlásil a pozvedl téměř plnou láhev. „Přinesl jsem

to ukázat.“

„No jistě.“

„Všichni moji synové se na mě vrhli jako vzteklí psi.“

„Dost pozdě,“ poznamenal jsem.

„Ještě jsi mi nepřivezl ukázat svoji dceru,“ postěžoval si naříkavým hlasem, plným sebelítosti. „Hádám, že

vy dva jste zpychli tím životem v Evropě, kde vás zvou mezi šlechtice.“

„Jo, chodíme z jednoho habsburského paláce do druhého,“ řekl jsem a smutně zakroutil hlavou. „Byli

jsme za tebou dvakrát, tati. V obou případech jsi nebyl při smyslech.“

„Byl jsem v poslední době pod velkým tlakem.“ Johnson Hagood zkoumal hladinu whisky proti zšeřelé

obloze.

„Pod jakým tlakem?“

„Abych přestal pít,“ odpověděl beze stopy ironie, ale já jsem se hlasitě rozesmál.

„Ty jsi mě vždycky nenáviděl, Jacku. Vždycky ses postavil do čela těch, kteří šli proti mně.“

„Ne vždycky,“ opravil jsem ho. „Několik let mi tě bylo jenom líto. Ale potom snadno přišla nenávist.“

„Každý den dáváš Leu k Shyliným rodičům. Foxovi se k tobě zachovali mnohem hůř, než jsem se k tobě

kdy choval já.“

„Foxovi se mi pokusili vzít dítě, ty ses mi pokusil vzít dětství. Foxovům se to nepovedlo. Tobě ano.“

Otec pohlédl za mě na dům. Myslel si, že odtamtud scénu pozoruje Lucy. Zakřičel na ni: „Lucy! Lucy!

Příměří, potřebuju s tebou mluvit.“

„Děláš jí ostudu před všemi sousedy.“

„To bylo vždycky její slabé místo,“ zašklebil se. „Opravdu jí záleží na tom, co si o ní myslí sousedé. To miza ta léta dodává velkou taktickou výhodu. Jdi mi z cesty. Na Hilton Head je doktor, který tvoji matku

může vyléčit. Používá lék z meruňkových pecek, který se dá koupit jenom v Mexiku.“

„Jo,“ vybuchl jsem. „V Mexiku asi na rakovinu nikdo neumírá. Máma už má doktora. Odvede svou práci a

zabije ji stejně dobře jako kdokoli jiný.“

Odšrouboval uzávěr láhve a dal si rychlý doušek. Už jsem viděl, jak otec vypil celý půllitr whisky bezjediného nadechnutí. Prohlížel si mě.

„Byl jsi nejdivnější ze všech mých dětí a to o něčem svědčí,“ prohlásil nakonec. „Měl bys být pyšný, žes vtakovém dostihu vyhrál. Je to hnízdo beznadějných případů.“

Pak znovu odšrouboval uzávěr láhve a dodal: „Když ses narodil, byl jsi strašně ošklivý, chlapče. Za tonemohli dávat vinu ani mně, i když byste mi rádi přišili vinu i za to, že je moře moc slané. Ne, lidi miříkali, že jsi nejošklivější mimino, jaké se kdy ve Waterfordu narodilo. Byl jsi celý červený, mrňavý a pořád

jsi měl koliky. Tvůj obličej vždycky vypadal, jako by tě něco přejelo na silnici.“

Otcova schopnost urážet mi vždycky brala dech. Běda dítěti, které se narodilo s pihami, astigmatismem,mateřskými znamínky nebo zrzavými vlasy. Vždycky našel nejslabší místo svých protivníků a neexistovalonic, co by nedokázal využít, aby ublížil lidem, které miloval nejvíc na světě.

„Matka tu není, táto,“ řekl jsem. „Odvedla Leu a Jima z cesty, když viděla, že sem jdeš. Poslala mě, abychse tě zbavil.“

„Tebe a ještě nějakou armádu s tebou?“ zeptal se.

Zakroutil jsem hlavou. „Táto, maminka je teď vdaná. Má nový život. Nemusíš ji uvádět do rozpaků nebopokořovat před novým manželem.“

„Přísahali jsme si před Bohem všemohoucím,“ prohlásil pateticky. „Před králem králů. Před Pánemzástupů. Stvořitelem všehomíra.“

„Ona tu přísahu zrušila. S pomocí právníka. Slyšel jsi někdy o právnících?“

„Opustila mě v době, kdy jsem ji nejvíc potřeboval. Byl jsem bez pomoci, zvracel jsem v každém příkopu,zvedal jsem ruce do noci a volal anděla spásy. Alkoholismus je nemoc, synu. Tvoje matka opustila svémísto ošetřovatelky a odkopla malomocného. Proto ji Bůh potrestal rakovinou.“

„Řeknu jí to. Určitě to ráda uslyší,“ ujistil jsem ho. „A teď vážně, táto. Odvedu tě k dědovi.“

„Já se nenechám vodit od degenerovaných pitomců, jako jsi ty. Díval jsem se do tvých umrněnýchkuchařek. Musím ti říct, že bych se těch blafů nedotkl, ani kdyby hrozil hladomor.“

„Napíšu kuchařku speciálně pro tebe, táto. Jedna kapitola se bude jmenovat ‚Suché martini‘, další ‚Koktejl

Margarita‘, potom tam bude ‚Skotská se sodou‘ a pak ‚Bloody Mary‘.“

Otec prohlásil hrdě: „Já piju jen čistý alkohol.“

„No tak to ještě zjednoduším. Recept bude znít: ‚Kupte si láhev alkoholu. Otevřete ji. Vypijte do dna.Zahoďte do písku. Vyspěte se z opice po libosti.‘ Takový recept bychom mohli nazvat ‚Snídaně‘.“

„Chovej se ke mně slušně,“ napomenul mě Johnson Hagood. „Už jsem ti říkal, že to je nemoc. Potřebuju

soucit, ne zákazy.“

„Kliď se matce z očí.“ Cítil jsem, jak se začínám rozčilovat.

„Nejsem jí na očích. Jsem tady na území státu Jižní Karolína. Nikdo nemůže nikomu zakazovat chodit popozemku, který je nezcizitelným majetkem státu a všech občanů. Nehádej se se mnou, hlupáku. Já jsemnejlepší právník, jakého jsi kdy viděl, a ze zákonů Jižní Karolíny vím tolik, že se ti o tom ani nesní.“

„Utopil jsi svou právnickou kariéru v lahvi kořalky.“

„Mám hlubší povahu, než kdy pochopíš, Jacku. Piju ze zoufalství, deziluze a prázdnoty v duši. O tom tynevíš nic.“

„Kvůli tobě bych o těch předmětech mohl přednášet na Harvardu,“ odsekl jsem. „Ale aby bylo jasno:

piješ, protože se chceš opít.“

„Proč bych měl poslouchat tvoje řeči?“ odpověděl otec a v jeho hlase zazněla nová jízlivost. „Jsi jenombuzerant, co píše kuchařky. Maminčin mazánek. Mistr v kuchyni a u plotny, protože se nedovedešodtrhnout mámě od sukní. Vždycky se pro tebe snadno nakupovalo. Vymyslel jsem si jen nějaký dárekpro Lucy a koupil ho místo toho tobě.“

Pokusil jsem se znovu ovládnout. „To všechno jsem už slyšel, táto. Zapomínáš, co říkáš, protože jsi opilý.My si všechno pamatujeme, protože jsme střízliví. To jediný, co si budeš pamatovat, je, jak tě budu kopat

pryč po pláži. Už jsme se vybavovali dost dlouho. Začneme s něčím jiným.“

„To se mi líbí. Dovol, abych ti vyjádřil svoje pohrdání. Můj krajní odpor. Vždycky můžeš předstírat, že tinezáleží na tom, co říkám, chlapečku, ale jsi stejný jako tvoji bratři. Záleží ti na tom až moc. Vymyslím siněco, co se tě hodně dotkne, a pak to s potěšením použiju. Je to zábava, kterou jsem vynalezl. Mojeoblíbené osvěžení. Říkám tomu popíchnout dětičky. Člověk musí najít nejslabší bod a pak se v něm trochu

pošťourat jako zubař, když zkoumá zkažený zub. Když jdeš dost hluboko, narazíš na nerv. Jdeš ještě o

milimetr hloub, dostaneš každýho s brekem na kolena.“

„Nedělej to, táto,“ zašeptal jsem. „Varuju tě.“

„Dámy a pánové, dovolte mi přivítat mezi námi půvabnou a éterickou Shylu Foxovou.“

Vrhl jsem se na otce, chytil ho pod krkem a zvedl na špičky. Zmítal se a pokoušel se mě uhodit doobličeje lahví, ale já jsem mu ji vyrval a zahodil do pěnících vln.

„Tvůj smutek nad Shylou je jen divadlo,“ zasípal na mě. „Všechno kolem tebe je jen předstírání. Viděl jsem tě vycházet s dcerkou od Foxů. Vypadá to roztomile. Milující otec, truchlící vdovec, ale je to jenomhra. Když to bude tatínek dlouho předstírat, celý svět si bude myslet, jak svoji dcerušku miluje. Ale jávidím jenom chlad, Jacku. Jsi jako z ledu. Já jsem žil s tím ledem uvnitř a zničilo mi to celý život.“

„Já nejsem jako ty.“

„Jsi jako moje kopie,“ zasmál se chvástavě. „Všichni moji synové v sobě mají ten balvan ledu, se kterýmjsem bojoval celý život. Podívej na chudáka Dallase, mého partnera ve firmě. Má milou ženu a pár dětí,ale to mu nestačí. Hledá první holku, která roztáhne nohy, a myslí si, že objevil to pravé. Všichni budetecelý život hledat lásku a nikdy ji nepoznáte, i když bude spát těsně vedle vás.“

„Ty o nás nic nevíš,“ zašeptal jsem divoce.

„Podívej se tamhle.“ Johnson Hagood pohlédl k Lucyinu domu. Matka se už vrátila s Jimem a Leou z

obchodu. Díval jsem se, jak jde k velkému oknu zalitému odraženým světlem a dívá se do šera. Vidělijsme ji dokonale, ale ona nás vidět nemohla.

„Tohle jsem ztratil, protože jsem nevěděl, co mám. Vsadím se, žes neměl ponětí, jak Shylu miluješ, dokudjsi ji neuviděl v márnici, viď, Jacku?“

Pohlédl naposled na svou bývalou manželku a vykřikl: „Miluju tě, Lucy. Pořád tě miluju.“

Lucy utekla od okna a on dodal: „Miluju tě, ty hnusná děvko.“

–––––-Kapitola–––––

čtyřiadvacátá

Maxovi a Esther Rusoffovým dělalo velkou radost vést obchod ve Waterfordu. Max byl čaroděj připrodávání a Esther se spolehlivou přesností vedla účetní knihy s číslicemi úhlednými jako řada tulipánů.Pro ně byl obchod rozšířené umění zdvořilosti a přátelského přijetí a každý, kdo vstoupil do jejichobchodu, přicházel jako vážený host. Max zdvořile zdravil, pobízel a vyprávěl vtipy, zatímco Estherpracovala za scénou na účtech a měla přehled o zásobách.

Vedlo se jim dobře. Jejich malý obchod s potravinami se stal první samoobsluhou ve městě a na jaře roku1937 otevřeli Rusoffův obchodní dům. Obchodní dům se brzy proslavil módními oděvy a mírnými cenami.První žena, která přijela z Charlestonu do Waterfordu nakupovat, měla nákup zadarmo a její obrázek seobjevil v místním týdeníku. K Rusoffovu překvapení objevili, že dokážou odhadnout trh a dělat si reklamu.

Všechno, čeho se dotkli, se proměnilo ve zlato. Nemohli věřit svému štěstí nebo požehnání, které na něseslal Bůh.

V roce 1939 se židovský Bůh schoval. Maxovi a Esther léta přicházely dopisy od příbuzných roztroušenýchpo Rusku a Polsku. Esther si potrpěla na dopisování s celou rodinou a od prvních dnů jejich pobytu veWaterfordu Max posílal peníze rodině do Evropy.

V roce 1939 dopisy z Polska přestaly docházet. Pošta ztichla a jazyk jidiš ten rok pro Esther Rusoffovouumřel.

Když se Silas McCall dozvěděl o strachu Rusoffových o jejich příbuzné, zařídil schůzku s ctihodnýmBarnwellem Middletonem, zástupcem okresu v Kongresu Spojených států. Aristokratický Middleton sostrým nosem seděl v říjnu roku 1941 v Harryho restauraci ve Waterfordu a díval se do ošlehané tváře ana silné paže Maxe Rusoffa. Vedle něj seděl Silas McCall a poslouchal, jak Max vypráví o zmizení své aEstheřiny rodiny, když německá armáda vstoupila do Polska a pak napadla Rusko. Když skončil, podalkongresmanovi seznam všech příbuzných se jmény a adresami. Bylo to šedesát osm lidí, včetně čtyř dětí.

Middleton si odkašlal a než promluvil, polkl doušek černé kávy. „Je zlá doba, Maxi.“

„Co víte?“ zeptal se Max.

„Že je to zlé. Že je to horší, než si myslíte. Je to horší, než si kdokoli dokáže pomyslet.“

Silas ho hněvivě přerušil: „Zatraceně, Barnwelle, ten člověk má velký strach. Nedělej to horší, dokud nevíšnic jistě.“ „Budou to špatné zprávy, Maxi, ať zjistím cokoli.“ „Jsme Židi,“ řekl Max. „Spatné zprávy nejsou pro nás nic nového.“

Uplynul rok a víc a Rusoffovi neuslyšeli od Barnwella Middletona ani slovo. Spojené státy byly tehdy už

plně zapojeny do války. Max se o Židech z Kironické nedozvěděl ani slovo a ticho, které padlo předtím naPolsko, padlo teď na Rusko. V tom roce jejich dva synové, Mark a Henry, vstoupili dobrovolně do armádySpojených států. Tím, že poslali syny bojovat proti Němcům, se Max a Esther Rusoffovi začali cítitAmeričany víc než kdy předtím. Max věnoval oběma chlapcům miniaturní napodobeniny sochy Svobody,když je poslali lodí přes moře, a oni je nosili u sebe celou válku. Bojovali jako američtí vojáci s velkýmodhodláním a rozhodností a jako synové Žida Hrdiny se nebáli kozáků. Bojovali na severu Evropy, kde seodmlčely všechny hlasy rodiny Rusoffových z obou stran.

Uprostřed roku 1943 se Barnwell Middleton sešel s Maxem a Silasem na oběd poprvé od doby, kdy slíbilMaxovi, že se pokusí zjistit osudy jeho a Estheřiny rodiny. První čtvrthodinu mluvil o tom, jak válkapokračuje, o vítězstvích a porážkách spojenců a o ponuré náladě ve Washingtonu.

Silas netrpělivě poslouchal a pak řekl: „Mluv k věci, Barnwelle.“

„Dozvěděl jste se něco o naší rodině?“ zeptal se Max.

„Ano,“ odpověděl Middleton vážným hlasem. „Bylo by lépe, abych nedostal žádné odpovědi, ale já je

dostal.“

Barnwell se v té kavárně v Jižní Karolíně, známé špatnou kávou a dobrým pečivem, naklonil přes stůl, vzalMaxe za ruku a pevně ji držel, když mu sděloval zprávy z východní Evropy. „Maxi,“ zašeptal, „všechna jména, která jste mi dal, ti všichni… všichni jsou mrtví, Maxi. Nikdo nepřežil.“ Max neřekl nic. Ani se nepokusil promluvit. Myslel si že by nebyl schopen vydat hlásek, aby se něco

zeptal.

„Jak to můžeš vědět?“ zasáhl Silas. „Je válka, zmatek. Armády v poli. Nemůžeš to vědět jistě.“

„Máš pravdu, Silasi,“ připustil Barnwell. „Někteří mohli uniknout nebo se o nich neví. Někdo se mohl

schovat. Ta informace byla dlouhou dobu na cestě. Nevím ani jistě, odkud pochází nebo kdo ji získal.

Zdroj je ve Švýcarsku a vím, že je to Němec. To je všechno, co vím. Ve městech, jejichž názvy jste mi dal

na tom seznamu, žádní Židi nezůstali.“

„Judenrein,“ pronesl Max konečně.

„Zabijí každého Žida, kterého najdou,“ řekl Barnwell. „Kromě těch, které nutí pracovat jako otroky. Vaše

rodina byla většinou vyvražděna v terénu. Židi byli nuceni vykopat si vlastní hroby a pak je hromadně

postříleli kulometem.“

„Byli tam i čtyři děti. Malé děti.“ řekl Max.

„Němci si nevybírají,“ odpověděl Barnwell.

„Střílejí kulometem i miminka?“ zeptal se Silas.

„Nebo je pohřbívají zaživa, když zabijí matky,“ řekl Barnwell. „Našli nějakou mladou dívku, o které simysleli, že to je neteř Esther. Skrývá se v Polsku. Ale ukázalo se, že má jen stejné jméno jako dívka naseznamu, Ruth Graubartová. Je to smůla.“

„Co se stalo s rodinou toho děvčete?“ zeptal se Max.

Barnwell pokrčil rameny a řekl: „Zřejmě totéž, co se stalo s vaší. Prý by ji polské podzemní hnutí mohlo

propašovat ven.“

„Tak jste to měli udělat,“ řekl Silas.

„Cena byla trochu vysoká,“ řekl Barnwel ironicky a nevzrušeně. „Chtěli padesát tisíc dolarů v hotovosti.“

Silas hvízdl údivem a Barnwell konečně pustil Maxovu ruku. Luskl prsty na číšnici, aby mu přinesla ještě

jednu kávu.

„Báječný svět,“ povzdechl Silas. „Řekněte mi jedinou věc, která je na lidské rase sympatická.“ „Ta dívka,“ začal Max.

„Jaká dívka?“ zeptal se Barnwell

„Ta, co se schovává. Co jste mysleli, že je Estheřina neteř.“ „Není vůbec vaše příbuzná. Je z úplně jiné části Polska.“ „Ale stejně, je to židovská dívka v nouzi.“

„Ano,“ souhlasil Barnwell.

„Esther a já bychom ji rádi dostali do Ameriky,“ řekl Max.

Oba muži pohlédli na Maxe, jako by se přeslechli.

„Není tvoje příbuzná, Maxi. Ani Esther,“ upozornil ho znovu Silas, „a stálo by to padesát tisíc dolarů.“

„Je to židovská dívka v nouzi. Tím se stává mojí příbuznou. I příbuznou Esther. Říkáte, že její rodina je

pravděpodobně mrtvá. Jako moje rodina. Když jí nepomůžeme my, kdo jí pomůže?“

„V tak velké válce nezáleží na životě jediné dívky,“ odpověděl Barnwell.

„Myslím, že záleží,“ řekl Max.

„Ale vy nemáte padesát tisíc dolarů v hotovosti,“ prohlásil kongresman rozhodně a vstal od stolu s

výrazem člověka, který už strávil dost času nad nepříjemným tématem. „Nikdo v tomhle městě nemá tolik

na hotovosti.“

„Kromě tebe,“ poznamenal Silas. „Zvolte v tomhle státě člověka do Kongresu a během čtyř let je z nějmilionář. Řekni mi, jak to funguje, Barnwelle?“

„Bůh miluje svoje ovečky a blázny,“ odpověděl Barnwell.

Toho večera pozval Max Esther na verandu, ze které byla vyhlídka na Waterfordskou řeku. Společněpozorovali, jak slunce pozlacuje nízké mraky. Pili pálenku z malých broušených skleniček. To byl obřad,kterým oslavovali svou prosperitu a zároveň odpočívali po nekonečné práci prvních let ve městě.

Max si nedokázal představit, jak řekne ženě, kterou miluje nejvíc na světě, že přišla o celou rodinu. Estherpocházela z rodiny, která si potrpěla na rodinné svazky a vzájemnou náklonnost. Nevěděl, jak jí má říci,že její Evropa umřela.

Nalil si podruhé a pak jí to jazykem jidiš řekl.

Esther Rusoffová šest dní truchlila a pak přišel mladý rabín a vedl o šábesu bohoslužby v jejich domě.Max a Esther se zavázali, že ve Waterfordu postaví synagogu na počest svých rodin.

Když uplynulo šiva, Esther ležela Maxovi znovu v náručí, a než usnuli, zašeptala mu: „Ta dívka, Maxi, ta, okteré se ti zmiňoval Barnwell.“

„Taky jsem už na ni myslel.“

„Co můžeme dělat?“

„Prodat všechno,“ odpověděl Max. „Tenhle dům. Obchodní dům. Samoobsluhu. Začít znova.“

„Dostaneme padesát tisíc dolarů? Je to hromada peněž. Možná příliš velká.“

„Banka nám rozdíl půjčí,“ řekl Max. „Tím jsem si jist.“

„Tak to uděláme,“ řekla Esther.

„Ano,“ souhlasil Max.

„Ty bys to udělal, ať bych s tím souhlasila nebo ne,“ poznamenala Esther. „Znám tě, Maxi. Jsem dostchytrá na to, abych se přidala ke všemu, co jsi už rozhodl. Ale je to správné. I kdyby nás to mělo vzdálitod vlastních dětí.“

„Jak se našich vlastních dětí může dotknout, když zachráníme jiné židovské dítě?“ zeptal se Max.

V následujících měsících Max prodal obchodní dům firmě Belk z Charlotte, která měla řetěz obchodníchdomů, samoobsluhu prodal maloobchodníkovi z Charlestonu a dům na Dolphin Street koupilgenerálporučík námořního vojska z Pollockova ostrova, který se blížil penzijnímu věku. Max poslal padesát

tisíc dolarů telegraficky Barnwellu Middletonovi do Washingtonu a obdržel střízlivý telegram, kde se psalo

o tom, jaká doba už uběhla a jak je nepravděpodobné, že se ta záchrana uskuteční. Ale BarnwellMiddleton slíbil, že udělá, co bude v jeho silách.

Max neprodal dům s malým obchodem, který si ve Waterfordu před několika lety poprvé otevřel. Ten bylteď prázdný. Rusoffova rodina se přestěhovala zpět do horního patra a zanedlouho byli Max a Esther opět

v obchodě.

Uplynul skoro rok, než Max dostal telegram od Barnwella Middletona, který ho informoval o tom, že do

malého přístavu ve Waterfordu připluje 18. července 1944 obchodní loď. Mezi pasažéry je dívka jménemRuth Graubartová. Max zavolal manželku a sdělil jí tu novinu. Pak volal Silasovi McCallovi, který to řeklGinny Penn. Zpráva se šířila od domu k domu tak, jak se šíří novinky v malých městech, lehce, svižně aoptimisticky, protože přinášela trochu radosti do světa až příliš obeznámeného se zprávami o chlapcích zWaterfordu, umírajících za mořem.

Když loď přistála, objevilo se hezké mladé děvče a sešlo po lávce dolů, doprovázeno s velkou obřadnostíkapitánem lodi. Vypadala plaše a zaraženě, když uslyšela hluk a uviděla dav lidí. Seznámila se s Maxem aEsther, kteří ji pozdravili v jidiš, a ona se uklonila. Max se rozplakal a rozpřáhl náruč. Když se do nírozběhla a položila hlavu na jeho širokou hruď, město zajásalo na pozdrav. Dalo jí tak najevo, že od tohodne je součástí Waterfordu v Jižní Karolíně, že u nich našla svůj domov. Město si tu dívku, RuthGraubartovou, zamilovalo a pozorovalo, jak končí střední školu a přichází do věku, kdy se provdala zaGeorge Foxe. Město bylo při tom, když porodila své první dítě, Shylu, a bylo i u toho, když Ruth to dítěpohřbívala.

Ale nejvíc a nejlépe si město pamatovalo její první pohyb, kdy se židovský sirotek, vykoupený neznámýmilidmi, poprvé dotkl waterfordské půdy a vběhl do náručí Žida Hrdiny.

Silas McCall později říkal svým vnoučatům, že když příjezd dívky pozoroval, poprvé pocítil naprostoujistotu, že Amerika válku vyhraje. I když příběh o Ruthině příjezdu říkal svým vnukům několikrát, vždyckykončil stejným způsobem a McCallovým dětem na konci vždycky naskákala husí kůže.

Město zaburácelo, řekl, město prostě zaburácelo.

Ale Ruth nikomu ve Waterfordu neřekla, co prožila, vyjma svého manžela a dcery Shyly, až potom tovyprávěla mně na jaře roku 1986, když jsme se smířili a když jsem se vrátil do města s její vnučkou Leou,abych pomohl své matce zemřít.

A tehdy, když mi Ruth vypověděla svou strašnou historii v Polsku, jsem se konečně dozvěděl totožnost

ženy s mincemi.

–––––-Kapitola–––––

pětadvacátá

Zavezl jsem dědečka Silase McCalla do Waterfordu, aby vyzvedl Ginny Penn ze sanatoria. Nechal jsembratry v domě babičky a dědy, aby dostavěli rampu pro vozík Ginny Penn. Děda byl solidní Jižan, kuřákcigaret, pozorný, ale málomluvný člověk.

„Jsi rád, že budeš mít babičku doma?“ zeptal jsem se.

„Nemám moc na vybranou,“ odpověděl. „Sestry se z ní můžou zbláznit.“

„Táta je v pořádku?“

„Vyspal se z toho. Pak podnikl jízdu do města.“

Posadili jsme babičku na zadní sedadlo, vyčerpanou úsilím a vztekem nad zdlouhavými propouštěcími

formalitami. Byrokracie vždycky vyžaduje výdej energie, který je těžké žádat zvlášť od starých a

nemocných. Ginny Penn ani nezamávala sestrám, které stály u vchodu, aby se s ní rozloučily.

„Příšery,“ řekla, když jsme jim my se Silasem mávali. „Pijavice, mísy do postele. Bacilonosičky.

Penicilinové plísně. Nemělo by se jim dovolit dotýkat se opravdových dam a jemně vychovaných žen.“

„Myslím, že jsou příjemné,“ odporoval Silas tiše, skoro pro sebe.

„Ani jednou ses na mě nepřišel podívat,“ zasyčela Ginny Penn. „Měla jsem si vzít radši Ulysse S. Granta

než toho zrádcovského kašpara Silase McCalla.“

„Mohl bys zastavit u obchodu pro zvířata?“ požádal mě děda. „Chtěl bych koupit náhubek.“

„Děda za tebou chodil každý den, Ginny Penn,“ řekl jsem.

„Vnukové mě opustili. Celé město čekalo, až umřu. Začali by se radovat, hned, jak by se dozvěděli o mé

smrti.“

„Já bych vedl oslavný průvod po Hlavní třídě,“ mumlal Silas.

„Nepopichuj ji,“ stiskl jsem mu varovně zápěstí. „Ginny Penn, bratři jsou všichni u vás doma. Celý den

jsme ti stavěli rampu pro vozík.“

„A tomu říkáte dárek na přivítanou? Rampu pro vozík?“

„Viděl jsem předběžné přípravy, bude to ohromné.“

Když jsme přijížděli k domu, všichni čtyři bratři čekali na dvoře. Dům pěkně zestárl a mezi moderními

domy, které vyrostly na pláži kolem, vypadal nápadně a odlišně. Za ním se rozkládalo golfové hřiště,navržené Robertem Trentem Jonesem, se čtrnáctou jamkou nejblíž u domu, a pak se trasa zaseodkláněla. Golfový vozík se dvěma rozvážnými důchodci neslyšně jako plachetnice mířil do zelené dálky.Čtyři srnky s bílými ocásky, štíhlé a elegantní, se pásly ve vysoké trávě. Když jsem byl malý, myslel jsemsi, že ostrov je divočina. Člověk se mohl podívat kamkoli a nikde nenarazil na golfový míček, ale teď je

všechno jinak, než když jsem byl malý.

Jenom dědeček a babička zůstali stejní, pomyslel jsem si. Jejich vztah byl vždycky zvláštní. Nehodili se ksobě. Vypadalo to, že je spojuje zvyk, ne láska. Ginny Penn vadilo, že my, její vnuci, máme raději Silasenež ji, a že ho milujeme s tak divokou příchylností, jakou ona nikdy nepoznala. Ale my bychom s tímhodnocením nesouhlasili a jasně a zřetelně bychom jí vysvětlili, že ji milujeme přesně tak, jak nám to ona

dovolí, a že to spíš závisí na jejích nezvládnutelných hnutích nálad.

„Kluci,“ řekl jsem.

„Nejlepší chlapci na světě,“ dodal Silas.

„Docela ujdou,“ prohlásila Ginny Penn, ale já jsem viděl, že je vzrušená z toho, že je doma a že ji čeká

takový uvítací výbor.

Bratři spustili jásot a běželi ji pozdravit. Utíkali vedle auta, až se i kysele se tvářící Ginny Penn muselausmát. Když se usmála, všichni čtyři předstírali, že jsou z toho celí pryč a že omdlévají.

„Byli vždycky hraví jako štěňata,“ poznamenala Ginny Penn. Silas jí pomohl z auta a já jsem šel na

verandu pro vozík.

Tee vyběhl po nové rampě, která na celý dvůr vydávala vůni čerstvě nařezaného dřeva. Nahoře si lehl azakřičel na Ginny Penn: „Hej, stará paní.“

Ginny Penn se rozhořčila: „Neříkej mi ‚stará paní‘, nebo ti ji švihnu, až to pleskne.“

„Podívej, Ginny Penn,“ předváděl Tee šťastně, „má dokonalý sklon.“

Pak předstíral, že je mrtvola v druhořadém filmu a skutálel se po rampě na chodník.

„Chce to trochu nalakovat,“ ozvala se Ginny Penn. „Nesnáším přírodní dřevo. Uráží to moje estetickécítění.“

„To je báječné, že tě zase vidíme, babičko,“ řekl Dallas.

„Děkuji vám, chlapci, že jste mi postavili tu rampu,“ dodal Dupree vysokým holčičím hlasem.

„Nezměnilo ji ani za mák, že byla na pokraji smrti, chlapci,“ vykládal Silas zachmuřeně a tlačil ji po rampě.„Bude s ní peklo, dokud neumře.“

„Tak to mám v plánu,“ odpověděla.

Uprostřed rampy bratři zastavili vozík a začali babičku líbat na uvítanou. Líbali ji na obličej a krk a šimraliji na žebrech. Líbali ji na oči a tváře a čelo, dokud je nezačala odhánět holí. Ustoupili a smáli se, pak sena ni zase vrhli, když Silas zatočil na verandu. Vypadalo to, že polibky vítá, ale současně je sotva dokážesnést. Toužila po jejich pozornosti, ne po dotyku. Vždycky pokládala líbání za příliš přehnané chování.

Posadili jsme se venku na verandě a John Hardin brousil rampu a uhlazoval všechny výčnělky. Jediný znás byl skutečný truhlář a neexistovalo nic, co by nedokázal vyrobit. Ačkoli byl nadaný, nemohl být nikdezaměstnaný, protože nesnesl tlak, který se nevyhnutelně dostavil i na tom nejklidnějším pracovišti.Pozorovali jsme, jak brousí syrové dřevo, a obdivovali jsme zručnost pohybů.

Tee přerušil ticho. „Řekněme si to na rovinu, Ginny Penn je potvora. Určitě jsem si toho nevšiml sám.“

„Cože? Ta roztomilá stará dáma?“ podivil se Dupree.

Na verandu přišla Lea poté, co přečetla Ginny Penn básničku, kterou napsala na počest jejího návratu

domů.

„Líbila se Ginny Penn tvoje básnička, zlatíčko?“ zeptal jí strýc Dupree.

„Nevím,“ odpověděla Lea. „Říkala, že ano.“

„S tím si nedělej starosti,“ radil Tee. „Není zvyklá být milá.“

„To bys po ní chtěla moc.“ souhlasil Dallas.

„Znali jste všichni moji maminku?“ zeptala se Lea strýčků, které její otázka překvapila. Starostlivě se

kolem ní shlukli.

„Samozřejmě, Leo,“ odpověděl Dupree. „Co chceš vědět? Co si o Shyle nejvíc pamatuješ?“

„Já si moc nepamatuju, že jsem měla maminku, strýčku Dupree.“

„Měla jsi maminku a byla opravdu moc milá, zlatíčko,“ řekl Dallas.

„Krásná jako obrázek, úplně jako ty,“ dodal Tee.

„Měli jste ji rádi?“ zeptala se Lea.

„Rádi?“ podivil se Dupree. „Všichni jsme byli do tvojí maminky zamilovaní. Nevím, jestli ti to táta říkal, ale

byla to moc přitažlivá dívka.“

„Nejlepší tanečnice, jakou jsem kdy viděl,“ prohlásil Tee. „Nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by uměl

tancovat shag jako ona.“ „Co je to shag?“

„Děvče narozené v Jižní Karolíně neví, co je to shag?“ zeptal se nevěřícně Dupree. „To je zločin proti

lidskosti.“

„To znamená, že tvůj táta nestojí za zlámanou grešli,“ dodal Tee.

„V Itálii se shag netancuje, kluci,“ bránil jsem se. „To bych ji stejně tak mohl učit tanec hula.“

„Jen se nevymlouvej,“ řekl Dupree. „Přivezu svoji dodávku k verandě a pustím pásek. Moje neteř má

tragickou mezeru ve vzdělání.“

„Bylo by lepší, kdyby ji vychovávali v sirotčinci v Jižní Karolíně,“ dobíral si mě Dallas. „Stydím se, že jsem

tvůj bratr, Jacku.“

„Podívejte na Dupreeho s tou dodávkou,“ ušklíbl se John Hardin. „Strašně rád předvádí, že mu sláma

čouhá z bot.“

„Dupree patří srdcem mezi bílou chátru,“ řekl Tee. „Jenom předstírá, že tam nepatří. Je to nejnižší forma

života.“

Dupree zastavil dodávku u verandy ošlehané větrem od moře. Pustil pásku a zesílil zvuk na maximum.

„Karolínská hudba na pláž,“ řekl a vyšel na verandu. „Andělský zvuk na zemi.“

„Strýčkové teď musejí napravit, co tvůj otec zanedbal,“ oznámil Dallas. „Vlastně bych proti němu mohl

vznést obžalobu.“

Dupree vzal Leu za ruku a začal jí ukazovat kroky. Já jsem popadl Teeho a začali jsme tancovat a Lea násfascinovaně sledovala, protože mě ještě neviděla tancovat.

„Podstata shagu. Leo, je tvářit se naprosto chladně,“ vykládal jsem. „Shag není o vášni. Je to o létu a

tajných přáních a životním postoji. Musíš mít naprosto lhostejný výraz.“

„Kdo to je? Platon? Učíme přece to dítě tancovat!“ zhrozil se Dupree.

„Umím tancovat jako dívka, protože jsem mladší a bratři mě vždycky nutili dělat holku, když si zkoušeli

tancovat,“ vysvětloval Tee neteři.

Dallas ji při další skladbě vyzval k tanci. Z dodávky se linula píseň Double Shot of My Baby’s Love.

„Tvoje matka byla nejlepší tanečnice shagu na světě,“ tvrdil Dallas.

„Uměla tancovat všechno,“ řekl Dupree.

„No řekněte, jestli to Lee nejde rychle,“ prohlásil Dallas s obdivem.

„Má krev po matce,“ přidal se Tee. „Tohle děvče se pro shag narodilo. Zamlouvám si tanec po Johnu

Hardinovi. Naučím ji špinavý shag.“

„Špinavý shag,“ zasmála se Lea. „To zní jako legrace.“

Lea se od toho dne stala celoživotní láskou svých strýců. Vtáhla ji jejich radostná pozornost a na tváři se jí

objevilo okouzlení. Pohybovala se v souladu s rytmem a zdálo se, že dozrává, když se točí v záplavěobdivu svých strýců. Seřadili se k tanci s ní a hádali se, kdo je na řadě. Udělali z toho odpoledne naverandě přehlídku půvabu, takže si je zapamatovala na celý život. Byla výjimečná, jediná a mocná jakokrálovna z pohádky, kterou obklopovalo její veselé, statečné vojsko. Na konci odpoledne uměla tančit takdobře jako kterýkoli z jejích strýců.

Pozoroval jsem každý tanec, který Lea s bratry tančila, a jejich chování k ní mě dojalo. Pak mi Dupreepoklepal na rameno a řekl: „Příští tanec je tvůj. Budeš tancovat s Leou.“

Ozvala se píseň Save the Last Dance for Me, kterou hrála skupina Drifters, a Lea si všimla změny v mém

chování.

„Co se děje, tati?“ zeptala se, když jsem ji vzal za ruku a požádal o tanec. „Mohl bys to vrátit na začátek, Dupree?“ požádal jsem. „Musím vysvětlit význam téhle písně.“ Pak jsem seobrátil k Lee. „Vzpomínáš si na příběh, jak jsme se s maminkou do sebe zamilovali?“ zeptal jsem se. „Tu noc, kdy se dům na pláži zřítil do moře?“ zeptala se Lea.

„Tu noc. Víš, když jsme tam s maminkou sami tancovali, protože všichni už z domu utekli, tancovali jsmeshag.“

„To jsem nevěděla.“

„Měl jsem tě to naučit tancovat už dřív. Bratři mají pravdu.“

„To je v pořádku, tati. Naučils mě spoustu věcí.“

„Tohle byla moje a maminky oblíbená píseň. Při ní jsme se do sebe zamilovali.“

Lea se mnou ještě nikdy netančila, ale teď slyšela, jak strýcové vzdychají obdivem a pozorují nás, jak sepohybujeme na slova té nádherné písně. Tleskali, podupávali a pochvalně pohvizdovali, když jsem se sLeou otáčel na ošlehané verandě. Její největší překvapení bylo, že netančí tak dobře jako já. Řekla mi to.Při tom tanci jsem viděl, jak se pomalu mění ve věrný obraz Shyly. Pak mi vyhrkly dlouho očekávané slzy.

Konečně jsem se rozplakal.

Nevšimla si toho, dokud bratři neztichli. Přestali jsme tancovat. Posadil jsem se na schody verandy. Leamě objala. Píseň, kterou jsme s její matkou milovali nejvíc na světě, mě úplně vyvedla z míry. Snesl jsemvzpomínky, ale nemohl jsem snést tu hudbu, která udělala ze vzpomínek smrtící zbraň.

–––––-Kapitola–––––

šestadvacátá

Na počátku května, měsíc po našem návratu, jsem Lucy na její naléhání vezl po dálnici číslo 17 směrem kCharlestonu a trapistickému klášteru v Mepkinském opatství. Ačkoli se nijak jasně nevyjádřila o důvodechsvé návštěvy, zmínila se o tom, že se chce otci Judovi vyzpovídat. Od té doby, co jsem vezl otce Juda zamatkou do nemocnice, kde jí udělil poslední pomazání, měl jsem podezření, že jejich vztah je něco víc než

vztah hříšnice a zpovědníka, ale už jsem si nemyslel, že jsou milenci, jako když jsme byli mladší. Už jsemse Lucy na to ptal, ale ona byla mistryní vyhýbavých odpovědí. Angličtina se v jejích ústech stalaneprůhlednou clonou a výraz jejích očí se ani v nejmenším nezměnil. Díval jsem se na ni, když jsme jelido Charlestonu. Vypadala klidně a slušelo jí to.

Už dlouho jsem s ní chtěl být o samotě, abych se jí vyptal na všechny nezodpovězené otázky, které jsemv sobě choval od dětství. Znovu jsem na ně myslel v Římě, když jsem tam ležel se zavázanýma očima.Ačkoli jsem neměl vymyšlenou strategii, jak z ní ta dobře střežená tajemství dostanu, chtěl jsem se začít

vyptávat, aniž bych vzbudil pozornost.

„Mám báječnou novinu,“ oznámila mi náhle a protáhla se na slunci. Lucy se dala přemluvit, aby používalabezpečnostní pásy, teprve když dostala leukemii. Vždycky pro ni bylo otázkou cti nepřipoutat se a mněbylo najednou divné, když jsem ji viděl protahovat se se zapnutým pásem. „Chci se s tebou o ni podělit,ale musíš mi slíbit, že to neřekneš živé duši.“

„Slibuji, že to řeknu jenom jedné osobě,“ řekl jsem. „Jinak bych si nepřipadal důvěryhodně. Tajemství jepro mě příliš velké břemeno.“

„Papež právě zrušil naše manželství s tvým otcem. Můžu zase přijímat tělo Páně. Včera jsme se sdoktorem Pittsem nechali ještě jednou oddat v kostele.“

„To je od tebe hezké, žes pozvala děti.“

„Nechtěli jsme dělat rozruch,“ vysvětlila. „Napsala jsem papežovi poděkování.“

„Máš s tátou pět dětí.“

„Byla to všechno strašná chyba. Připadám si, jako bych se probudila ze zlého snu.“

„Takže to znamená, že jsme všichni nemanželské děti?“ zeptal jsem se a narovnal postranní zrcátko.

Lucy se zachichotala. „Na to jsem nikdy nepomyslela. Ach jo. To je komické. Ano, řekla bych, že jste.Nikdy mě nenapadlo se zeptat. Jude to bude vědět.“

„Takže to manželství neexistovalo? Všechna ta bolest, zármutek a utrpení. Nic z toho nebylo,“ uvažovaljsem.

„Všechno bylo,“ vysvětlila Lucy, „ale církev to vymazala ze záznamů. Neexistuje o tom záznam.“

„Já jsem záznam, který existuje,“ trval jsem na svém.

„Ne,“ odporovala Lucy, „ty jsi zrušený.“

„Když nejsem, tak nemůžu řídit tohle auto,“ vykřikl jsem. „Neexistuju, nejsem tady. Moji rodiče se nikdynevzali a já jsem se nenarodil. Chyť volant, mami, protože já jsem neexistující parchant.“

Zvedl jsem ruce. Lucy se naklonila přese mne a uchopila volant.

„Možná, že nenarodit se by byl nejhezčí dárek, jaký bych mohla svým dětem dát. Nevyrostli jste ve

šťastném domě,“ řekla.

„Naopak. Bylo to jako splněný sen. Hrály MacCallovy nemanželské děti, jejich panenská matka a nalitý

otec, který později dostal parohy a byl vymazán samotným papežem.“

„Chci znát každé slovo, které vypustí z úst tvůj otec, až se to dozví. Budu se tomu smát.“

„Neměla bys ho tak nenávidět,“ řekl jsem a převzal znovu volant. „Koneckonců, nikdy jsi za něj nebyla

vdaná.“

„Už nemusím být zahořklá. Je to, jako by se to nestalo. Možná bychom dokonce mohli být přátelé.“

„Já bych vás třeba představil,“ nabídl jsem se. „Soudce McCalle, rád bych vás představil paní Pittsové.Papež prohlásil za neplatné všechny pověsti, že jste kdysi byli manželé a měli spolu během dlouhého astrašného manželství pět dětí.“

„Teď si děláš legraci,“ řekla Lucy podezíravě.

„Římskokatolická církev,“ potřásl jsem hlavou. „Proč jste mě vychovali v takovém směšném, tupém,nemyslícím, sexuálně zvráceném, neschopném, podivínském a hloupém náboženství? Přece jsme Jižani,proboha. Mohl jsem být anglikán a umět hrát golf, nebo presbyterián se staženým zadkem, co si umíautoritativně odkašlat, metodista, aby se mi nedělalo špatně, když si někdo rozpouští marshmallow nasladkých bramborách, baptista, který potají radostně chlastá. Mohl jsem patřit k církvi boží a mluvitneznámými jazyky. Ale ne, tys mě odsoudila k podivínství, směšnosti a samotě, protože jsi mě vychovalav jediném náboženství, které mě mezi vrstevníky poznamenalo jako vyhnance z ráje.“

„Vychovala jsem své děti v cadillaku všech náboženství,“ prohlásila Lucy.

„Nejsme tvoje skutečné děti,“ ozval jsem se. „Manželství bylo zrušeno. Můžeš zapomenout na rannínevolnosti, bolest při porodu, krvavou placentu, kojení ve dvě v noci, spalničky, plané neštovice… nic ztoho se nestalo. Děti jsi neměla, je to jen pět nočních můr.“

„V cadillaku, ve špičkovém náboženství,“ opakovala, opřela se a zavřela oči.

Když jsme potichu ujeli několik kilometrů, Lucy se ozvala: „Chci, aby mě otec Jude vyzpovídal. Nic jinéhonepomůže.“

„Řekni mi, proč je pro tebe otec Jude tak důležitý.“

Věděl jsem, že jsem položil otázku, která se matce nelíbí, a ona se dlouze odmlčela, než odpověděla:„Později. Nenechám tě, abys mi zkazil den. Pořád se snažíš, abych se cítila špatně, jak jsem tě vychovala,ale fakta mluví jinak: máš univerzitní vzdělání, byl jsi hezké dítě, napsal jsi pár knih, na kterých stojí tvojejméno a fotografie. A pokoušíš se mi dokázat, že jsem odvedla špatnou práci. Měl jsi skvělé dětství.“

„To byla určitě šťastná náhoda.“

„Ty vůbec ani nevíš, co to je nemít štěstí.“

„Povídej mi o štěstí,“ pokoušel jsem se o ironický tón, ne hořký, ale hořkost převládla nad ironií.

„Když jsi utržil nějakou ránu, krvácel jsi jako já,“ řekla Lucy, „ale krvácel jsi v teplé posteli… s plnýmžaludkem a matka seděla u tebe a dávala ti studené obklady na obličej.“

„Když jsem byl malý, říkalas mi, že jsi vyrostla v Atlantě.“

„V Atlantě jsem strávila nějakou dobu,“ prohlásila Lucy opatrně.

„Měla jsi na nočním stolku fotografii rodičů.“

„To bylo dobře vymyšlené. Tvého otce jsem tím úplně oblafla.“

Pohlédl jsem na ni a upozornil ji: „Ale babičku Ginny Penn ne.“

„Panebože, to opravdu ne. Ginny Penn ne. Věděla, že pocházím odnikud, hned jak se na mě podívala.“

„Jak jste se dohodly?“

Lucy několik okamžiků mlčela. „Ginny Penn trvalo nějakou dobu, než o mně všechno vyzkoumala. Alepostupně přišla na všechno. Když objevila pravdu, už byli na světě tři její vnuci a čtvrtý na cestě. Tvůjotec se tehdy pokoušel úspěšně vypít továrnu na lihoviny v Tennessee. Ginny Penn si uvědomila, že ať

pocházím z jaké chci rodiny, jsem dost dobrá na to uklízet zvracení po jejím synovi. Za tu malou lež jsemdraze zaplatila.“

„Kdo byli tvoji rodiče?“

„To nechtěj vědět. Byli míň než nic, stáli sotva za soucit. Když na Jihu někdo vzbuzuje soucit, není na

světě nic smutnějšího. Takové to bylo s mými rodiči. Maminka byla dobrosrdečná, ale citlivá a zlomená.

Táta byl ničema, ale jak říkala maminka, jenom když byl při sobě… haha.“

Při jejím smíchu mě zamrazilo.

„Ničema z hor je něco jiného než obvyklý ničema. Na místech, kam se dostává světlo až pozdě

dopoledne, se rodí tvrdší muži. Táta nikdy neviděl dost světla.“

„Měla jsi je ráda?“

„Jeho nikdy. Nebylo na něm co mít rád. Člověk se nemohl chytit ničeho, co by za to stálo… Nedovolil si

žádná slabá místa. Nikdy jsem ho neviděla usmát se.“

„Žijí?“

„Díkybohu ne. Kdyby žili, tak bychom s Judem nic neřekli.“

„S Judem? Co tím chceš říct?“

„Vždyť jsem nic neřekla,“ popřela to Lucy.

„Pil tvůj otec?“

„Cha!“ odfrkla Lucy. „Byl horší opilec než tvůj otec.“

„Nikdo nemůže být horší,“ prohlásil jsem.

„To jsem si taky myslela. Jsi velice blízko průměru. Centimetr nad průměrem. Tak to je. Myslíš si, že víš,

na čem v životě záleží, Jacku. Myslíš, že tě dětství naučilo znát všechny pasti, na které si musíš dávatpozor. Ale tak to není. Bolest nechodí v rovných čarách. Přibližuje se v kruzích a obklopí tě zezadu. A ty

kruhy zabíjejí.“

Dostali jsme se na silnici vedoucí k opatství. Auto projíždělo místy nerušeného stínu, který mi dodávalpocit ztracenosti. Zdálo se, že sama země utichá, když jsme se blížili k modlícím se obyvatelům Mepkinu s

tonzurou na hlavě. Les se rozvinul s veškerou pyšnou divokostí zakázaných druhů, rašících v jeho hloubi.Stoleté popínavé rostliny visely jako lanoví z větví bříz a zprohýbaných dubů. Když jsme zahnuli na cestuke klášteru, zmlkli jsme, jako bychom oba uposlechli tajného pokynu. Samo počasí dodávalo všemumlčenlivý rámec. Zaparkoval jsem auto a ve vzduchu plném vůně kadidla jsem zazvonil na zvonek pronávštěvníky. Z dáli k nám zaznívala píseň mnichů. Budovy byly nové a vypadaly jako navržené pro slunné

svahy Kalifornie, ne pro Jih.

Na konci chodby se objevil otec Jude s rukama založenýma na prsou, které pod rukávy nebylo vidět.

Kráčel s hlavou mírně nachýlenou kupředu. Objali se s Lucy a dlouho se drželi v náručí.

Jude vypadal nehmotně, jako by nebyl z masa a krve. Byl bledý jako bílý chřest z francouzskéhoArgenteuil. Měl unavenou, zmučenou tvář, přestože jsem věděl, že nemá téměř žádnou zkušenost svnějším světem. Divil jsem se tajné důvěrnosti, která mezi nimi panovala, když jsem pozoroval, jak otec

Jude vede Lucy do kaple, kde se sloužila mše.

Po bohoslužbě jsem se omluvil a šel do knihovny, kde jsem strávil odpoledne psaním dopisů a prohlížením

podivné sbírky časopisů, které prošly sítem cenzury mnicha, odpovědného za objednávání tisku proklášter. Lucy si s Judem prohlížela pozemky opatství, a ačkoli mě zvali, abych šel s nimi, cítil jsem, že byradši strávili ten čas jenom spolu.

Záviděl jsem mnichům soukromí a odtrženost rozjímavého života. Obdivoval jsem jejich přísnou disciplínuve století, které se mi s každým uplynulým rokem zdálo směšnější. Myslel jsem na to, že samota, modlitby

a chudoba by mohly být nejvýmluvnější a nejpůsobivější obranou vůči této absurdní době, kde jeodcizení pózou i filozofií.

Líbila se mi prostota mnichů a toužil jsem napodobit jejich všeobjímající, nekomplikovanou lásku k Bohu.Líbila se mi představa sebezapření a ticha, ale pochyboval jsem, že bych se mohl přidat k nim.

Na cestě zpět do Waterfordu, kdy se noc už pomalu plížila do krajiny a Lucy byla viditelně unavená, jsmejeli mezi osvětlenými stromy, které rostly podél dálnice. Její vyčerpanost mě znepokojila. Představovaljsem si, jak se bílé krvinky shromažďují kolem krevního řečiště. Kdysi jsem v ní byl uhnízděn, vyživovalamě teplá řeka, která v ní proudila, naučil jsem se milovat bezpečí ženského šera, poznával jsem uklidňující

rytmus srdce a to, že mateřská láska začíná v chrámu lůna, jako okno z barevného skla, které slavípůvod a zázrak života zrozeného z krve. Krev, která mě živila, ji zabíjí, pomyslel jsem si. Proto lidé věří vbohy a potřebují je v černých hodinách pod chladným světlem hvězd, říkal jsem si. Nic jiného se nemůžedotknout pánovité lhostejnosti světa. Přemýšlel jsem o tom, že v matce jsem poprvé poznal ráj a planetu,

na kterou jsem měl nahý a bezmocný vstoupit.

„Přestaň myslet na můj pohřeb,“ řekla Lucy se zavřenýma očima. „Ještě nejsem mrtvá. Jenom k smrti

unavená.“

„Myslel jsem na to, jak je divné bydlet ve státě, kde člověk nesežene pořádné čínské jídlo.“

„Lžeš, myslel jsi na to, jak umřu a jak mě budete pohřbívat.“

„Mohl bych zavraždit tátu,“ pokoušel jsem se vtipkovat. „Všichni bychom si nanečisto zkusili, jaké to je,když člověku umře rodič, a protože by se jednalo o otce, nikoho by se to citově moc nedotklo.“

„Nemluv tak o otci,“ nařídila mi.

„Není to můj otec. Nezapomeň na zrušení vašeho manželství a na naši hanbu, když jsme teď parchanti.“

„Co ty víš o hanbě, synu?“ zeptala se Lucy a uhlazovala si vsedě záhyby na šatech. Otevřela kabelku,vytáhla rozprašovač a nastříkala si trochu kolínské na zápěstí. Do výfuků z dálnice zavanula vůně méhodětství.

„Hodně. O hanbě toho vím hodně.“

Zavrtěla hlavou a vetřela si parfém do kůže na krku a na obličeji.

„Juda se dotklo, že jsi vystoupil z církve,“ poznamenala.

„Po tom mu nic není.“

„Křtil všechny moje chlapce. Dával ti první přijímání,“ připomněla mi.

„Mysleli jsme si, že vy dva jste milenci. Řekl jsem mu to, když ti dával poslední pomazání.“

Zasmála se a zeptala: „Co říkal?“

„Nic moc. Neřekne nic osobního.“

„Jude mi řekl, že už je čas,“ prohlásila matka a zavřela oči.

„Čas na co?“

„Vyložit karty na stůl.“

„Zase začneme o hanbě?“ zeptal jsem se.

„Ano. Všechno vede zpátky,“ řekla Lucy. „Otec Jude je můj bratr, Jacku. Tvůj strýc.“

„To je divné,“ řekl jsem, když jsme ujeli další kilometr po karolínské dálnici beze slova. „To je divné i na

tebe.“

„Chytila jsem se ve své vlastní lži. Nikdy jsem si nedokázala představit jak se vrátit zpátky a začít znova.

Dokázala bych se postavit všemu kromě pohrdání Ginny Penn. Víš, co tím myslím?“

„Ne,“ odpověděl jsem upřímně. „Nemám ponětí. Ve většině jižanských rodin je zvykem představit

úctyhodné mladé synovce jejich pokrevním strýcům dávno před jejich sedmatřicátými narozeninami.“

Lucy se zasmála a řekla: „Jsi tak staromódní.“

„To je i na nás moc zapletené, mami. Upřímně řečeno, byl bych radši, kdyby byl otec Jude prostě tvůj

milenec. Dalo by se to spolknout mnohem snáz.“

„Mně to dávalo dokonalý smysl,“ řekla matka, „tehdy.“

„Nemůžu se dočkat, až uslyším podrobnosti,“ řekl jsem. Chvíli jsem řídil a pak jsem zakřičel z okna:

„Zatracené, podělané, neuvěřitelné podrobnosti.“

„Uklidni se,“ napomenula mě Lucy a začala vykládat.

Já jsem poslouchal.

–––––-Kapitola––––—sedmadvacátá

Pravda byla taková, že Lucy McCallová se narodila jako Dillardová na špinavých prostěradlech v různěposlepovaném domě se třemi místnostmi na doslech od řeky Horsepasture v okrese Pelzer v horáchSeverní Karolíny. V okruhu sto padesáti kilometrů od místa, kde se narodila, nebyl zubař ani lékař a vúdolí bylo málo lidí nad čtyřicet let, kteří ještě měli zuby. Její otec, A. J. Dillard, o sobě říkal, že je farmář,ale nebyl ani pracovitý ani úspěšný. Pil, když měl sít, a pil pořád během sklizně i při prvním sněhu. Jehodcera se nikdy nedozvěděla, co znamenají iniciály A. J., a nikdo se před ní nikdy nezmínil o rodnémpříjmení její matky. Křestním jménem se její matka jmenovala Margaret.

Její bratr Jude se narodil o dva roky později na stejných špinavých prostěradlech. Otec byl zase opilý a

spal a Margaret sama v tichosti porodila, aniž by vydala hlásku, který by mohl manžela vzbudit z opilecké

dřímoty. Byla hrdá na to, že nikdy nepožádala o pomoc, ani si neřekla o bití. Na to vždycky přišel sám. Bití

manželky bylo pro A. J. Dillarda vždy zábavou a sportem. Učil se je, už když sedával na kolenou svémuotci. Nikdo z rodiny z obou stran nikdy neuměl číst nebo psát. Člověk musel cestovat až do Ashville, abynašel výtisk nějaké knihy, s výjimkou bible. Bylo obvyklé, že v tom koutě děti umíraly v útlém věku a zlomené ženy jako Margaret se modlily o milosrdnou smrt pro ně. Později Margaret snívala o tom, že jejíděti přijdou po smrti do nebe, vybaveny nejkrásnějšími andělskými křídly z krajek a sněhu, a uvidí tam

Ježíška.

Když přišla na svět Lucy, bylo Margaret dvanáct let, a když se narodil Jude, čtrnáct. V té částiAppalačského pohoří, kde žila, v okrese Pelzer, nebyla výjimečně mladou matkou, ale sousedům jí bylolíto, protože byla nešťastná. Nikdo nikdy neplýtval dechem na to, aby řekl dobré slovo o A. J. Dillardovi.Byl vzorem nejnižší formy existence, jakou může vést běloch v této části světa, v okrese, kde žili jenběloši, s nepsaným zákonem o tom, že černoši se nesmějí v okrese zdržovat po západu slunce. Když vetřicátých letech přišla na Ameriku krize, nikdo v okrese Pelzer si ani nevšiml rozdílu v hospodaření.

Lucy se narodila hladová a Margaret měla málo mléka, které bylo stejně slabé, a tak Lucy většinu svéhodětství hladověla.

Nikdy nedokázala přesně odhadnout, kdy pochopila, že je otec nebezpečný. Vyrůstala a zvykla si vídatkrev a rány na matčině tváři. Myslela si, že pro muže a ženu je obvyklé bojovat spolu pěstmi. Bití změnilomatčinu podobu. Jak plynula léta, Margaretiny oči byly stále utrápenější a tvar jejích čelistí a lícních kostíse znetvořil, protože je měla opakovaně zlomené. Ale Lucy si ji navždycky zapamatovala jako hezkou.

Když jí bylo pět a Judovi tři, otec odešel z hor a nechal se najmout jako dělník u tabákové firmy na okrajiRaleigh. Někdy se vrátil na zimu zpátky a někdy poslal poštou peníze, ale v následujících pěti letech sestále více vytrácel z jejich života. Margaret v jeho nepřítomnosti rozkvetla a objevila, že dokáževypěstovat na kamením posetých polích víc úrody, než kdy dokázal její manžel. Na dvoře u svéhoneomítnutého domu pěstovala slepice a křepelky a včely. Lucy a Jude se naučili jak s klacky a červy lovitryby na březích řeky Horsepasture a většinu roku chytali pstruhy k obědu. Margaret uměla používat pušku

jako kterýkoli muž v údolí a prodávala zvěřinu a maso z medvědů, které zastřelila, a kupovala za tovšechno potřebné pro farmu. Když bylo Lucy deset, uměla používat pušku stejně dobře jako matka a byla

hrdá na odřené místo na rameni, když šla spát po úspěšném lovu. Nabrousila si zuby na otcově ručnici ažádná veverka, králík nebo vačice před ní nebyli bezpečni. Ta puška se stala její součástí, uměla s nízacházet tak zručně, jako vyvalovala těsto na sušenky.

Jednou zastřelila divokého krocana, když ho předtím celý den stopovala. Byl to dospělý samec, nádhernédivoké zvíře. Přistihla se při tom, že obdivuje jeho vychytralost, když prchal hustým porostem ostružiní ašípků a pohyboval se mrštně jako dostihový kůň, zatímco ona na holých místech v lese sledovala jeho

stopy, velké jako chlapecká ruka.

V kostelech Appalačského pohoří se v době Lucyina dětství uctíval přísný a nepromíjející Bůh. Ačkoli bylyrodiny Margaret i A. J. negramotné, obě tupě a oddaně věřily v Bohy. Jejich víra byla konzervativní,nekompromisní a ve své intenzitě prostá. Členové církve primitivního Boha a jeho svatých na výšináchsvého náboženského vytržení, když se cítili v blízkosti Boha, nechávali mezi bledými a počestnýmishromážděnými kolovat jedovaté hady, protože věřili, že jim hadi neublíží, pokud je jejich víra v Bohaupřímná. Lucy si vzpomínala na shromáždění, kdy dva muži touto zkouškou neprošli a svíjeli se bolestmina podlaze, uštknuti východním chřestýšem diamantovým, který se na shromáždění objevil poprvé. Jeden

z mužů, uštknutý do oční bulvy, zemřel během několika minut.

Když Oakieho Shiverse pohřbili, kazatel vyzval své stádo, aby se pokusili žít lépe, a všem vyložil, že mělbožské vidění, jak se Oakie svíjí ve věčném pekelném ohni s jedovatými hadími zuby stále zakousnutými

do oka.

Kazatel se jmenoval Boy Tommie Green a Pán se mu zjevil v hořícím voze nedaleko pole pod ChimneyRock a povolal ho hromovým hlasem k vedení lidí prostřednictvím hadů. Kazatel křičel svoje kázání, kterési nikdy nenapsal, a jméno Ježíš nikdy nešeptal. Slovo Ježíš proťalo vzduch, když Boy Tommie mluvil, aovládal je jako zvuk, kterým lekal horami zlomené hříšníky, přicházející do jeho kostela pro útěchu apodporu. Věčný život připadal zvlášť krásný lidem, kteří jedli zpěvné ptáky a toulavé psy a kteří se

pokoušeli vydobýt ubohou úrodu z polí, na kterých leželo víc žuly než hlíny.

Jako většina mužů z hor v tom kraji si A. J. vyráběl kořalku sám nad řekou Horsepasture, když skončilatabáková sezona a on vyčerpal všechny ostatní příležitosti. Jak plynuly roky, jeho návraty byly čím dálhorší a Lucy nikdy neviděla otce mírného nebo střízlivého. Všechno na něm bylo tvrdé jako zkamenělávyvřelina. Bití ženy a dětí pro něj bylo sportem, kterému se mohl oddat po probuzení, napůl opilý, trpícíkocovinou, kdy mohl svou rodinu sehnat dohromady, zmlátit je kvůli hříchům, které nespáchali, pak zesmutnět, přestat mluvit a začít celý cyklus znovu, až se napije dalšího doušku čisté whisky.

V zimě se Jude a Lucy modlili, aby tabáková pole v Severní Karolíně začala kvést. Naučili se, že manželéjsou doma pány a že muži mají nadvládu nad ženami a dětmi a všemi polními zvířaty, ale že Boy Tommieje vyvolen k tomu, aby je všechny ochránil od hněvu a vrozené krutosti jejich otce.

Boy Tommie uměl mluvit neznámými jazyky a citovat evangelium svatého Lukáše od začátku do konce,aniž by se jedinkrát podíval do bible. Byl zázrak, když došlo na věci Páně, ale nemohl být pokládán zasvatého, protože víc než bibli věnoval pozornost ženám.

K Dillardovům na farmu chodil Tommie vždycky, když byla tabáková sezona v plném proudu a když si byljist, že A. J. je pryč. Než vstoupil do domu, aby si s Margaret přečetl bibli, pustil na udusaný hliněnýdvorek jedovatého ploskolebce, dal Lucy a malému Judovi dlouhé hole a naučil je, jak hada honit podvoře, aby jim neutekl do řeky ani do lesa. Had měl barvu jako cesta v říjnu a zatímco ho děti trápily, Boy

Tommie dával v domě Margaret duchovní útěchu.

Jednoho roku se A. J. nečekaně vrátil v září se zlomenou rukou, špatně narovnanou a upevněnou vdlahách doktorem samoukem, který sešíval sezonní dělníky, když se navzájem pořezali nebo se poranilina tabákových polích. A. J. měl intuici nevzdělance a rychle pochopil situaci, když uviděl děti, jak zvedajíhada do vzduchu na tyči, bez dozoru, v nadpozemském tichu pozdního odpoledne.

Když našel Tommieho ležet na své manželce a oba byli nazí jako v den zrození, zabil kazatele jedinou

ranou sekery. Sekera rozsekla Tommiemu mozek napůl a jeho krev vystříkla na dvě stěny a Margaretinutvář. A. J. jí rozmazal milencovu krev po obličeji a krku a kousky mozku po ňadrech a břiše. Rozbil jíobličej tak, že se její krev smísila s krví Tommieho jako něco svatého a láskyplného. Bil ji zdravou rukou,až poznal, že jí zpřerážel kosti v obličeji a sobě kost v té ruce. Pak ji táhl ven a nahou ji vykopl na dvůrpřed očima drůbeže, muly a dvou ustrašených a vyděšených dětí.

Odtáhl ji k řece a po cestě proklínal Boha i jméno své manželky. Oba dva byli pokryti krví mrtvého.Ponořil Margaret obličej do koryta řeky a voda se její krví zbarvila na šarlatovo. Chvíli ji držel pod vodou,pak ji zase vytáhl na vzduch a řekl jí, aby se připravila na smrt ve vodě, protože jim Pán nařídil, aby se vživotodárné vodě znovu narodili. Křik jeho ženy neznamenal nic ve srovnání se zuřivostí a spravedlivostí

jeho pomsty, ale dopustil se chyby, strašné, nenapravitelné chyby, a žil tak dlouho, aby mohl v agonii

litovat. Nedbal mlčení své zahořklé, hezké dcerky, která přišla k řece s hadem obtočeným na koncidlouhého klacku, s hadem, kterého se naučila milovat a důvěřovat mu.

A. J. vzal Margaret za krk a udeřil jí hlavou o ostrou skálu, takže jí vzadu způsobil ránu a nová krev seřinula do vody. Ale pod vodou uslyšela vzdálený, tlumený výkřik manžela, který neviděl, jak mu dívkaklade hada kolem krku, jako zmítající se volný límeček barvy hor. Jedovaté zuby zasáhly nejprve klíčníkost a pak vypustily druhou dávku jedu poblíž páteře. V tu chvíli A. J. hada chytil a hodil do vody, kdeploskolebec doplaval na protější břeh a po dlouhém zajetí zmizel v lese.

Když A. J. Margaret pustil, vzala ji řeka, ve které byl dost silný proud. Byla by se utopila, ale zachytila sepevně na vystouplých kořenech platanu a visela na nich, dokud nenabrala dech a neuvědomila si, kde je.Dívala se na Lucy a malého Juda, jak utíkají po cestě nahoru a A. J. za nimi, ale jeho pohyby se každým

krokem zpomalovaly. Jeho ruka stále hledala na zádech uštknutí, na které si nemohl dosáhnout. Zdravé

prsty se neustále pokoušely nahmatat, co ho to bolí. Jednou nebo dvakrát zaskučel, pak se obrátil zpět adíval se na svou ženu. Jed mu hořel v žilách, ale pořád ještě měl dost síly na to, aby odtáhl těloTommieho k řece. Odplivl si, když čilý proud odnesl tělo k prvním vodopádům, kde se zaklínilo mezi dvěskály. Margaret s děsem pozorovala, jak si tělo v proudu sedá, Tommie otvírá ústa a mrtvé oči a bílá voda

se mu přelévá přes ramena.

Držela se na kořenech, studená voda jí zpomalovala bušení srdce a průtok krve, a neodvážila se vylézt zřeky, dokud nebylo šero a nemohla doufat, že zuřivost a bolest jejího manžela poleví.

Nechávala za sebou mokrou stopu. Vešla do domu a hledala děti, které pozorovaly tu scénu z velkéhokamene, odkud měly výhled na celou farmu, kde se jejich dětství tak pokazilo. Znala nazpaměť, kdevšechno v domě je, a tak dotápala k petrolejové lampě a zásuvce, kde schovávala sirky, a zapálila světlo,které přinutilo tmu o kousek ustoupit. Vyšla na dvůr, zvedla si lampu k obličeji, aby ji děti viděly, kdybybyly někde schované a dávaly pozor. Zahoukala na ně jako sova, kterou dovedla výborně napodobit.Později si děti vzpomněly častěji na to napodobované soví houkání než na zvuk jejího vlastního hlasu.

Tiše jako řasy seděly na skále a čekaly, jestli se objeví otec a srazí matku na zem. Celá okolní hora sezdála jeho příchodem v nebezpečí. Lucy vycítila bezpečí, a tak dala bratru znamení stisknutím ruky a obaseběhli k domu po kamenité cestičce, kterou znali nazpaměť.

Potkali matku, jak nese ze stodoly dlouhý kus silného provazu. Drůbež byla vyplašená a vzrušeně kdákalado noci. Šumění řeky ji utišilo, když se blížili na tvrdý, udusaný dvorek.

„Osedlejte mulu,“ řekla matka víc do noci než Lucy a Judovi a obě děti se vydaly ke stodole, zatímcoMargaret s dlouhým provazem, tak těžkým, že se pod jeho tíhou potácela, vstoupila do domu. Světlolucerny zasvitlo na dvůr jako divoké, žluté oko jestřába. Jakmile se rozhodla, co udělá, pohybovala se

úspornými pohyby.

Opilý A. J. ležel a chrápal na zakrvácené posteli, kde zabil Tommieho a kde byly počaty obě jejich děti vbídě jejich ubohých, předem daných životů. Krk měl opuchlý jedem. Necítil provaz, který mu Margaretpřehodila přes hruď a pevně přitáhla k železné konstrukci postele. Pak otočila lano kolem něj, protáhla sepod postelí, vylezla na druhé straně a pevně utáhla kolem jeho těla. Trpělivě jako pavouk ho hustěomotala provazem dost tlustým na to, aby udržel dospělého býka. Vypadal jako můra ve smrtícímhedvábí. Chtěla, aby neměl šanci uniknout, protože teď už věděla, co je v sázce a jak chutná nenávist na

jazyku a v nitru.

Margaret neměla zrcadlo a raději by se na sebe ani nepodívala, když cítila poraněná, bolavá místa naobličeji. Nahmatala si je prstem odřeným o skálu. Při každém pohybu cítila, jak rány pálí jako oheň. Alepracovala pomalu, metodicky, a měla svůj plán. Pomohla dětem naložit všechno jídlo z domu na vůz,stejně jako všechny šaty, přikrývky a zásoby. Děti plnily pokyny do písmene a nemluvily. Proměnila se pro

ně v přízrak, v podivnou ženu, která byla tak svatá, že spala s mužem milovaným hady a vdala se zamuže tak zuřivého, že se pokusil oba zabít.

Margaret sešla k řece a vybrala si kámen velikosti dětské boty. Těšilo ji svírat ho v dlani, potěžkat, cítitjeho váhu a tvar. Řekla dětem, aby šly na vůz a pokusily se usnout na balících peřin a prádla. Jude usnulhned, ale Lucy jen předstírala, že spí, a pozorovala, jak se matka vrací do domu, kde bylo světlo a kde sejí měla odhalit většina znalostí o vztahu mužů a žen, které si uchovala celý život.

A. J. Dillard se probudil strašnou bolestí v ranách od hadího uštknutí na zádech a ramenou, která byla

dost vážná na to, aby ho mučila, ale nemohla ho zabít. Whisky v něm otupila ostrost vnímání, než upadl v

bezvědomí na postel. Měl sucho v ústech a potřeboval se napít vody, když se probudil z bezesného,neklidného spánku. V puse cítil bavlnu a písek. Začal vzlykat, když cítil, že ho rány pálí, a pokoušel se naposteli otočit. Vtom ucítil, jak se mu do žil na krku zařízlo lano. Vykřikl Margaretino jméno a litoval, kdyžmu odpověděla.

„Rozvaž mě, ženská,“ poručil, když uviděl vstupovat do místnosti její stín. Cítil příliš velkou bolest, aby sivšiml podrobností, zvlášť té, že v ruce nese kámen. „Pak tě konečně zabiju a po tobě tu holku, co na mě

dala toho hada.“

„Z tý postele se už nedostaneš,“ odpověděla žena a blížila se k němu.

„Tak mi dej aspoň napít vody, když mě chceš zabít.“

„Tam, kam půjdeš, nebudeš žádnou vodu potřebovat,“ odpověděla Margaret, vylezla na postel a sedla simu obkročmo na hruď. Dívala se mu přímo do očí.

„Ty vypadáš po tom vejprasku,“ zasmál se přes bolest, kterou cítil.

„To bylo naposledy, co jsi mě zmlátil,“ odpověděla manželka a uhodila ho kamenem do hlavy. Vykřikl a na

jeho horní čelist dopadla druhá rána. Bušila mu do hlavy a do obličeje, dokud bylo poznat, že to jeobličej. Byl pokrytý krví, hleny z nosu a slzami. Lucy se držela tak dlouho, jak to šlo, ale pak už nemohlavydržet otcovo naříkání. Stále opakoval, že lituje toho, co udělal, a že ještě není připraven odejít ze života

a postavit se před hněv božího soudu. Čím víc krve ztratil, tím byl pobožnější a mluvil čím dál tím víc jako

kazatel Tommie.

Lucy se rozběhla k matce a pokusila se ji odtáhnout od otce, ale Margaret byla ve své zuřivosti jakopuštěná ze řetězu a nesnesla, aby jí někdo bránil. Pořád bušila do manželovy tváře, dokud jí neumdlela paže. Pak šla ke kbelíku s vodou a umyla si ruce a tvář od krve.

Nakonec začala rozlévat petrolej na podlahu z borovicových prken, na záclony a neumělý nábytek bezohledu na budoucnost a na to, že petrolejem plýtvá. Lucy nechápala, proč matka lije petrolej na stůl astěny, ale otec to pochopil a začal se vzpínat na posteli, aby přetrhal provazy. Podařilo se mu zvednout

postel z podlahy a pomalu, centimetr po centimetru se s ní pohybovat po místnosti, ale pak Margaret

vylila poslední zbytek petroleje přímo na něj.

„Nemáš na to odvahu,“ řekl jí manžel, ale málo znal hloubku a sílu nenávisti, kterou jeho manželka

chovala v tajných hlubinách svého ženství.

Margaret Dillardová se s manželem rozloučila mezi dveřmi. „Pozdravuj ode mě satana, A. J.“ Pak hodilalucernu k posteli a vyběhla k vozu.

Křik umírajícího otce provázel Lucy po cestě z údolí od řeky Horsepasture a zůstal s ní na dlouhé, zrádné,blátivé cestě, která vedla z hor do Seneky v Jižní Karolíně. Nikdo nebydlel tak blízko, aby zahlédl oheňnebo slyšel Dillardovy naléhavé prosby. Jejich matka už nevěnovala domu ani svému druhovi jedinou další

myšlenku a soustředila se na to, aby udržela mulu uprostřed cesty.

Na cestě z hor, kde Margaret strávila celý svůj život, se setkali s nečekanou vlídností. Manželky farmářů,utrápené vlastní samotou, rozeznaly nemluvnou odvahu, která přivedla ženu s rozbitým obličejem k jejichdveřím prosit o jídlo.

Krmily ji vejci, mlékem a sýrem, protože byla žena a protože měla dvě děti. Nikdo by nebyl tak štědrý k

muži, který by cestoval sám.

Celý měsíc se potulovali po vedlejších cestách a navštěvovali menší města Jižní Karolíny, zatímco seMargaret pokoušela něco vymyslet. Na jedné farmě poblíž Clintonu v Jižní Karolíně zachytila svůj obraz vzrcadle a rozplakala se. Kdysi byla pyšná na svou krásu, ale teď pocítila zvláštní stud, který v ženěvzbuzuje vlastní ošklivost. Nevěřila, že by se do ní s takovou změněnou, znetvořenou tváří ještě mohlnějaký mladý muž zamilovat. Když ona sama pociťovala odpor ke svému obrazu v zrcadle, nemohladoufat, že by vzbudila pozornost nějakého slušného nebo hodného muže. Protože neměla představu codělat nebo kde se usadit, pobízela svou mulu z města do města a doufala v zázrak. Ale pro MargaretDillardovou a její děti se žádný zázrak nekonal a u Newberry mula pošla.

V nejbližším městě zavedla děti před vrata zařízení protestantské církve, které se jmenovalo Sirotčinecduchovenstva Beránka božího a který spravovali misionáři navrátivší se z hlásání slova božíhodomorodcům na Sahaře v Africe. Nacházel se na silnici z Newberry do Prosperity, v městě Duffordville.Město bylo postaveno podél železniční trati a jeho domy vypadaly tak anonymně a bezvýrazně, že to odnich muselo odvrátit každé neštěstí, jak se v takových městečkách věřilo. V jejich architektuře i zařízenínebyla ani stopa po marnivosti. U vchodu do sirotčince jim Margaret ukázala hlavní budovu, patrový důms okny bez okenic a dvěma neomítnutými dórskými sloupy, které vypadaly jako berly.

„Tady přijímají sirotky,“ řekla Margaret dětem. „Tady budete žít.“

„Ale my máme tebe,“ vykřikla Lucy. „Máme matku.“

„Já vím,“ odpověděla matka netečně a mátožně.

Té noci se utábořili pod mostem a rozdělali oheň, který je ohřál. Margaret děti nakrmila posledními zbytky

jídla, které ušetřila. Nerozhodnost ji porazila a její oči se vzdaly všeho pomyšlení na vysvobození. Modlilase tak, jak jen se lidská bytost může modlit, a jediné, čeho dosáhla, byla smrt muly. Srdce měla unavenéa přepracované. Margaret Dillardová zazpívala dětem ukolébavku a pošeptala jim, že jejich obličeje vodlesku ohně vypadají krásně. Když usnuly, políbila je, přikryla svou pokrývkou a oběsila se na kusuprovazu na mostě nad nimi. Pohlížela na svou smrt jako na poslední a jediný dar, který svým dětem může

dát. A děti se tváří v tvář tomu daru probudily.

V létech, která následovala, nemohla Lucy vyslovit slovo „sirotek“, aniž by se přitom zachvěla strašnouvzpomínkou. Pro ni byl sirotek dítě, ke kterému může beztrestně přijít zlo, nevinná oběť podřízenášpatnosti. Ve věku deseti let viděla Lucy Dillardová, jak byl zavražděn její otec a jak se matka oběsila naželezničním mostě, a měla právo si myslet, že viděla už všechno, co může svět mladé dívce nabídnout.

Pak poznala reverenda Willise Bedenbaugha.

Velmi brzy zjistila, že obyčejní lidé jenom s velkými obtížemi milují sirotky. Sirotek je něco nepotřebného,opuštěného, pohozeného u silnice, naprosto závislého na milosrdenství a útrpnosti cizích lidí. Později jirozzuřovalo, když ve filmech viděla sirotky, kteří vždycky potkali štědré, dobrosrdečné rodiny, které s nimi

jednaly, jako by se mezi ně dostali přirozenou cestou. Lucy věděla, že na světě je příliš mnoho WillisůBedenbaughů a že si vybírají oběti v sirotčincích celého světa.

Reverend Bedenbaugh byl měkčím vydáním božích mužů, kteří se rodili v horách Severní Karolíny. Bylhrdý na svou mléčnou pleť a světle hnědé vlasy, které mu dodávaly vzhled velké, samolibé broskve. Nosil

drahé boty bez jediné poskvrnky, vyleštěné osmnáctiletým slabomyslným sirotkem s násilnickoupovahou, kterého nemohli umístit do křesťanské rodiny. Jmenoval se Enoch a bydlel ve stáji u stodoly.

Protože v sirotčinci nebyla škola, osmnáct sirotků dvakrát denně chodilo do kaple, kde museli přestátkázání, které jim reverend předčítal slovo od slova z knihy nazvané Umění kázat. Jeho hlas se nesl maloukaplí a byl pokojný a uhlazený, takže se Lucy zdál pěkný. Reverend Bedenbaugh byl prvním člověkem,

kterého znala a který vystudoval vysokou školu. Na prvních pobožnostech se s Judem divili, kde jsou hadi.

Nedokázali si představit, jak může křesťan měřit svou lásku k Ježíšovi, když nebere do ruky hada, kterýho přitom může uštknout a zabít. Ale nikomu se se svou vírou nesvěřili a zvykli si na méně nebezpečnápovinná kázání v nížině Jižní Karolíny.

Reverend Bedenbaugh znásilnil Lucy až poté, co strávila v sirotčinci měsíc. Potom jí utřel slzy, přečetl jídlouhý úryvek z bible o Efezských a vyložil jí, jak jsou ženy nemravné a že jejich těla vyvolávají vezbožných mužích smyslnost. Odměnil ji kouskem lékořice a ona od toho dne chuť lékořice nesnášela.

Zjistila, že neznásilnil všechny dívky, že má své oblíbenkyně, které dostávají u oběda větší porce a nemusí

dělat těžké práce na farmě sirotčince, kde děti pracovaly. Když se opil, přicházel do velké místnosti, kdeděti spaly na palandách. Obvykle přicházel ve tři ráno a vybíral si. Všechny jeho oblíbenkyně musely spátna dolních kavalcích a nesměly nosit spodní kalhotky. Lucy se brzy stala jeho oblíbenou kořistí. Naučila senenávidět pach skotské stejně jako chuť lékořice.

Jednou v noci, když do ní reverend vnikl, otevřela Lucy oči a uviděla svého bratra Juda, jak se na ni dívá s

lítostí, zuřivostí a bezmocí všech chlapců, kteří jsou svědky takového výjevu. Zvedla k němu ruku ve tměa Jude z horní palandy natáhl svou a stiskl ji a držel po celou dobu, dokud reverend neukončil své dílo aneodvalil se z ní. Potom odešel do své pracovny ve vedlejší místnosti, četl si v bibli a kouřil dýmku. Pachtabáku vnikal do tmavé ložnice a děti mohly usnout, protože věděly, že tu noc jsou už před dalšímútokem v bezpečí. Pak zhasil petrolejovou lampu a usnul na malém lehátku vedle svého psacího stolu.

V listopadu znásilnil novou dívku hned první noc, kdy spala v sirotčinci. Ostatní ji slyšeli, jak ve tmě bojuje

a křičí a jak jí reverend Bedenbaugh nakazuje, aby zavřela pusu a poddala se vůli Páně. Také slyšeli, jakjí zlomil krk. Enoch ještě před ránem mrtvolu odnesl a pohřbil ji vedle Margaret Dillardové na hřbitověchudých, který ležel v sousedství sirotčince. Pití se pak zhoršilo a tehdy začal Bedenbaugh dávat přednost

Lucy, protože se nebránila a nedělala rámus. Její bratr Jude také nedělal rámus, ale držel sestru za rukupokaždé, když byla na dolní posteli znásilňována.

Jude po útocích na sestru začal sledovat každé Bedenbaughovo hnutí, když se pak vrátil do pracovny.Velké nezakryté okno poskytovalo kazateli výhled na spící děti, ale také umožnilo Judovi, aby hopozoroval. Reverend seděl na židli a zahájil obřad kouření dýmky. Pečlivě vyčistil hlavičku kapesnímnožem, pak protáhl troubel čistým bílým čistítkem. Kouřil tabák značky Prince Albert, který uchovával vevelkých plechovkách na psacím stole. Čichl k silnému, drsnému tabáku, potom palcem a ukazováčkemnabral špetku a plochým nástrojem, který Judovi připadal jako hřebík, ji pěchoval dovnitř dýmky. Pakvytáhl stříbrný zapalovač, obdivoval ho ve světle lampy, cvakl palcem na malé kolečko a přiložil plamen ktabáku, jehož pach brzy vnikl do ložnice a uspal Juda. Reverend Bedenbaugh pak dopil půllitrovou láhevskotské a upadl do těžkého spánku, přerušovaného hlubokým, komickým chrápáním.

Judovi trvalo měsíc, než si vymyslel plán, o který se dvakrát denně modlil v kapli. Tu noc, kdy se reverend

vrátil do své pracovny a Jude slyšel Lucy tiše plakat, pozoroval za osvětleným oknem přípravy na obvyklý

obřad. I Lucy už spala, když se chlapec jako kočka smekl ze své palandy a plížil se k WillisiBedenbaughovi. Chtěl, aby reverend tipce litoval, že si vybral ke znásilnění sestru Juda Dillarda, který senarodil v horách a nesl v sobě od narození divokost lidí z hor. Čekal, až se ozve chrápání, a hned nato

vstoupil do pracovny.

Změkčilec spal a chrápal pod péřovou pokrývkou. Jude přišel ke stolu a uviděl hněvivě žhnoucí oko dýmky

v popelníku. Otevřel první zásuvku napravo, jak často viděl u Bedenbaugha, sáhl dovnitř a nahmatalplechovku s kapalinou do stříbrného zapalovače. Našel zapalovač vedle dýmky, uchopil ho levou rukou aplechovku vzal do pravé. Matka to udělala jinak, ale Jude měl skoro stejnou myšlenku. Její síla spočívala v

její rozhodnosti, v tom, že si celý plán vymyslela. Jude si přál, aby byl starší a víc chápal, ale byl doststarý na to, aby si uvědomil, že už dál nemůže držet svou sestru za ruku, aniž by umřel hanbou.

Otevřel malé červené víčko plechovky a začal kapalinu rozlévat na péřovou pokrývku, pod kterou spalreverend. Trochu to žbluňkalo, a tak se to pokusil sladit s jeho chrápáním. Jude byl trpělivý, a ačkoli totrvalo téměř půl hodiny, podařilo se mu vyprázdnit plechovku, aniž by vylil kapku na sebe.

Dalších deset minut se pokoušel sebrat odvahu a zapálit zapalovač. Nikdy to nedělal, jenom pozorovalreverenda. Nahmatal palcem hrubé kolečko. Představoval si, že s ním jen otočí a ze zapalovače vyskočíplamen až na střechu sirotčince. Jednou cvakl, ale nestalo se nic kromě škrábavého zvuku, jako kdyžhlodavec běhá v krabici. Ten zvuk změnil rytmus knězova chrápání. Jude čekal celou minutu, než seodvážil dalšího pokusu. Podruhé to nebylo lepší a reverend se zase ve spánku převrátil. Potřetí seBedenbaugh probudil a ucítil kapalinu, kterou byla nasáklá i jeho noční košile. Počtvrté už Jude práci sezapalovačem zvládl.

„Jak to, že jsi z postele?“ zamumlal muž těžce.

Zapalovač škrtl a chlapec, než ho přiložil k pokrývce, zazpíval čistým hlasem: „Vím, že mě Ježíš miluje,neboť to bible slibuje.“

Pak Bedenbaugha zapálil. Muž se změnil v ohnivý sloup. Vyskočil z postele a v hořícím nočním prádle sedal na útěk. Proběhl s křikem ložnicí a každým krokem se měnil v pochodeň. Hořel stále jasnějšímplamenem a jeho jazyk, nedotčený ohněm, vydával jenom příšerný křik, ne slova. Na konci místnosti odvlasů chytly bavlněné závěsy a zkroucené a zčernalé tělo padlo na kolena. Zemřel v zápachu svéhozkaženého, zčernalého masa.

Jude Dillard se díval, jak hořící muž klesá na druhé straně místnosti, a všiml si, že se ohnivý jazyk šplhápo závěsech. Uvědomil si, že ve věku osmi let právě zabil prvního člověka v životě, a cítil čistotu ducha,kterou v člověku zanechává spravedlnost jako svůj podpis. V jeho duši zůstal hořící obrys muže navždy.Žádná Judova zpověď nebo projev lítosti nikdy neobsahovaly výčitky svědomí nad smrtí WilliseBedenbaugha. V děsivých snech bude Bedenbaugh krvácet společně s jeho otcem v hrůzném spojenectvía jejich společné výkřiky budou spícího kněze znovu a znovu učit o ohnivých trestech. Jeho rozjímavý auzavřený život začal, když pozoroval, jak jeho nepřítel padá na borovicovou podlahu, a uslyšel hlasysirotků křičet „hoří“. Také to znamenalo počátek jeho mlčení. Jude nedokázal celé dva roky po požáru vsirotčinci promluvit ani slovo. Lucy ho vyvedla z ohně za ruku a on ji poslechl jako beránek. Se stejnoupokorou očekával svůj osud po spáchané vraždě.

Dům hořel celou noc a s ním přišla o zaměstnání polovina lidí z vesnice. Všeobecně se mělo za to, žeBedenbaugh usnul po vypití půl láhve skotské a popel z dýmky zapálil postel. Byl jedinou obětí neštěstí,které sám způsobil, a vesničané viděli v té příhodě záblesk spravedlnosti. Jeho ostatky byly rychlepohřbeny a brzo se na něj zapomnělo, protože z ohořelých trosek vyhrabali jen o málo víc než zuby a

kosti.

Sirotci získali dočasný domov v ubytovně dívčí školy v Newberry, a jak se mezi farmářskými rodinami zPiedmontu začala šířit výzva k pomoci, začaly si je pomalu rozebírat. Farmář z Florence, který pěstovaltabák, si z řady vybral Juda, ale Lucy ho od jeho úmyslu odvrátila, protože tvrdila, že nemůžou rozdělitbratra a sestru a zničit tak zbytek rodiny, kterou jeden pro druhého ještě představují. Když se poprázdninách vrátily do ubytovny studentky, Lucy a Jude byli poslední ze sirotčince, kdo ještě nenašli

domov.

Lucy hledala něhu a vysvobození v očích lidí, kteří se přišli na ni a jejího bratra podívat a odhadovali jestejně znaleckým okem jako dobytek. Věděla ale, že nic není tak zbytečné a nežádoucí jako sirotek. Kdyžse spojila se svým nemluvným, postiženým bratrem, nikdo je nechtěl. Každým dnem v Newberry jí očitvrdly a získávala vnitřní sílu, když začala chápat, jaké je břemeno připadat lidem bezcenný. Toho léta setvořil její charakter. Lucy byla žijícím důkazem toho, jak se osudem zkoušené dítě začne samo o sebestarat. Hájením bratrových zájmů se změnila sama.

V září Lucy vyslechla rozhovor, ve kterém školní kaplan mluvil s vedoucí dívčí ložnice o možnosti dát Jududo státní nemocnice pro duševně choré na Bull Street v Columbii. Slyšela o divných dětech, které posílají

do Bull Street a které se odtamtud už nedostanou. Lucy se rozhodla, že s bratrem zažili už dost zlého.

Věděla, že bratr se sám odsoudil ke stavu kajícnosti, která omezuje všechny jeho bdělé chvíle. Byl tomírný chlapec, zpěvavý ptáček, který ztratil hlas kvůli strachu z jestřábů. Jude potřeboval silnou sestru aona už silnou byla. On přinutil jejího mučitele zaplatit strašlivou cenu za znásilnění a ona ho ochrání odkobky v blázinci. Dva dny kradla jídlo z kuchyně a schovávala je pod své lehátko. Z pokladničky pro chudé

v anglikánské kapli Lucy klacíkem s nalepenou žvýkačkou, kterou odhodila nějaká studentka, jakozázrakem vyšťárala osmdesát šest centů. Sama si dala rozhřešení a vysvětlila nic nenamítajícímu bratrovi,

že oni jsou chudí jako kdokoli z těch, kdo by ty peníze pro chudé mohl dostat.

Té noci vyklouzli z ložnice. Lucy vedla bratra za ruku a kráčela spícím, do sebe ponořeným městem napředměstskou silnici, o které věděla, že ji nazývají columbijská dálnice. Osm hodin po ní oba šlapali avzdalovali se kilometry od města. Měsíc se potulovali po cestách Jižní Karolíny, spali na pasekách v lesích,v kukuřičných polích, na senících a ve stájích. V noci chodili, nedůvěřiví jako noční živočichové, a učili sevychutnat chuť syrových vajec a teplého mléka nadojeného od krávy. Paběrkovali a drancovali napozemcích farem, kde se dalo. Náhodou se pustili k pobřeží a vyhnuli se Columbii, protože se děsiliblízkosti Bull Street a útulku pro blázny. Protože se vydávali na cestu po západu slunce, cítili se dobře přisvitu hvězd a chodili po blátivých cestách mezi rozlehlými poli s dozrávající úrodou, pod nočním nebem se

zářícími souhvězdími, které nedovedli pojmenovat.

Ruku v ruce prochodili nepovšimnuti Jižní Karolínu. Jako stopa za nimi zůstávaly rozbité skořápky vajec.Živili se také lesními plody a planými jablky. Pozorovali opilého farmáře, jak holí umlátil psa za to, žezakousl kuře. Té noci u ohně, který byl vidět na kilometry daleko, to kuře snědli a Lucy se ještě léta smála

při vzpomínce na to, že Jude chtěl sníst taky toho psa. Na drsné pouti temnotou se naučila, že hladrozšiřuje obzory známých jídel. Držela je vzájemná láska a oba na to putování vzpomínali jako nanejšťastnější dny svého zničeného, neblahého dětství.

Bez nějakého plánu se při svém bezcílném bloudění jako ve snu dostali pod stromy, které byly ozdobenydlouhými šálami mechu, a pod palmy, což signalizovalo blízkost pobřeží. Sama půda pod nohami seznatelně měnila, byla víc písčitá a kyselá. Vyvstávala před nimi neviditelná vodní hladina a cypřišovébažiny se ozývaly nočním houkáním sov a voláním aligátora, který bránil své území před jiným samcem vinkoustově tmavé vodě plné bahna, semen a řas. Prošli hlubokými lesy nepovšimnuti tisícem očí, kterésledují stinný, uzavřený svět, kde většina živočichů jsou lovci a všichni jsou kořistí.

Protože žili v noci, připadali si jako v pohádce. Jude pořád ještě nemluvil, a tak o všem rozhodovala Lucy.Například kde se schovají za bílého dne. Putovali, dokud nezačali slábnout. A jakmile začali slábnout,blížila se rychle smrt. Když Lucy nemohla vzbudit vyhladovělého Judu ze spánku, vydala se rovnou zakouřem, stoupajícím z neomítnuté farmářské chalupy. Bez váhání zaklepala na dveře. Otevřela jí prvníčernoška, se kterou kdy mluvila. Jmenovala se Lotus a pro Lucy a jejího nevědomého bratra to byl denvysvobození. Lucy nemohla přivést bratra ke dveřím chudších a lepších lidí, kteří by měli zároveň takpřirozeně velkorysého a štědrého ducha.

Když se Jude probudil, sál malíček obrovské černošky, která ho předtím namočila do džbánu melasy,namleté jejím mužem. Namazala Judovi melasou dásně a zuby. Lotus jako malá sama poznala velkéhladovění, a tak se ujala úkolu vykrmit dvě bílé děti, které se znenadání vynořily u jejích dveří na okraji

Congareeské bažiny.

Tři týdny Lotus krmila nalezené bílé děti a sledovala, jak se jim vrací barva do tváří. Krmila je sušenkamitlustě namazanými máslem, slaninou osmaženou na železné pánvi a tolika vejci, kolik do nich jen nacpala.

K obědu i večeři vařila všechnu možnou zeleninu, kterou na své zahradě našla. Pochutnávali si na zelí,hrášku, ibišku a nakládané řepě. Lotus nacpala jejich cévy tukem, železem a vitaminy.

Ale nějaký farmář, který vezl náklad sena k Orangeburgu, uviděl dvě bílé děti, jak si hrají na dvorku černé

rodiny, a ohlásil to smírčímu soudci, se kterým navázal rozhovor v obchodě s potravinami na šestkilometrů vzdálené křižovatce. Farmář splnil svou povinnost a pokračoval neznámý dál k Orangeburgu, ale

život Lucy a Juda Dillardových se měl zase změnit.

Protože černí a bílí nesměli bydlet společně, šerif Whittier prostě Lucy a Juda sebral, posadil je vzadu doauta a odvezl do okresního vězení, kde děti zůstaly přes noc.

Zase si připadali nechtění a bezcenní. Z vězení je přestěhovali na faru a potom posadili do vlaku doCharlestonu s místním soudcem, který je předal strašidelné ženě, oblečené v černém hábitu s kapuci, ježje přivítala v Katolickém sirotčinci svaté Uršuly v Charlestonu. Děti zakotvily v tiché ulici se stromyporostlými lišejníkem, v bizarním světě zlatých kalichů, kadidla a kněží obléčených v nádherné ornáty,kteří mumlali latinsky. Ale přišly ke katolickému náboženství bez předsudků, protože katolíka nikdypředtím neviděly, ani o tom náboženství neslyšely.

Zpočátku žasly nad jeho exotickými obřady. Obrazy a sochy Ježíše Krista a různých svatých je děsily svoumlčenlivou panovačností ve výklencích a rozích kostela. Lucy se zdálo, že člověk nemůže nikam utéct před

očima ikon bez víček, jež všechno pozorují nesouhlasným pohledem. Jeptišky a mniši vypadali jako zjiného světa a byli to první dospělí, které Lucy poznala a kteří se neoblékali jako zbytek lidstva, ale spíšjako napodobeniny soch z Paříže, ke kterým se modlili se sepjatýma rukama a šňůrou černých korálků.

Jude od počátku rozkvétal ve skleníkovém prostředí, kde se setkal s dobrosrdečnou disciplínou jeptišek.Miloval jejich přísnost a vášeň pro pořádek. Jeho mlčení braly jako známku svatosti a zdrženlivosti a odprvního dne mu dávaly přednost. Jedna z jeptišek, sestra John Appassionata, se o něj zvlášť zajímala apod její oddanou péčí znovu našel hlas. Učila ho abecedu a zanedlouho přečetl učebnice pro první tříduod začátku do konce a uměl odčítat. Myslelo mu to a rychle se učil.

Lucyina zkušenost v sirotčinci nebyla tak úspěšná. Po mírném vedení Lotus se Lucy cítila u Svaté Uršulyvíc jako vězeň než jako vítaný host. Sestra, která měla na starosti dívčí oddělení, byla žena s úzkými rty aprkennými zády, která netrpěla starším dívkám, určeným do její ložnice, ani nedbalost ani lehkomyslnost.Svět ji děsil a ona samozřejmě předávala svůj strach všem děvčatům, které měla na starosti. Naučila jenenávidět svá těla, protože měly neodčinitelný hřích, že se narodily jako ženy. V bibli byl důkaz o tom, žeBůh ženy nenáviděl, když vyzdvihl jejich podřízenost a stvořil je z nepotřebného Adamova žebra.Menstruační cyklus byl důkazem ženina zločinu a její nečistoty. Bernardine nebyla ráda, že je ženou.

A tak se město Charleston, barevný skleník divokého bohatství a okázalé, chtivé zvrácenosti, stalozáchranným člunem dvou bloudících dětí, které se narodily na nešťastném a nepřívětivém místěamerického Jihu. Charleston ničil své chudé stejným způsobem jako hory, ale město dokázalo zlo zakrýt.

Charleston byl pro Juda šťastným městem, ale pro Lucy nešťastným. Jejich životy se tam rozdělily a naněkolik let spolu ztratili kontakt. Jude se rozvíjel pod mírnými pohledy jeptišek a mnichů, roztávajících nad

jeho přirozenou dobrotou, která na sebe s přibývajícím věkem brala nadzemskou podobu. Katolickéobřady ho od prvních dní u Svaté Uršuly povznášely. Ukryl se v krajině modliteb a zasel tam semínkanáklonnosti. Rituál mše byl bohatý na mlčení i slova a Judův duch v bohatství jeho podob zrál. Pod vedení

John Appassionaty požádal, aby on i jeho sestra byli pokřtěni v katolické katedrále jako římští katolíci.Životními boji dokonale protřelá a cynická Lucy to pokládala za moudrý krok a naučila se nazpaměťodpovědi katechismu, které slyšela od ostatních dívek ve třídě. Jeptišky si už všimly, že Lucy neumí čístani psát, a sestra Bernardine se o ní otevřeně vyjadřovala jako o „zaostalé“. To slovo Lucy pohřbilo v čase

a učinilo ji neviditelnou.

Brzy ze Svaté Uršuly poprvé utekla. Věděla, co to znamená být na útěku, ale bylo pro ni nové, že utíkalasama a ve městě. Bylo jí třináct, když přešla ulici East Bay a zamířila k dokům. Rychle dostala lekci anaučila se, že na světě není pro mladou dívku nic nebezpečnějšího než pokoušet se žít na vlastní pěst vpodezřelé čtvrti. Nějaký muž jí koupil lístek do Atlanty, kde vedla nevázaný, nešťastný život, dokud se vjejím životě neobjevil můj otec. Jeho objevení se stalo v životě matky šťastným dnem.

–––––-Kapitola–––––

osmadvacátá

Ode dne, kdy jsme přijeli do Waterfordu, cítila Lea obrovský tlak ze všech stran, aby byla šťastná. Stalo se pro ni téměř občanskou povinností tvářit se, že se pořád dobře baví. Lidé dělali poznámky o jejím štěstí

tak často, jako se mluví o možnosti deště nebo změně barometrického tlaku. Mnohokrát si připadala jako

vězeň propuštěný pod podmínkou dobrého chování. Nevadilo jí, že si jí všímají, ale nechtěla, aby ji pořád

sledovali. Waterford jí mnohem víc než Řím připomínal, že nemá matku. Kamkoli se obrátila, narazila naShylinu minulost. Náhle to vypadalo, že je její matka všude, ale pro Leu zůstala nepostižitelnou,nedotknutelnou v představách i v životě. Čím víc se o matce dozvídala, tím méně si byla jistá, že vůbecněco ví. Jednou v sobotu v synagoze se Elsie Rosengartenová, starší Židovka, která učila Shylu ve druhétřídě, rozplakala, když jí Leu představili.

Později jsem držel Leu za ruku a vysvětloval jí: „Lidi jsou otřeseni, protože jsi mamince tolik podobná.“

„Jsem taky trochu podobná tobě.“

„Ne tolik, aby si toho někdo všiml,“ řekl jsem a vrhl na ni postranní pohled. Přemítal jsem, zda se všichnirodiče cítí krásou svých dětí zahanbeni. Od našeho návratu neuplynula noc, kdy bych se neprobudil ve třiráno, abych se ujistil, že Lea ještě dýchá.

„Myslí si lidé, že si něco udělám, protože to udělala maminka?“ zeptala se Lea. „Proto se na mě tak

dívají?“

„Ne, vůbec ne,“ ujistil jsem ji.

„Ale ano,“ řekla. „Ty mě jen chráníš.“

„Ne, nechráním. Lidé nemohou uvěřit tomu, že jsem sám vychoval takovou holčičku, která vypadánormálně a chová se normálně,“ vysvětlil jsem jí. „Tvoje matka byla pořád s tebou, když jsi byla malá.Byla do tebe blázen. První rok by nedovolila mně, ani nikomu jinému, aby se k tobě přiblížil. Tvářila se,jako by to byla velká oběť nechat mě, abych ti vyměnil plenky.“

„To je nechutné,“ řekla Lea.

„To si myslíš, ale když se jedná o tvoje dítě, patří to k tomu, co se musí dělat. Já jsem tě rád přebaloval.“

„Tobě dělá starosti, že tvoje maminka umírá, vid?“ zeptala se Lea a položila mi čelo na předloktí. „Já to

poznám.“

Na okamžik jsem váhal, ale slyšel jsem v jejím hlase volání po důvěrnosti, přání, abych ji nechalproniknout do hlubin, kde jsem skrýval strach z matčiny nemoci.

„Ty nevíš, jak špatný syn jsem byl, Leo. Nevíš, co jsem jí všechno řekl. Neodpustitelné věci. Tolikrát jsemse na ni díval s čirou nenávistí v očích. Nikdy jsem jí nerozuměl a trestal jsem ji za svou nevědomost.Bojím se, že umře, než se jí budu moci mnohokrát omluvit.“

„Ví, že ji miluješ, tati,“ ozvala se Lea. „Slyšela jsem ji tuhle večer říkat doktoru Peytonovi, že nezná jinéhosyna na světě, který by se přestěhoval z Itálie, jen aby byl u matky, když ho potřebuje.“

„Zapamatovala sis to dobře?“

„Říkala něco podobného,“ tvrdila Lea. „V každém případě to tak myslela.“

Večer jsme se zase procházeli na pláži a cítili jsme pod nohama moře, jak jsme se brouzdali mezi odrazyvečerky, které se nekonečně opakovaly v kalužích ustupujícího moře. Hlásilo se nadcházející léto. Teplotavody každým dnem stoupala. Každá kapka vln se rozsvěcovala blízkostí června a každé pole na cestě doměsta bylo pokryto rajskými jablíčky a zeleninou, které sály ze vzduchu sluneční svit. Dny začaly být teplédlouho předtím, než moře teplo poznalo. Oceán je těžké zahřát, ale my s Leou jsme cítili, že se to děje,když jsme se brodili mořem a čekali, až vyjde měsíc. Z ochlazujícího se písku stoupala pára a rackové nad

pláží v posledních záblescích dne mířili k severu. Zakřičel racek a to mi vždycky připomnělo zlomenésrdce a samotu, kterou jsem neuměl pojmenovat. Doufal jsem, že moje samota není nakažlivá a že semou proudící krví nepřenese na bledé zápěstí mé dcery. Miloval jsem takové jižanské večery a přál jsemsi, abych byl veselejší a méně hloubavý, když jsme kráčeli ruku v ruce po pláži a já jsem vedl Leu podnádhernou oblohou plnou hvězd.

Hodinu jsme kráčeli po pobřeží, dokud noc nepřevzala úplně vládu a my se vraceli k Lucyinu domu.Hvězdy teď zářily a vzduch voněl řasami, škeblemi a borovicemi. Před sebou jsme uslyšeli nějaký pohyb.Srpek měsíce vydával váhavé světlo a Lea v něm před námi objevila obrovskou želvu a vykřikla nevolí,když uviděla mladíka, jak skáče želvě na krunýř, buší do něj a do jejích předních ploutví a řve jako blázen.

Vyrazili jsme kupředu. „Slez z té želvy, chlapče,“ vyzval jsem ho a pokoušel se neztratit rozvahu. „Polib mi prdel, dědku,“ odsekl chlapec a vtom jsem si všiml, že se předvádí před přítelkyní. „Prosím tě, slez z té želvy,“ opakoval jsem. „Mírněji ti to říct nedokážu, hochu.“ „Asi dobře neslyšíte,“ ozval se chlapec ve věku vysokoškoláka. „Polibte mi prdel.“ Chytil jsem chlapce za košili a stáhl ho z želvy. Byl starší a větší, než jsem si zpočátku myslel. Vstal a

chystal se se mnou poprat.

„Uklidni se. Tohle je samice, která sem přišla naklást vejce,“ řekl jsem mu.

„Doufám, že máš dobrýho advokáta, ty debile,“ vyhrožoval chlapec, „protože kvůli tomuhle tě poženu

před soud.“

„Tati, ona se vrací do moře,“ vykřikla Lea.

Kareta se pootočila doprava a byla na půl cesty své těžkopádné pouti zpátky k moři. Chlapec se jí pokusil

postavit do cesty, ale uskočil, když jsem ho varoval: „Dokáže ti čelistmi ukousnout nohu, hochu. Umí s

nimi zabít dospělého žraloka.“

Chlapec uvolnil cestu a velké zvíře se s funěním vydalo k moři. Jeho dech páchl rybinou a znečistil vzduch

pachem jiného světa. Jakmile se želva dostala tak daleko do vody, že nadnášela její obrovskou tíhu,

změnila se v mrštného a andělského tvora a zmizela jako mořský pták na širém moři.

„Nechal jste ji utéct,“ křičel chlapec.

„Co jsi s ní chtěl dělat?“ zeptal jsem se. „Namalovat jí hřbet a prodat ji za pět dolarů a deset pencí?“

„Chtěl jsem jí zakroutit krk.“

Nevšiml jsem si, že se po pobřeží blíží světlo, ale Lea už běžela k přibližující se postavě. Poslední věc, na

kterou si vzpomínám, byla, že mladík vytáhl nůž a držel mi ho u obličeje.

„Karety jsou na seznamu ohrožených druhů. Je zločin bránit jim v hnízdění,“ řekl jsem.

„Dej ten nůž pryč, Oggie,“ prosila dívka.

„Já chytám ryby a lovím celý život, kámo,“ zuřil Oggie, „a táta mi vždycky vykládal, jak jsou dobrý plátky

želvího masa opečený na ohni.“

„Tvůj táta pamatuje staré časy,“ řekl jsem. „To by tě dneska mohlo přivést do vězení. Jsou snazší

způsoby jak získat potravu z moře.“

„Můžete mi ukázat kupní smlouvu, kde stojí, že vám tahle pláž patří?“ hádal se Oggie.

„Vytahoval jsem se stejně jako ty, když jsem byl v tvém věku, ale nenadával jsem. Tohle vaši ubohou

generaci naučila televize, nemyslíš?“

„Kdo tady lezl želvě na záda?“ uslyšel jsem matčin hlas. Světlo oslepilo Oggieho a ten odvrátil hlavu.

„Já,“ ozval se Oggie. „Jel jsem na ní asi deset metrů, než mě z ní tenhle sprosťák srazil.“

„Na co máš ten nůž, synku?“ zeptala se přísně Lucy.

„Ten chlap mě napadnul,“ stěžoval si Oggie. „Mám ho na obranu.“

Světlo dopadlo chlapci na zápěstí a nůž upadl do písku. Zvedl jsem ho, popošel k moři na kraj příboje a

odhodil jej co nejdál do moře.

„Ten nůž je soukromé vlastnictví, pitomče,“ zařval Oggie a třel si zápěstí.

„To je pořád,“ řekl jsem.

„Moje matka vás udá policajtům,“ zahrozil a vydal se zpátky k řadě svítících domů.

„Čí jsi?“ zeptala se Lucy. „Ke komu patříš?“

„Jsem Jeter. Leonard Jeter je můj děda.“

„Pozdravuj ode mě Lena. Jsem Lucy Pittsová. Nech želvy na pokoji, chlapče. Chceme, aby nakladly

vajíčka do písku.“

„Nevšim‘ jsem si, že byste měla nějaký odznak.“

„Buď zticha, Oggie,“ bylo slyšet jeho přítelkyni a pak oba zmizeli z dosvitu baterky na místo, kam

dopadalo světlo od domů.

„Co bude ta želva teď dělat?“ zeptala se Lea babičky.

„Možná vyklopí vejce do moře, holčičko,“ odpověděla matka a zamířila paprsek světla na vlny. „Ale má v

sobě silný pud naklást je do písku. Možná čeká, až odejdeme, a vrátí se, až nebude na pláži živá duše.“

„Zvlášť Oggie,“ poznamenala Lea.

„Je to Jeter,“ povzdechla Lucy. „Jejich rodina je jenom plevel.“

„Mami, prosím tě,“ pohoršil jsem se.

„Jenom konstatuju fakt. Celá rodina má špínu za nehty. To se jich drží jako pihy.“

„Táta nemá rád, když lidi dávají jiným lidem nálepky, babičko,“ vysvětlila Lea.

„Opravdu?“ podivila se Lucy. „Můžeš říkat karetě dvouhlavé kuře a stejně jím nebude. Totéž jako Jeter.Kdybys ho oblékla do smokingu a naučila chovat se jako král, stejně z něj nebude žádný hugenot. Když seJeter přejmenuje na Rockefellera, stejně zůstane Jeterem, který ti chodí po dvoře. Je to tak, Jacku?“

„Nech toho, mami. Snažím se vychovat Leu, aby myslela jinak.“

Lucy se zasmála a poznamenala: „To je špatné, synku. Přivezl jsi ji na Jih. Takhle se myslí na Jihu a onasi stejně zvykne na místní přístup.“

Druhý den ráno mě Lea probudila před východem slunce a řekla mi, abych si pospíšil. Připravila mi šálek

kávy, abych si ho vzal na pláž na ranní prohlídku. Jeli jsme na kolech k Lucyinu domu a zaparkovali jsme

poblíž venkovní sprchy. Pak jsme si svlékli helmy a připojili se k Lucy, která už byla na pláži. Lucy podalaLee tři mušle, které sebrala u moře.

„Budou se výborně hodit do tvé sbírky. Naplníme celou sklenici a budeš mít památku, kterou si vezmešzpátky do Říma,“ poučovala ji, když jí je kladla na dlaň. Lea je obdivovala a pak mi je opatrně dala dokapsy a starala se, abych nezapomněl, že je tam mám.

„Vrátila se ta želva?“ zeptala se Lea.

„To musíš zjistit ty,“ odpověděla Lucy. „Ty a tvůj otec jste odpovědni za tenhle kilometr a půl pláže. Já

jsem odpovědná za celý program.“

„Jsme první lidé venku,“ řekla Lea a přehlédla ostrov od severu k jihu.

Nad námi přeletěla letka hnědých pelikánů. Těla a křídla se v ranním vzduchu pohybovala tak lehce, že

jejich objevení připomínalo tichý žalm chvály na létání. Mihli se kolem nás jako stíny ukradené duším

jiných stínů.

„Pojďme si zaplavat,“ navrhl jsem.

Ale Lea zakroutila hlavou. „Nejdřív musíme prohledat pláž.“

„Svěřuju tu práci Lee,“ ozvala se Lucy. „Tobě nevěřím, Jacku.“

„Několik minut nehraje roli.“

Asi tři sta metrů jsme kráčeli v mokrém písku a naše otisky různých velikostí, ale podobných tvarů se

stejnou klenbou, zůstávaly v písku. Lea se dívala na zem před sebou a vykřikla, když uviděla zřetelné

stopy karety, které vyryly cestu do písku před námi.

„Vrátila se,“ křičela Lea. „Vrátila se.“

Sledovala hluboké stopy ploutví, které zanechala želva, když se vrátila z moře. Lucy a já jsme se drželi

vzadu a nechali Leu obhlédnout místo, kde stopy končily a želva si vyhrabala hnízdo.

Nesl jsem košík a dlouhý stříbrný hák, což byla golfová hůl s ulomeným vrškem. Lea vzala poškozenou hůl

a přiblížila se k pahorku, který želva udusala jako tabák v dýmce, než se vrátila do Atlantiku.

„Klade vejce hlavou k moři. Prohlédni si ten tvar. Želva plní jámu stejnými zadními ploutvemi, kterými ji

vyhrabává,“ řekla matka.

Lea zkoumala písek, jak ji to matka naučila v přípravném období v uplynulých dvou měsících. Opírala se o

golfovou hůl, píchala s ní do písku a dívala se na Lucy, když nic nenašla. Vytáhla ji a zkusila další místo

na velkém kulatém pahorku, kde byl otisk želvího těla. Rychlým, zručným bodáním prohledávala

upěchovaný písek, až narazila na místo, kde se hůlka ponořila. Lea si klekla a opatrně prohmatala písek

ukazováčkem.

„Tady to je, babičko,“ vykřikla. „Je to jako prosátá mouka. A zbytek písku je udupaný.“ „Ta želva by oblafla spoustu mývalů, ale Leu McCallovou nesplete ani na minutu.“ „Mám je vyhrabat?“ zeptala se Lea a pohlédla na babičku.

„Letos je všechny sebereme,“ souhlasila Lucy. „Zakopeme je znovu u našeho domu, kde budou v

bezpečí.“

„Co tomu říká státní odbor ochrany divokých zvířat?“ zeptal jsem se.

„Ani trochu to neocení,“ přiznala Lucy. „Hrabej, Leo. Hrabej, holčičko.“

Několik minut jsem pozoroval Leu, jak zvedá ruce plné písku z pečlivě vyhloubené, kulaté jámy. Její oči se

usilovně soustředily na práci, jak se dostávala hlouběji a hlouběji a spoléhala se plně jen na svůj cit pro

dotek. Rukou hmatala měkký a poddajný písek. Pak ucukla a zarazila se.

„Něco tam je,“ oznámila.

„Opatrně to zvedni,“ nařídila Lucy. „Všechno, na co saháš, je cenné.“

Lea pomalu zvedala kulaté bílé vejce, o něco větší než dětská pěst. Mělo barvu slonoviny a bylo měkké

jako kůže. Vypadalo dobře. Zdálo se dost velké, aby se z něj vylíhl orlovec nebo sup, ale ne dost velké na

to, aby z něj vzniklo něco tak divokého a nádherného jako kareta.

„Polož to vejce opatrně do košíku, Leo,“ řekla Lucy. „Dej pozor, ať je ve stejné poloze, jako bylo, když jsiho brala z hnízda. Příroda má pro všechno svoje důvody. Nejdřív nasyp na dno koše trochu písku. Tak je

to správné.“

Lea se nakláněla do jámy až po ramena a vybírala z hnízda každé jednotlivé vejce jako šperk. Mělapohyby plné úcty. Při svém vzrušení nijak nespěchala a přenesení každého vejce bylo jako součástnějakého složitého sezonního tance.

„Čtyřicet osm, čtyřicet devět, padesát…“ počítala, když je rovnala na sebe, a Lucy si dělala poznámky do

malého zápisníku.

„Podívejte, želva se pokoušela vylézt na ty kameny, ale nepodařilo se jí to,“ upozornila nás Lucy aukazovala na stopy, vedoucí k velkým žulovým balvanům, které vlastníci pozemku nechali dovézt, abyzamezili erozi půdy. Převládal tady písek a žádné kameny tu původně nebyly. „Naše domy na pobřežízabíjejí víc karet, než si krabi a mývalové vůbec dokážou představit. Nemělo se vůbec dovolit stavět domy

u písčitých dun.“

„Sedmdesát jedna, sedmdesát dva, sedmdesát tři…“ počítala pořád Lea.

„Je to dobré místo na hnízdo?“ zeptal jsem se.

„Pořádný příliv na jaře by tuhle díru určitě zaplavil,“ odpověděla Lucy. „Tady by hnízdo nemělo šanci. Alematce nemůžeš dávat vinu. Co může dělat s těmi zatracenými kameny? Potřebovala by hák a lano, aby se

přes ně dostala. A jak by se pak malé želvy dostaly zpátky do moře? Celé je to úplně špatné.“

Lucy pečlivě zaznamenala polohu hnízda, den a hodinu nálezu, počet snesených vajec a přibližný čas, kdy

želva přišla na pobřeží vyhloubit hnízdo a naklást vejce. Lea naskládala do košíku sto dvacet dvě vejce,pak pečlivě zahrabala díru a pěkně udupala nohou.

„Tak, teď ty miminka přeneseme na bezpečné místo,“ oznámila nám Lucy a podala mi těžký koš.

Lea běžela před námi na místo, které matka vyznačila jako letošní želví porodnici. Matka se zastavila, abysebrala pár mušlí, vyplavených minulé noci. Byly tam rozeseté jako bonbony. Když jsem se otočil k domu,

uviděl jsem, jak k Lee přichází nějaká žena v uniformě.

„Kdo to je,“ zeptal jsem se.

Lucy zaúpěla a odpověděla: „Potíž s univerzitním titulem. Nepleť se moc do řeči. Mate ji, když je na niněkdo hodný.“

Mladá žena v uniformě byla hezká a mluvila s Leou rychle a živě o sbírání želvích vajec. Lea na něukazovala a pak se sklonila k písku, aby předvedla, jak našla a vykopala vědro vajec, které jsem nesl.

„Nikdy jsem nesnášela ženské, které se jmenují Jane,“ poznamenala Lucy a chystala se k bitvě. „Majísklon dělat rozbroje a zmatek.“

„Kdopak o tom sepsal studii?“

„To je celoživotní pozorování, synu,“ zašeptala, ale jakmile jsme se přiblížili k ženě, její hlas byl náhleveselý a plný rozmaru: „Dobrý den, Jane. Právě jsem říkala synovi, jaké máte pěkné jméno. Jacku, tohleje Jane Hartleyová. Moji vnučku Leu jste už poznala.“

„Vy jste jí dovolila vykopat celé hnízdo karet,“ pronesla Jane úředním a strohým hlasem. Měla na soběuniformu státního odboru ochrany divokých zvířat. „Vsadím se, že jste jí neřekla, že to je proti zákonu aže jste minulé léto za stejnou věc strávila den ve vězení?“

„To není pravda, že ne, babičko?“ zeptala se Lea.

„Technicky je to pravda,“ přiznala Lucy, „ale nic není tak falešné jako technická pravda. Podej mi lopatu,

Jacku. Vykopu díru.“

„Tyhle vejce zabavuji,“ prohlásila Jane a udělala krok ke mně. Ale Lucy se rozhodně postavila mezi nás.

„Tenhle rok neztratím jediné vejce kvůli blbosti vás idiotů z odboru ochrany divokých zvířat, ani jedno,“rozhořčila se.

„Vy si ráda hrajete na Pána Boha, viďte, Lucy?“ poznamenala Jane.

„Už dlouho,“ řekla Lucy a poklepala na svůj zápisník postříkaný slanou vodou, „si hraju podle téhle knihy.Jen to přiznejte, Jane. Nedotkla jsem se jediného želvího hnízda. Poslechla jsem do písmene všechnypříkazy vašeho odboru. Příroda to ví nejlíp, říká Jane Hartleyová a státní odbor ochrany divokých zvířat.Nechte vejce ležet tam, kde je matka zahrabe. Ať se o ně postará příroda, nakazujete. Příroda je krutá,ale má svoje důvody.“

„Ta pravidla pořád platí,“ přerušila ji Jane. „Zdá se nám logičtější řídit se spíš podle Pána Boha než podle

Lucy.“

„Podle mě bude ve vodě daleko víc malých karet, než když to necháte na Pánu Bohu, a tenhle zápisník to

dokazuje.“ Lucy zamávala zápisníkem nad hlavou jako zbraní.

„Babička želvy miluje,“ ozvala se Lea.

„To opravdu miluje,“ souhlasila Jane. „Jenom na zákon se ani trošku neohlíží.“

„Můj syn je známý spisovatel a autor kuchařských knih.“ prohlásila Lucy se svým obvyklým špatnýmodhadem, kdy se hodí o čem mluvit. „Bude si pamatovat každé nepravdivé slovo, které pronesete. Mápaměť jako ocelovou past.“

„Vy nechcete slyšet, že s vámi matka mluví po dobrém, slečno Hartleyová,“ řekl jsem.

„Vaše matka je potvora, pane McCalle,“ odsekla. „Já mám i tak těžké povolání a nemusím se hádat sněkým, kdo tvrdí, že je na straně ekologie.“

„Poslechněte si, co udělali, Jacku a Leo. Rozeslali memorandum všem dobrovolným pracovníkům ochranyželv na jihokarolínském pobřeží. Na každém ostrově odtud až do Severní Karolíny je jeden. Každý ostrovmá problémy s erozí. Polovina přirozeného prostředí pro hnízdění želv byla v uplynulých deseti letechzničena. Všichni, kdo v programu ochrany dělají, z toho mají velké obavy. A ti géniové vydali nový soubor

pravidel, že se nesmíme dotknout vejce nebo hnízda, jakmile želva snesla. Nesmíme chránit hnízdo,

přenést hnízdo, hlídat je, nic. Všichni mají v Columbii pěkné pracovny a berou vysoký plat. Všichni žijou zkrve daňových poplatníků jako já.“

„Někdo musí zaplatit za moje maserati,“ myslela si Jane s nehybnou tváří.

„Nemohli bychom se dohodnout?“ navrhl jsem. „Už jsme se dostali kousek dál, než ten zákon.“

„Kdyby bylo na mně, dostali byste rok vězení za každé vejce v tom koši,“ odrazila mě bryskně, alepolekalo ji, když Lea začala plakat.

„Mohli bychom jít do vězení na sto dvacet dva let, tati,“ zanaříkala, rozběhla se ke mně a objala mě kolempasu. „Jenom proto, že jsme pomáhali babičce.“

„Věděl jsem, že z toho nemůže být nic dobrého nechat ji na nás působit,“ řekl jsem. „Uklidni se, Leo.Nepůjdeme do vězení.“

„Ale možná půjde Lucy,“ pokračovala Jane. „Vypadá to, že jsem vás chytila při činu.“

Lucy natáhla ruku a vzala mi košík z ruky. Pak řekla: „Pokoušela jsem se jednat s vámi rozumně, lidi.

Opravdu jsem se o to pokoušela. Vy s tím problémem každý den nežijete, Jane. Není to správné, není to

spravedlivé a zatraceně to nesvědčí přežití těch želv.“

„Když budou lidi do hnízd zasahovat, tak želvy nemají žádnou šanci přežít,“ odporovala Jane.

„To je teorie, Jane. Něco, co je napsané na kusu papíru. Něco, co vypadá dobře a zní dobře, a pěkně seto čte. Ale nefunguje to.“

„Fungovalo to miliony let, Lucy. Mělo to úspěch už od dob dinosaurů.“

„Poslouchejte, Jacku a Leo. Poslouchejte, co se stalo. Udělali jsme, co řekla tady Jane. Do písmene jsmesplnili její příkazy. Protože oni mají statistiku a tabulky a své zatracené tituly. Protože mají odznaky apistole a stojí za nimi tíha zákona. Řekněte Lee, jak to dopadlo, Jane. Řekněte tomu dítěti, jak fungovaly

vaše teorie.“

„Naše teorie fungovaly dokonale,“ řekla žena a utáhla si opasek s pistolí. „Příroda dovolila, aby se v jistémpočtu hnízd vylíhl jistý počet karet. Některá hnízda byla zničena dravci. To se dalo očekávat.“

„To zní rozumně, mami,“ řekl jsem.

„Synu, uznávám tvoji zkušenost, pokud jde o makarony nebo pizzu s paprikou, ale co se týče želv, jsizelenáč.“ Lucy hleděla nepřátelsky na Jane Hartleyovou, která hleděla podobně na ni.

„Lucy si myslí, že je nad přírodními zákony,“ poznamenala.

„Přírodní zákony mě právě zabíjejí, Jane,“ odsekla Lucy. „Moc dobře jsem si vědoma, jak jsem podřízenázákonům přírody. Příští rok se se mnou takhle hádat nebudete, ale modlím se k Bohu, aby některá jiná

dobrovolná pracovnice nastoupila na moje místo.“

„Dejte mi ty vejce, Lucy.“

„Ne,“ řekla Lucy, „to teda nedám. Co byste s nimi dělala?“

„Vzala bych je do kanceláře a vyfotografovala pro dokumentaci. Prohlédla bych je, jestli nejsoupoškozená. Pak bych je dovezla zpátky na ostrov a zakopala je co nejblíž původního hnízda,“ odpovědělaJane. „Musíme dostat ty vejce do země tuhle minutu,“ prohlásila Lucy. Šla pro lopatu, kterou si opřela opodezdívku dvora. „Všechna želví hnízda na tomhle ostrově přestěhuju do suchého písku před svýmdomem, Jane. Tady je můžu chránit sama, protože budou sotva dvacet metrů od polštáře, na kterém

spím.“

„A tak taky porušíte zákon pokaždé, když se na tuhle pláž dostane nějaká želva.“

„Co se stalo minulý rok s hnízdy?“ zeptal jsem se.

„Nic se s nimi nestalo.“ odpověděla Jane.

„Jenom ve dvaceti procentech z nich se vůbec nějaké želvy vylíhly!“ vykřikla Lucy a začala hloubit jámu.

„Převládly přírodní zákony,“ prohlásila Jane a obrátila se teď ke mně. „Lucy dělá tu chybu, že svůj vztahke všem těm vejcím a želvám bere moc osobně.“

„Minulý rok tu bylo sto dvacet hnízd,“ přela se Lucy. „Ale na jižní straně došlo ke strašné erozi. V únoruošklivý severovýchodní vítr zničil velký kus pobřeží. Všichni na pláži začali před domy navážet žulu.Buldozery nahrnuly přes kameny tuny písku. Hemžilo se to tu náklaďáky. Když v květnu připlavaly želvy,vypadalo to, jako by někdo postavil na místech hnízdění čínskou zeď. Dvě nakladly vejce na proužekpísku dvacet metrů od moře. Tak byly zoufalé! Ta hnízda jsme přestěhovali.“

„S naším dovolením,“ dodala Jane.

„Ano, ale odmítli jste nám povolit přestěhovat kterékoli z hnízd na úpatí těch zdí na třech kilometrechpláže,“ pokračovala Lucy a odhazovala lopatou písek. „Minulý rok byl zvlášť silný jarní příliv. Celé moře sezvedlo a postoupilo na pevninu. Některé dny zalilo i trávu v bažinách. Padesát šest hnízd ten příliv zničil.To může být tak šest tisíc želv, které se nedostaly do vody, protože Jane a její kolegové jsou hlupáci.“

„Udělali jsme chybu, Lucy. To jsme přiznali.“

„Nedovolili mi dát pletivo na hnízda, abychom je ochránili před mývaly a psy. Tak jsme přišli o dalšíchdvacet sedm hnízd. Ti zatracení mývalové jsou na tomhle ostrově tak rozšíření jako špačci, protože sizvykli hrabat v popelnicích přecpaných od turistů z Ohia. Našla jsem sedmnáct mývalů, jak se perou ařvou nad hnízdem želvích vajec, která rozházeli po celé pláži.“

„V téhle bitvě jsme na stejné straně, vy to pořád nechápete, Lucy,“ řekla Jane.

„Tak mi pomozte naučit moji vnučku vykopat želví hnízdo, ve kterém se ty vajíčka budou cítit, jako by jim

ho vyhrabala vlastní máma.“

„Chtěla bych, abyste věděl, pane McCalle, že vaše matka byla stejná i předtím, než onemocněla,“prohlásila Jane a rozhodila podrážděně rukama.

„Já to vím,“ podotkl jsem. „Vychovala mě.“

Lucy zacházela s lopatou zručně a zkušeně, a jak odhazovala v malých záběrech písek, začala seobjevovat kulatá jáma, která připomínala tvar přesýpacích hodin, vyhrabaný zadními ploutvemi karet. Byla

to pěkná napodobenina a já si začal uvědomovat ty dlouhé hodiny, které matka musela strávit trpělivýmpozorováním zvyků těch těžkopádných zvířat.

„Pojď sem, dítě,“ pokynula Lucy Lee. „Zakulať to na obou stranách. Mysli si, že jsi matka a že chcešvyhrabat nejkrásnější a nejbezpečnější hnízdo na světě pro svoje dětičky. Ta lopata je tvoje zadní ploutev

a ty chceš, aby tvoje vajíčka sklouzla do krásně kulaté komůrky, kde budou slyšet jedině příboj.“

„Takhle,“ řekla Lea a soustředila se na úkol. Zasunovala ostří lopaty podél okrajů jámy a odhazovalapokaždé asi čtvrt kilogramu písku.

„Výborně. Zakulať tu druhou stranu. Myslíte, že to je dost hluboké, Jane?“

Jane přišla blíž a prohlédla díru. Poklekla a ponořila do jámy ruku téměř po rameno.

„Udělala bych ještě patnáct centimetrů,“ řekla a Lucy pokývla na souhlas.

Lea vykopala dalších patnáct centimetrů písku a navršila na hromádku, která vyrostla na jedné straněhnízda. „Co když to není úplně přesné, babičko? Co se stane?“

„Pravděpodobně nic. Ale protože to nevíme, musíme být tak opatrní, jak to jen jde. Máme sto dvacet dvaželviček, které s námi počítají, že to uděláme dobře.“

„Vidíte, říkala jsem vám, že je moc osobní,“ poznamenala Jane.

„A teď přijde to nejlepší,“ řekla Lucy a s neobvyklou trpělivostí začala vysvětlovat Lee. „Myslím, že to jejako největší velikonoční hledání vajíček na světě. Najdeme je, vykopeme je, přeneseme na bezpečnémísto a teď je musíme zase zahrabat.“

„Udělej to ty, babičko, já se budu poprvé dívat.“

„Ne. Chci, aby celé tohle hnízdo bylo tvoje. Pomůžeš mi dávat na něj pozor a na zbytek taky. Ale teď chci,abys ty vejce jedno po druhém přendala do díry. Až se budou líhnout, vyhrabeš je a oni tě poznají po

pachu.“

„Takhle to nefunguje, Lucy,“ upozornila ji Jane s úsměvem.

„Jak to sakra víte?“ odrazila ji Lucy.

Lea vzala první vejce a prohlížela si je, jak svítilo v májovém slunci. Brala je velmi jemně a dávala pozor,aby leželo ve stejném směru jako v původním hnízdě. Hlava jí skoro zmizela, když kladla vejce na místo,vážně jako kněz, který pokládá posvěcenou hostii na oltář. Když začala, každé vejce bylo jako svátost, ale

když končila, cítila vejce v dlani jako něco známého a obvyklého.

Pak ji Lucy naučila jak pokrýt vejce stejným pískem, který odstranily z jámy, a upěchovat, jako by toudělala stopadesátikilová matka, která by se snažila skrýt hnízdo před očima šelem. Uhladily písek kolema Jane nad ním stavěla drátěnou klec, když nás všechny polekal mužský hlas nahoře u domu.

„Zase tě ta kráva otravuje, mami?“ uslyšeli jsme. Zvedl jsem hlavu a uviděl bratra, Johna Hardina, jakstojí bez košile za dveřmi a upřeně nás pozoruje.

„Zapomněla jsem ti říct, Jacku, že včera v noci přijel tvůj bratr z Columbie.“

„Nazdar, Johne Hardine,“ ozvala se Jane. „Ta kráva otravuje vaši matku jen trochu. Nemusíte o tom hned

psát k nám domů.“

„Mám jí jednu vrazit, mami?“ zeptal se John Hardin.

„Buď zticha. Odvezou tě zase na Bull Street, jestli si nedáš zámek na jazyk,“ varovala ho Lucy.

„Moc ti děkuju, žes mě navštívil v nemocnici, Jacku,“ všiml si mne John Hardin. „Každou návštěvu jsem

čekal, že přijdeš a přineseš mi oříšky a čokoládu, jak jsi to vždycky dělal. Ale ne, ty už jsi na Johna

Hardina moc dospělý. Máš moc práce, musíš brousit po podělanejch francouzskejch restauracích a psát

oslavné články na sušená rajčata a balzámový ocet, než abys přišel navštívit bráchu do blázince.“

„Mlč, Johne Hardine. Tvůj bratr se pořád ještě zotavuje z toho, jak ho v Římě postřelili.“

„Na to jsem zapomněl, Jacku. Moc se omlouvám. Četl jsem o tom, že jsi raněný, a chtěl jsem hned letět

do Říma a starat se o tebe. Že je to pravda, mami?“

„To je skutečně pravda, zlato,“ potvrdila matka a zkoušela Janinu drátěnou zábranu postavit na hnízdo.

Pak mi potichu zašeptala: „Byl ve stavu, že mohl letět celou cestu, a ani by k tomu nepotřeboval Deltu.“

„Kdopak je ta hezká slečinka?“ všiml si John Hardin Ley. „Že je to ta roztomilá Lea McCallová?“

„Ahoj, strýčku Johne Hardine.“

„Pojď sem a dej strýčkovi velkou pusu,“ pokračoval John Hardin a Lea tázavě pohlédla na mne. Pak John

Hardin otevřel dveře, za kterými stál, a my jsme uviděli, že na sobě nemá vůbec žádné šaty.

Zavrtěl jsem hlavou a řekl: „Proč se neoblečeš, Johne Hardine? Lea ještě neobjímala úplně nahatého

mužského.“

„Díky, tati,“ zašeptala Lea.

Jane a Lucy vzhlédly od hnízda a uviděly Johna Hardina, který se hrdě a beze studu tyčil nad nimi.

„Ve státní nemocnici se ze mě stal nudista, mami,“ oznámil. „Je to u mě zásadní věc a vím, že mojerozhodnutí podpoříš. Je to věc přesvědčení, ne bláznovství, to tě můžu ujistit.“ „Vezmi si na sebe nějaké šaty, zatraceně,“ zamumlala Lucy vražedným tónem. „Nebo ti urazím, nechci říct

co, touhle lopatou a hodím to do moře. Zakryj se před touhle nevinnou mladou ženou. Nikdy jsemneslyšela, aby se někdo takhle choval za bílého dne.“ Sundala Jane Hartleyové klobouk a zakryla jí oči. „Já jsem studovala přírodovědu, Lucy. Mě to nešokuje.“ „Já jsem matka, Jane, a zatraceně mě to šokuje,“ prohlásila Lucy. „Zavolej do blázince, Jacku, a řekni jim,

že vůbec nezjistili, co tomu nudistovi tady je.“ „Takhle mě stvořil Bůh, Leo,“ vykládal John Hardin. „Vidíš něco neobvyklého nebo nechutného na božímdíle? Přiznávám, že můj pindík je dost ošklivý, ale kdo jsme, abychom kritizovali dílo Páně. Co myslíš?“

„Co to je pindík, tati?“ zeptala se mě Lea.

„To je hovorový výraz pro penis,“ odpověděl jsem.

„Díky, tati.“

„Není zač, zlatíčko.“

„Myslím, že tvůj pindík je moc pěkný, Johne Hardine,“ prohlásila Lea zdvořile.

„Vidíš, mami, ty jedna puritánko zatracená,“ zařval John Hardin. „V očích pohlížejících je to pěkné.“

„Myslíš přihlížejících?“ opravila ho Lucy.

„Myslím přesně to, co říkám, a nic víc,“ trval na svém John Hardin.

„Dobře, říkej, co chceš. Jenom si trochu zakryj hanbatá místa.“

„Hanbatá místa,“ opakoval John Hardin. „Tady není Plymouth Rock, milá maminko. Neubylo by tě, kdybys

řekla pindík nebo koule nebo čurák…“

„To jsou ta slova, co jsem o nich tuhle mluvila, tati,“ ozvala se Lea. „Jak jsem je slyšela na hřišti.“

„Jakmile je budeš všechna znát, tak jsi na dobré cestě stát se Američankou.“

„Přišel jsem na svět s nahým zadkem…“ citoval John Hardin.

„Teď jsem si vzpomněla,“ obrátila se Lucy k Jane. „Nedala byste si šálek kávy?“

„Velice ráda,“ odpověděla Jane.

„A nahý se vrátím ke své skutečné matce, zemi, ne k téhle ženské, která tvrdí, že mě vychovala ve

sprostotě a mravní zkaženosti.

Pes támhle na pláži je nahý. Racek, pelikán, delfín v moři, všichni, všichni jsou nazí tak přirozeně, jako v

den, kdy poprvé spatřili své matky a světlo světa. Já jsem spatřil světlo světa a pak tuhle necitelnou

potvoru, která mě vychovala, Jane, a udělala ze mě blázna, který chodí po zemi nemilovaný a nezvaný.“

„Obleč si kalhoty a přijď si s námi vypít kávu, synu,“ řekla Lucy a umyla si ruce a nohy od písku.

„To jsi řekla hezky, mami. Přijdu za vámi. Na med nachytáš víc hadů než Caesar v Galii.“

„Co myslí John Hardin tím medem, tati?“ ptala se Lea.

„Chce, abych s ním mluvila hezky,“ odpověděla Lucy. „Má podivný vztah k angličtině.“

„Věděla jste, že nudisti páchají méně vražd než jiné skupiny lidí, Jane?“ zeptal se John Hardin.

„To jsem nevěděla, ale nepřekvapuje mě to,“ řekla Jane.

„Máte ze mě strach, viďte?“ ptal se jí dál John Hardin. „Ještě jste v životě nepoznala čistokrevného,

zaručeného schizofrenika. Vidím vám na očích, že se mě bojíte.“

„Buď zticha, synu,“ poručila znovu Lucy a podala mu osušku, kterou si uvázal kolem sebe. Přešla dvorek a

prošla posuvnými dveřmi do obýváku. „Nemusíš se nám představovat. To, že jsi nahý, každému stačí.“

„Moje sestra je schizofrenička, Johne Hardine,“ poznamenala Jane a vešla za Lucy do domu. „To, co

děláte, není pro mě nic nového.“

John Hardin pozoroval mladou ženu, jak jde přes dvůr a mizí v domě.

„Je velice hezká, co říkáš, Jacku?“

„Velice.“

„Myslíš, že mě má ráda, Leo?“ zeptal se John Hardin něžně.

„Měla by tě radši, kdybys měl šaty,“ odpověděla Lea.

„To je předsudek,“ jeho hlas o oktávu zesílil.

„Je zvyklá na mladíky, kteří nosí šaty, to je všechno,“ řekla Lea.

„Aha.“ John Hardin vypadal obměkčeně. „Nikdy jsem nevěděl, jak mám mluvit s hezkou dívkou. Možnábys mi mohla pomoct, Leo. Jsi hezká. Vlastně bych se vsadil, že budeš jednou v Itálii královnou krásy.

Pokud se nevrátíš sem a nebudeš zvolená Miss Ameriky.“

„Takhle s ní mluv, Johne Hardine,“ odpověděla Lea. „Možná se jí to bude líbit.“

„Vím, že člověk má říct dívkám ‚ahoj‘. To vždycky dělám. Pak vím, že se musí říct něco jako ‚to máme alepěkně‘, to říkám, když je hezky. Ale co se má říct, když prší nebo je zima, a co se říká potom? Myslím, žeexistuje milion věcí, které se dají říct. Ale co chce slyšet hezká dívka po té předpovědi počasí? To je promě záhada, Leo. Chce vědět, že bylo včera večer v Pákistánu zemětřesení? To je dost důležité. Nebo byradši věděla, jak skončil film s Jerrym Lewisem, který jsem viděl tuhle večer v nemocnici? Nebo něco olíčení? Možná by ráda mluvila o líčidlech, ale já je nepoužívám. Já bych s ní rád mluvil o všem, ale napadá

mě příliš mnoho věcí a skončí to tak, že neřeknu nic. Hezké dívky mě nesnášejí, Leo.“

„Ale ne,“ odporovala Lea. „Ony vědí, jak ti je. Říkej jim to, cos teď řekl nám. Řekni to slečně Hartleyové.

Pochopí to.“

„Teď? Rovnou teď?“

„Ne, až se to bude hodit. Počkej, až ti to bude připadat přirozené.“

„To právě nemůžu,“ povzdechl John Hardin. „Mně nikdy nic nepřipadá přirozené.“

Druhý den jsem zavezl Leu na jihozápadní odbočku na ostrově Orion na návštěvu k Johnu Hardinovi apodívat se na dům na stromě, který si sám postavil, aby se měl kam uchýlit, když ho omrzí společnost. Ve

Waterfordu i na ostrově se o domu hodně mluvilo, ale málokdo ho viděl. John Hardin postavil svojeútočiště na dvě stě let starém dubu, sklánějícím se nad přílivovým ramenem, které procházelo jakonáhrdelník hluboké vody rozlehlou slanou bažinou. Protože byl šikovný a měl spoustu volného času, důmse za ta léta rozrostl a prošel několika úpravami. Měl pět místností a zastřešenou verandu.

Zastavil jsem pod ním a zahoukal, abych bratra přivolal. Na vzdáleném konci silnice jsem Lee ukázalnenatřenou dřevěnou chatu, kterou jsme si s bratry postavili a používali při rybaření v dětství. Překvapilomě, že rozpadající se střecha byla v tak dobrém stavu, dokud jsem si nevzpomněl, že tu John Hardin bydlí

skoro celou dobu, když není zavřený v nemocnici. Dům na stromě byl z borovicového dřeva a mělpřirozenou barvu. Byl krásný a zároveň výstřední. Místnosti se otáčely kolem stromu a byly stále menší apřipomínaly věže, jak byly upevněny na vyšších a slabších větvích. Všude, kam oko pohlédlo, se nacházela

krmítka pro ptáky, napáječky a mechanismy rozeznívané větrem. Nemohl se pohnout ani větřík, aniž bykaždým listem a žaludem na stromě nezazněla hudba. Většina byla vyrobena ručně a zněla trochurozladěně a výstředně, ale dům vypadal prostorně a nápaditě a Lea vykřikla radostí.

Uslyšeli jsme, jak na nás John Hardin seshora volá. Spustil pro nás dřevěný žebřík. Dům měl důmyslněpostavená tři poschodí. Nejvýše si John Hardin vyrobil malou ložnici s houpací sítí a knihovnou plnoupaperbacků. Osvítil svůj neobvyklý dům svíčkami a petrolejovými lampami a jídla si vařil na malém vařiči.Vítr od moře byla jeho jediná ventilace a John Hardin ochotně přiznával, že se dům nedá obývat v zimě.Ale v průběhu doby se chladné měsíce vždycky kryly s jeho záchvaty a vždycky mohl využít bezplatnéubytování, které ho čekalo na Bull Street v Columbii. V mořském rameni pod domem si opatřoval většinupotravy vrhací sítí, prutem a navijákem. Hrdý na svou soběstačnost nám ukázal, jak má záchod zakrytý

hustým porostem rostlin.

„Na tomhle praštěném ostrově je zakázáno mít venkovní záchod,“ vysvětlil Lee. „Urbanistické zákony. V

Americe existuje spiknutí, které se snaží člověka přimět, aby se styděl za svoje výměšky. Já jsem na svojevýměšky hrdý.“

„O tom jsem nikdy moc nepřemýšlela,“ usmála se Lea na mě a šla za Johnem Hardinem do malémístnosti bizarního tvaru, kterou skoro celou zabírala síť na spaní.

„Tohle je pokoj pro hosty. Ještě jsem žádné hosty neměl, ale až budu mít, tak budou spát tady. Můžešsem přijít, kdykoli budeš chtít, Leo. Nemusíš ani čekat na pozvání.“

„Moc ti děkuju, Johne Hardine. Jsi moc hodný.“

„Zbytku rodiny je vstup přísně zakázán. Dej si pozor, Jacku, abych tě nenachytal, jak tady slídíš.“

„To by mě vůbec nenapadlo,“ ušklíbl jsem se, protože jsem si připadal moc velký a trpěl jsemklaustrofobií, když jsme prolézali z jedné místnůstky do druhé. Byly tam různé příchytky a dost málopevné podlahy pod nohama, a tak jsem měl pocit, jako bych byl na jachtě, zakotvené za větrnéhoodpoledne v otevřené zátoce. John Hardin ozdobil stěny obývacího pokoje výtvarnými díly, které muvěnovali jeho spolupacienti z nemocnice. Obrazy vypadaly jako zhotovené v zemi, kde používají nočnímůry k přilákání zvláštní sorty turistů. Byl to podivný druh umění, znepokojivý ve všech svých tvarech a

podobách.

„Všichni umělci jsou schizofrenici,“ řekl John Hardin Lee. „Věděla jsi to?“

„Asi ne.“

„Všichni se dívají na svět zkresleně. Malují to, co znají nejlépe, deformace.“

„Jsou to tvoji přátelé?“ zeptala se Lea.

„Jediní přátelé, které stojí za to znát. Ti, kteří aspoň rok užívali thorazin. Thorazin tě drží tak daleko od

sebe sama, že tvoje umění je jediným klíčem, podle kterého poznáš, že jsi to ještě ty.“

„To je pěkné,“ řekla Lea nervózně, protože věděla, že možná říká svému napjatému a nedůtklivému strýci

něco nevhodného. „Já ti namaluju nějaké obrázky do pokoje pro hosty. Líbilo by se ti to?“

Výraz Johna Hardina změkl. „Choval bych je navždy jako poklad, to se můžeš vsadit.“

„Namaluju ti obraz Piazza Farnese v Římě,“ slíbila. „Tolik se mi po ní stýská, že ji celou vidím před očima,

když je zavřu.“

„Opravdu se ti tak stýská, holčičko?“ zeptal jsem se.

„Jistě, tati. Je to přece domov.“

„Waterford je domov,“ řekl John Hardin. „Všechno ostatní je jen místní kolorit.“

„Ale v Římě jsem vyrostla,“ řekla Lea. „Líbilo by se ti tam.“

„Nikdy jsem neměl rád lidi, co neumějí anglicky,“ namítl John Hardin. „Vždycky se mi zdálo, že mají co

skrývat.“

„To je směšné,“ odporoval jsem. „Typicky jižanské.“

„To je jedno,“ odbyl mě John Hardin a vedl nás do největší místnosti, kde byly tři židle z drnů, houpací síťa veranda zastřená sítí, aby se tam nedostal hmyz. John Hardin prokázal skutečný tesařský talent a přesnevelkou stabilitu se zdálo, že místnosti vyvolávají dojem neplánované přirozenosti, jako by dům vznikl

jako sen toho stromu.

Z moře se zvedl vítr a zahrál několik set tónů na hracích mechanismech, jako když chrastí led vestříbrných koflíkách. Atmosféra v lese se úplně změnila, jako když orchestr začne v divadle ladit nástroje.Zvuk mi připadal disharmonický, ale na Johna Hardina měl uklidňující účinek.

Vytáhl z kapsy kus papíru a přečetl si ho tiše pro sebe, než řekl Lee: „Něco jsem si napsal a byl bych mocrád, kdybys mi s tím pomohla. Včera jsem viděl, že jsi docela zkušená v tom, jak to chodí mezi muži a

ženami.“

„To ne, nikdy jsem ani neměla žádného chlapce za kamaráda.“

„Ale víš, jak bych měl mluvit s Jane Hartleyovou, když na ni chci udělat dojem.“

„Měl bys být svůj, Johne Hardine. To by se jí líbilo.“

„Poslouchej, budeš dělat Jane. Já budu dělat sebe.“

„Ježíši Kriste!“ povzdechl jsem.

„To je v pořádku, tati,“ uklidnila mě Lea, než jsem mohl pokračovat. „Přečti mi to a já se pokusím zahrátslečnu Hartleyovou.“

„Je bioložka. Vědecká pracovnice. Tak bych se měl snažit vést rozhovor, který by ji zajímal. Aby se hneddozvěděla, že máme společné zájmy. Takže bychom zasedli k večeři a objednali si jídlo. Já bych siobjednal jenom zeleninu. Co když je vegetariánka nebo nesnáší lidi, kterým nevadí jíst zvířata, která onachrání? To by večer hned od začátku pokazilo.“

„Já bych si objednala cokoli, na co bys měl chuť, Johne Hardine,“ navrhla Lea.

„Dobrý nápad,“ řekl a napsal si něco na svůj papír. „Objednám si rybu. I když je vegetariánka, náhodouvím, že některým vegetariánům nevadí jíst ryby. A já mám ryby rád. Teď ty něco řekni. Dělej, že jsi

Jane.“

Lea váhala a pak řekla: „Ty máš dnes ale hezkou kravatu, Johne Hardine. Dobře se ti hodí k obleku. To jedobře, že už nechodíš jako nudista.“

John Hardin vypadal zmateně, pak pohlédl do svých poznámek a pravil: „Věděla jsi, Jane, že samečeknoční můry vydává tak silný zvuk, že tvoří vlny, které můžou dokonce zabít jiný hmyz v letu?“

Pohlédl jsem na Leu, která byla nesvá, ale ochotná. „To jsem nevěděla. To je zajímavé,“ proneslapřívětivě.

„Sameček můry je postrachem hmyzí říše,“ přečetl John Hardin ze svých zápisků. „Věděla jsi, že podleposledních výzkumů mají aligátoři raději chuť masa labradorských retrívrů než francouzských pudlů?Vědci si myslí, že aligátoři si zvykli žít poblíž golfových hřišť a obytných domů a ve skutečnosti už zařadilidomácí psy na seznam oblíbených jídel svého potravinového řetězce.“

„Chudáci psi,“ prohlásila Lea s upřímnou hrůzou.

„Že je ale nádherné počasí, Jane?“ četl John Hardin.

„Ano, každým dnem je tepleji, Johne Hardine,“ přikývla Lea a vrhla pohled na mě, aby viděla, jestli hrajedobře. Pokývl jsem a Lea pokračovala: „Nemyslíš, že by ráno mohlo pršet?“

„To je náhoda, že mluvíš o dešti. Připomíná mi to sníh. Víš, že samička polárního medvěda si přikryje nostlapou, když loví u díry v ledu tuleně? To proto, že má černý nos a sníh kolem je jenom bílý. Jeneviditelná, když se pak připlíží k tuleňovi a zakousne ho.“

„Jak to, že toho tolik víš o přírodě?“ zeptala se Lea.

John Hardin se usmál a začal číst z připraveného textu. „Protože zastávám přesvědčení, že člověk jesoučástí přírody a že studovat přírodu znamená studovat sám sebe. Pavouk musí sežrat mouchu, stejnějako člověk musí jíst housku se sýrem. Všechno má souvislost a opakuje se to.“

„Já bych vynechal to o té mouše a housce,“ řekl jsem, protože jsem byl nervózní z cinkavých tónů.

„Potrava je potrava. V přírodě na tom vůbec nezáleží. Jane je dost inteligentní na to, aby to pochopila.“

„Možná bys mohl říct, že kůň žere oves,“ navrhla Lea. „Moucha je trochu nechutná.“

„Báječný nápad, Leo. Jsi citlivá stejným způsobem jako Jane,“ řekl John Hardin. „Ty nejsi citlivý ani

trochu, Jacku.“

„Díky,“ řekl jsem a pak jsem uviděl loď, jak zahýbá do zátočiny Sawgrass Creek. „To je Ledare. Chceš se

s námi projet na lodi, Johne Hardine? Prý má pro nás nějaké překvapení.“

„Ne. Zůstanu tady a budu pracovat na svém imaginárním rozhovoru s Jane Hartleyovou. Máš pro mě

nějaký návrh, Leo? Něco důvěrného, co by mi pomohlo poznat, jak přemýšlejí hezké dívky?“

Lea vzala strýčka za ruku a políbila ho na tvář. „Každý chce mít přítele. Jenom dej Jane najevo, jak ji máš

rád, a všechno bude v pořádku.“

„Zítra půjdu do knihovny a přečtu si všechny knihy o přírodě. Až ji pozvu na večeři, budu vědět o

zvířatech víc než ostatní, které zná.“

„A kdy ji chceš vzít na večeři, Johne Hardine?“ zeptal jsem se.

„To bude trvat léta. Potřebuju nejdřív tak dva tři roky studovat, než budu moci pomyslet na to, abych ji

pozval.“

„Ale ona mezitím možná pozná někoho jiného,“ namítla Lea.

„S takovou náhodou musím počítat,“ souhlasil John Hardin, když jsme s Leou slézali po dřevěném žebříku.

„Neříkejte nikomu o mém domě.“ varoval nás, když slezl za námi na zem. „Moji nepřátelé jsou všude a

zuří, když slyší, že jsem svobodný člověk.“

„Tvoje tajemství je u nás v bezpečí,“ slíbil jsem a pozoroval silný člun, který byl vzdálen asi kilometr a půl

a blížil se k nám. Měl příjemný zvuk, který jsem znal tak důvěrně, že by mě nevzbudil ani z lehkého

spánku.

Když jsme míjeli starou rybářskou chatu, John Hardin odemkl dveře a pozval nás dovnitř. Potěšilo mě, žeji opravil, vyměnil skla v rozbitých oknech a dokonce uvnitř vymaloval. Kamna na dřevo stála pořád vrohu a stejné plesnivé skvrny pokrývaly protější stěnu, ale John Hardin chatu teď používal jako dílnu ajeho nástroje tu ležely urovnané a v bezvadném stavu. Byla tu hromada čerstvého dřeva, které bylonedávno nařezané a čistě vonělo.

„Víš, proč jsem koupil to dřevo?“ zeptal se.

„Nemám ponětí.“

„Udělám mamince rakev.“

„To je příšerný nápad,“ vykřikl jsem. „Ví o tom?“

„Samozřejmě že neví, bude to překvapení,“ odpověděl John Hardin, zřetelně dotčený tónem mého hlasu.

„Odpadne jí jedna starost. Udělám ji poctivě. Bude krásná.“

„Bude se jí moc líbit,“ řekla Lea.

„Tím si nejsem tak jistý,“ pochyboval jsem.

Lea na mě vrhla nesouhlasný pohled a řekla: „Otec se mýlí. Je to báječná věc.“

„Bude to umělecké dílo, Jacku, uvidíš. Bude to nejkrásnější rakev, jakou tenhle okres kdy viděl,“vychloubal se John Hardin a rozhlížel se kolem, jako by ho mohli slyšet nějací vetřelci. „Tenhle okres je

plný opilců, křivopřísežníků a ničemů, děvkařů, satanistů a neplatičů daní.“

„Neplatičů daní?“ podivil jsem se.

„Já platit daně nemusím, protože jsem schizofrenik, ale jsou lidé, kteří nevyplní jediný formulář pro berní

úřad. Jsou jako plíseň, jako cizopasné houby na stromech.“

„Pojď s námi na loď,“ prosila Lea.

John Hardin pozoroval loď, jak zpomaluje, aby mohla zajet do přístaviště.

„Ne, jen běžte sami,“ odmítl a jako plaché zvíře utekl zpátky ke stromu. Svižně vyšplhal po žebříku, vytáhl

jej nahoru a opět se uzavřel před tvrdým světem dole.

Ledare nás pozorovala, jak jsme si svlékali košile a kalhoty a zůstali v plavkách, které jsme měli pod šaty.

Když jsme vlezli do lodi, pokynula Lee, aby si sedla před ni a položila ruce na volant.

„Nebude z tebe pořádná holka od řeky, dokud se nenaučíš řídit loď,“ řekla. „Zatoč tím kolem, abychom

mířili do zátoky, kde leží Waterford.“

Lea to udělala a člun začal pomalu couvat doprostřed zálivu.

„Otoč volantem doprava a narovnej řídící páku,“ pokračovala Ledare. Sledoval jsem, jak Lea přesně

provádí pokyny. Její tmavé vlasy se výrazně odrážely od bohatých světlých vlasů Ledare. Lea vypadala

jako nasáklá sluncem, zatímco na pleti Ledare jako by slunce nezanechalo žádnou stopu.

„Pořád přichází příliv a je dost vysoký. Písčitých naplavenin se vůbec nemusíš bát.“

„Jak rychle můžeme jet?“ zeptala se Lea.

„Jen na to dupni, dítě. Když je člověk mladý, musí ze všeho vyrazit největší rychlost.“

Lea otevřela ventil a pětimetrový člun značky Renken, vyrobený v Charlestonu, se zvedl nad vodu a

proletěl hlavním průlivem mezi ostrovem Orion a neobydleným Barnwellovým ostrovem. Ledare ukazovalacestu, když jsme jeli na stojatých vodách kolem ostrovů a před námi se rozprostírala od obzoru k obzoru

vodní tráva jako rozlehlá zelená pokrývka.

Když jsme dorazili na Waterfordskou řeku, Ledare dala Lee znamení, aby zpomalila a zastavila loď.Protáhl jsem se mezi nimi, otevřel si pivo a pohodlně se posadil k volantu. Nasadil jsem si baseballovoučepici se znakem Atlanta Braves, aby mi stínila tvář a krk. Ledare zatím rozmotávala provaz na zádi lodě.Pak začala vyhazovat provaz vzadu z lodi. Zacházela s ním zručně jako artista na visuté hrazdě, kterýzkoumá své náčiní před velkým číslem.

„Co to děláš, Ledare?“ zeptala se Lea.

„Vidíš, jak se jí jiskří v očích?“ zeptal jsem se. „Čtyřikrát vyhrála turnaj ve vodním lyžování na festivaluvodních sportů.“

„Pětkrát,“ opravila mě Ledare. „A byl společný pro chlapce i dívky. Umím lyžovat líp než kterýkoli kluk vtomhle městě.“

„Líp než tatínek?“

Ledare se zasmála a pohlédla na mě s láskou. „Tvůj tatínek je moc milý, Leo, ale pokud jde o vodnílyžování, nedosáhne mi ani k horní části bikin. Řekni jí to, Jacku. Polkni svou mužskou ješitnost aotevřeně to přiznej.“

„Je neuvěřitelně arogantní,“ zavrčel jsem. „Ale když se tahle holka dostane na vodní lyže, přestane býtlidskou bytostí. Je to úplná poezie pohybů. Bohyně moře.“

Ledare skočila po nohou do moře a Lea následovala jejího příkladu, zatímco jsem nastartoval člun kupředu a táhl lano od dvou plavajících postav za mnou. Náhle mi to připadalo, jako bych se přeneslčasem do tisíců odpolední svého dětství, kdy mě vůně řeky a předení motorů uchvacovaly pocitemhluboce prožívaného života. Dokázal jsem si vzpomenout na tisíce obrazů Ledare, jak projíždí vodou přislalomu a zaklání se v otočce tak šikmo, že to vypadá, jako by na povrchu vody ležela. Když se Ledaredotkla vody za rychlým člunem, vstoupily do hry všechny fyzikální zákony a veškerá krása geometrie.Pozoroval jsem, jak cvičí a povzbuzuje Leu, a vzpomněl jsem si, jak jsem si většinu svého dospívánímyslel, že Ledare bude matkou mých budoucích dětí. Pozoroval jsem ji, jak klade Leinu ruku na tyč nakonci provazu, pokládá jí nohy na lyže a připevňuje je.

Všechno, co Ledare ve vodě dělala, bylo půvabné. Vypadala jako ve svém živlu, když kroužila kolem Ley,která se trochu bála, ale byla vzrušená, protože po mně zdědila neuhasitelně bojového ducha. Nenávidělaprohru a zvláště nenáviděla, když byl někdo svědkem její prohry. Ale Ledare ji uklidňovala, ukazovala jí,jak má držet lyže u sebe a paže napnout a nechat loď, aby ji táhla. Připevnila si vlastní lyže a postavila se

za Leu, takže ji měla opřenou mezi nohama a její lyže byly vně Leiných. Dřevěný kolík chytla po obou

stranách Leiných rukou a dala mi znamení, abych zapnul motor.

Ohlédl jsem se a uviděl jsem, že Lea pustila kolík, když uslyšela zařvat motor, a Ledare jej pustilasoučasně s ní. Mírně Lee domlouvala, když jsem se obloukem vracel a konec provazu s tyčkou připlul navodě přímo Ledare do ruky. Obě se připravily k dalšímu pokusu.

„Drž se pevně a napni paže. Nesmíš je ohýbat. Měj každou lyži na jedné straně provazu. Výborně, Leo.Tak, teď dám znamení tátovi a projedeme městem.“

Lea se podruhé udržela a vztyčila se na lyžích, opírajíc se Ledare o nohy. Společně vylétly z vody. Ledareměla hodně roztažené nohy a dávala pozor na svou malou žákyni. Ujely asi dvě stě metrů, když Leaztratila lyži a spadla. Ledare spadla s ní a v brázdě za člunem plavala pro ztracenou lyži.

Zase mi dala signál, Lea vstala a tentokrát společně projely městem. Lea se neodvážila pohnout anisvalem, ale Ledare mávala kolemjdoucím v parku na nábřeží. Projely pod mostem a Lea v rychlosti

zahlédla auta nad nimi.

Ledare uchopila Leu za rameno, ukázala na brázdu na pravém boku lodi a tlakem levé ruky ji přimělaodklonit se od člunu. Obě teď směřovaly lyžemi na přístav u Oyster Creek. Pak se společným pohybemzačaly pohybovat sem tam v brázdě za lodí, svižně, krásně a půvabně ve svém podivném, ale lehkém

baletním kroku. Slyšel jsem Leu výskat radostí a pozoroval jsem, jak jí Ledare dává pokyny. Pak lano

povolilo a ony čekaly přesně na ten okamžik, kdy zase cítily jeho napětí, aby je táhla síla lodi, a rychle sev brázdě otočily zády a pak zase nazpátek ve dvou dokonalých skocích. Slyšel jsem, jak Ledare mluví, alev hluku motoru jsem nerozeznal slova. Viděl jsem však, že je Lea uvolněná a pod trpělivým vedenímLedare opět získává sebedůvěru. Člověk může dělat všechno, úplně všechno, pomyslel jsem si, když málaskavého a talentovaného učitele.

Udělal jsem ukazováčkem znamení kruhu, ale Lea znovu spadla, když jsem zatočil člun v pomaléstoosmdesátistupňové otočce. Když jsem se k nim vrátil, Ledare trvala na tom, abych jí hodil z člunudruhé lano, že budou s Leou lyžovat za člunem každá zvlášť.

„Je na to Lea připravená?“ zeptal jsem se.

„Je to přirozený talent,“ ujistila mě Ledare a pokývla na ni.

A byla přirozený talent. Opět jsem zapnul motor a žena a dívka za mnou vystoupily na Waterforské řecejako dvojice. Obě křičely radostí, když jsem je táhl středem města kolem mnoha výstavných domů sesloupy mezi virginskými duby na Water Street. Myslel jsem na Benátky, město, které se zvedá zJaderského moře, každý jednotlivý palác jako zážitek smyslů, jako by je navrhli architekti zamilovaní dotvaru orchidejí a svatebních dortů. Ale nemohl jsem popřít fakt, že jednoduchost, rozvržení v prostoru aproporce waterfordských domů vzruší můj smysl pro estetiku stejně jako kterýkoli kanál v Benátkách.

Přes hodinu jsem je vozil sem a tam po řece. Pak jsem zachytil znamení od Ledare, že je Lea unavená.Zakotvil jsem člun na písčině proti městu. Když se vyšplhaly do lodi a osušily ručníkem, Ledare námnabídla sendviče s rajčaty z matčiny zahrady, se salátem a majonézou a nakládanými cibulkami. Zaúpěljsem rozkoší, když jsem kousl do sendviče a ucítil lahodnou šťávu, která mi tekla po obličeji a rukách.Otevřel jsem sendvič, abych si prohlédl plátek rajčete, které jsem právě ochutnal. Byl velký a červený jako oheň. Zářil šťávou a zdravím. Vzpomněl jsem si, jak jsem kdysi dávno šel s dědečkem na zahradu.Děda se sklonil a uřízl z keříku obtěžkaného plody zralé rajče. Nakrájel je kapesním nožem, pak plátkyosolil a podal mi je. Nedokázal jsem si představit, že by rajský nektar mohl chutnat lépe než čerstvé rajče.

Pro mě ta chuť vždycky zůstane chutí Waterfordu a léta.

Den končil, když jsme se vydali lodí zpět na ostrov Orion. Slunce si pohrávalo na vodní hladině a nazápadě zbarvilo do červena okraje kupovitých mraků. Na cestě jsme pokřikovali na bójky a znamení prolodi. Cítil jsem, že mi opálená pleť stahuje obličej, jak se vzduch ochladil. Když jsme míjeli ostrovLadyface, Ledare najednou ukázala na mořské rameno, ve kterém jsem rybařil, když jsem byl malý kluk.Bylo opuštěné a leželo stranou na ostrově, který z větší části unikl přelidnění, jež změnilo celé okolí.

„Pojeďme k Henrymu Thomasovi.“ navrhla.

„Neviděl jsem Henryho od střední školy,“ řekl jsem. „Pořád ještě má svářečskou dílnu?“

„Sváření nechal. Pracuje na stavbě na Hilton Head. Většina lidí z města pracuje na stavbě na Hilton Head.

Tuhle jsem ho potkala v Piggly-Wiggly. Ptal se na tebe.“

„Hráli jsme s Henrym fotbal,“ vysvětlil jsem Lee. „Byl to pan hráč.“

Lea se na mě podívala lesklýma, unavenýma očima. „Co to znamená?“

„Byl strašně bojovný, utrhl by člověku hlavu, jen aby se dostal k míči.“

„Bílá chudina, jak říkal strýček?“ zeptala se Lea.

„Ta nejčistší odrůda,“ odpověděla Ledare. „Kvalita první třídy. Na Darlingtonu 500 by mohl být pořád. To

je automobilový závod, zlato.“

„Henry je prosťáček, ale je to dobrý občan,“ dodal jsem.

„Minulý týden jsem u něj byla. Chtěl mi ukázat svého nejmladšího syna,“ vyprávěla Ledare. „TrpíDownovým syndromem, ale je moc milý. Pojďte se na něj podívat.“

„Lea je unavená,“ namítal jsem.

„Chci, aby to Lea viděla,“ trvala na svém Ledare.

Protože nastal odliv, člun se nořil hlouběji do bažin a já jsem projížděl kanály mezi trávou a bažinami, nad

kterými jsme před několika hodinami jeli. Kdysi jsem znal všechna ta ramena a kanály tak dobře, že jsem

v nich mohl plout v noci a nemusel jsem se dívat na mapu, ale teď jsem se dvakrát ujistil na mapě, kudyplout, abych nenarazil na písečné jazyky a spodní vodu, než jsme se s lodí dostali na dohled od domuHenryho Thomase.

Byl to starý dřevěný farmářský dům se zastřešenou verandou, která se táhla před celým průčelím. Nadvorku stála zaparkovaná čtyři vozidla, jedno nastálo. Někde na poli za domem kokrhal kohout a pod pilíři

Henryho přístaviště lovila volavka, která vzlétla, když se náš člun dostal příliš blízko. Ledare nám ukázalamísto vzdálené asi dvacet metrů, kde byla voda mělčí, a pošeptala mi, abych vypnul motor a vyhodil

kotvu.

„Copak nepojedeme k přístavišti a nepozdravíme Henryho?“

„Pš,“ položila si Ledare ukazováček na rty. „On ví, že tu jsme. Řekla jsem mu, že přijedeme.“

Západ slunce pozlatil bažinu a západní nebe se změnilo v růžovofialovou výkladní skříň. Jeho kraje bylyzčeřené a žhnuly ohněm zapadajícího slunce. Na vodě kolem nás se ten oheň zrcadlil a člun odpočíval nahladině jako ve studeném plameni. Tiše jsme pozorovali vodu, jak se čeří, jako když si v tom zářivémodlivu páv čechrá peří. Lea spustila ruku do vody a dotkla se jejího hladkého povrchu.

Z domu Henryho Thomase vyběhl malý chlapec, následovaný zpovzdálí matkou a otcem a dvěma staršímisestrami. Měl na sobě tričko a krátké kalhotky, černé plátěnky a malou záchrannou vestu. Nebál se.

Utíkal a zpomalil, teprve když se dostal na můstek na plovoucí přístavní molo.

„Jmenuje se Oliver,“ zašeptala Ledare Lee. Pozoroval jsem, jak chlapec vztáhl ruce ke slunci zapadajícímu

nad bažinou a začal se točit dokola. Vysokým hlasem notoval písničku, a ačkoli se dala těžko rozeznatslova, poznal jsem melodii Mary Had a Little Lamb. Oliver hleděl s očekáváním k vodě, ale nic neviděl.Překvapeně a zklamaně vykřikl. Klesl na kolena a začal bušit rukama do křivých, nenatřených prken.Zpíval přitom další písničku. Slova se zase nedala rozeznat, ale melodie byla známá a povědomá.

Rock of Ages, zašeptala Ledare Lee název písně.

Oliver se zaraženě a ublíženě podíval směrem k rodině, zvedl ruce do vzduchu a začal na molu dupat.Dupání se odráželo nad bažinou jako dunění. Začal třetí písničku a pak čtvrtou. Rodina ho pozorovala tišea bez hnutí, ačkoli nám Henry zamával na přivítanou.

„Už se blíží,“ ozvala se Ledare.

Hřbetní ploutev, vykrojená krásně jako gondola, proťala ztichlou hladinu dvě stě metrů od nás, kde bylamnohem hlubší voda. Delfín se rychle blížil a jeho zelené tělo mělo v zapadajícím slunci přídech do žluta,potom do brčálova a pak zesvětlalo jako bílý písek, až se vynořilo z vody u mola, na kterém zpíval Oliver.Zvíře zvedlo hlavu. Lea vstala a naklonila se kupředu, aby slyšela vysoké delfíní pískání.

Chlapec se točil radostí a začal mluvit, křičet nebo skřehotat, protože byl příliš vzrušený na to, aby sepodřídil disciplíně jazyka. Byla to podivná, disharmonická a nelidská řeč. Oliverova tvář zářila v extázi.Vztáhl ruce k delfínovi a zazpíval nosatému živočichovi a všem brodivým ptákům s dlouhýma nohama,kteří se zastavili, aby slyšeli ten zvláštní zvuk, podivnou mezihru mezi západem slunce a nocí, melodiipísně Jezus Loves Me. Jak byl stále víc vzrušený, jeho hlas se stával pronikavější a méně srozumitelný.Zdálo se, že ten zvuk delfína uklidňuje. Plaval v pomalých kruzích, zvedal se z vody a vydával tiché zvuky.

Oliverova píseň měla v sobě tajuplnou harmonii jako z jiného světa, ale hlas delfína se zdál napůl lidský a

bližší. Chlapcova extáze stoupala, tancoval, ukazoval na delfína a ohlížel se na svou rodinu. Na konci

Oliver skřípal a křičel nerozluštitelné zvuky a delfín mu odpovídal vzdálenějším a smutnějším hlasem.

Když se delfín obrátil zpět do moře, Oliver vykřikl nesouhlasem a potom mu zuřivě a netrpělivě mával narozloučenou. Nakonec klesl na kolena a zůstal nehnutě a vyčerpaně ležet. Henry sešel v šeru k přístavištia zvedl Olivera do náruče. Zamával nám k lodi a pak se vrátil s chlapcem k rodině. My tři jsme celouminutu seděli ve člunu tiše, stále ještě vtaženi výjevem, kterého jsme byli svědky. Nedokázali jsmepojmenovat, co jsme právě viděli, ale věděli jsme, že to byl vzácný druh komunikace a rozhovoru.

„Co říkal Oliver tomu delfínovi, tati?“ zeptala se Lea konečně.

„Myslím, že něco báječného,“ odpověděl jsem. „Ale nevím, co.“

„Hádej.“

„Já vím, o čem mluvili,“ řekla Ledare, když jsem nastartoval motor.

„Pověz mi to,“ prosila Lea.

„Oliver říkal tomu delfínovi: ‚Miluje Jack Ledare? Miluje Jack Ledare?‘ A delfín odpovídal: ‚Měl by. Měl by.‘“

Lea se posadila Ledare na klín a vydali jsme se ve stopách delfína, který mířil do Atlantského oceánu. Nadnámi naprosto nezúčastněně zářily hvězdy.

–––––-Kapitola–––––

devětadvacátá Paměť pro mě byla krajinou použitelné minulosti, ale teď jsem začal uvažovat, zda se nebezpečí neskrývá

také v zapomnění. Nedávno jsem si naléhavě uvědomil, že špatná interpretace, kladení důrazu nanesprávné místo a nevyhnutelně zkreslené podání nějaké zkušenosti může vést k nedokonalému pohleduna věc. Vždycky jsem si myslel, že byla Shyla v manželství se mnou docela šťastná. Ačkoli jsem dobřeznal historii jejích nálad, depresí a migrén, v poslední době jsem si začal myslet, že jsem podcenil bojovou

sílu těch zhoubných podvědomých démonů, kteří ji v zoufalství dohnali na most. Myslíval jsem si, žesmutek je součástí její hluboké povahy, protože máločemu jsem u lidí důvěřoval méně než veselosti.Neměl jsem rád povahy, jejichž optimismus se zdál bezpracný. Shyla v sobě ukrývala tolik hlubin, že kdyžse jí zmocnily černé vnitřní nálady, často mi to připadalo, jako by zkoumala nějakou nově objevenou zemplnou ledovců a ledových polí. Součástí jejího kouzla byla i živost a nevyzpytatelnost. Nevydržela dlouhona dně. Teď jsem ale poznal, že jsem neuvážil druhou stránku této ctnosti, že její čas na slunci jeomezen, protože její nejvlastnější já spočívá v nejnepřístupnějších místech jejího nitra.

Když jsem vyprávěl Lee příběhy o její matce, narážel jsem na zážitky, které mi tehdy nepřišly tak důležité.Shyla naslouchala hudbě svého nitra a mířila rovnou na schůzku se svým katem. Když jsem se pustil dotěžkého úkolu pokusit se vystopovat cestu, která ji vedla k sebezničení, vzpomněl jsem si na zážitky, které

jsem choval netknuté v sobě, a nevěděl, co opravdu znamenají. Uvědomil jsem si, že se Shyla za svérodiče zřejmě styděla od té doby, co jsem Foxovy znal. Uváděl ji do rozpaků jejich přízvuk, styděla se zajejich cizorodost.

Brzy se naučila trávit odpoledne u nás v domě. Nasávala tam neurvalou atmosféru americké domácnosti,která jí připadala normální. Když ucítila, že matka v kuchyni připravuje hamburgry, praženou kukuřicinebo smažená kuřata, vždycky se objevila u zadních dveří, bázlivě zaklepala a Lucy ji pozvala dál anabídla jí, co právě vařila.

Dobře si vzpomínám, jak Foxovi poprvé pořádali pro Shylu oslavu narozenin.

Moje matka vzala Shylu a mě na dopolední představení v kině Vánek, kde jsme viděli film Kočičko, vrať se

se Shirley Boothovou. Byl to trochu divný film pro děti našeho věku, ale bylo to jediné kino ve městě amatka nemohla dělat nic jiného než sedět a dívat se na film, zatímco my s Shylou jsme prolézali uličky adokonce jsme se odvážili nahoru na balkon „Pro barevné“, který byl úplně prázdný. Ten objev nás nadchl.

Matka nás uprostřed filmu musela jít hledat a našla nás, jak si střídavě kreslíme na ruce tetovánípropisovačkou. Než jsme z kina vyšli, Lucy nám tetování smyla papírovým kapesníčkem a slinami.

Oslava měla být překvapením, a když Shyla vešla do dveří, otec jí zahrál v barokním a oduševnělémpodání Happy Birthday, čími polekal všechny pozvané děti z Waterfordu, takže okamžitě ztichly. Zpívalijen Ruth, George a Lucy. Shyla schovala obličej v dlaních, když uviděla, jak se někteří chlapci zesousedství ušklíbají hrdelnímu přízvuku jejího otce. Pak George Fox oznámil, jako by mluvil k vysoceučenému publiku, že připravil zvláštní koncert na počest narozenin své dcery. Deset pozvaných dětímuselo tiše sedět celou dobu, kdy George Fox hrál Lisztovu Maďarskou rapsodii číslo dvě.

Když koncert milosrdně skončil, vylekané a neklidné děti byly nahnány do jídelny, kde bylo slavnostněprostřeno a kde hořely svíčky ve stříbrném svícnu. Shyla měla ohromený výraz, který mohl být výrazemnedůvěry nebo strachu, ale obličej měla jako strnulý. Věděla, co bude následovat, ale nemohla zasáhnout

do toku událostí.

„Tak,“ prohlásila její matka, když se Shylini spolužáci škrobeně usadili kolem stolu, „teď se nacpeme kprasknutí. Na oslavu mojí milé Shyly, která se, jak víte, tento den narodila. Je to Američanka, a tak byměla slavit narozeniny po americku, že?“

Ruth vyslovila „po americku“ jako „pamericku“ a děti u stolu sotva rozuměly, o čem mluví. Pár chlapcůzalezlo pod stůl, aby nebylo vidět, že se smějí. Jenom přítomnost mé matky udržela jakési zdání pořádku,protože třikrát obešla stůl a udusila všechny výbuchy zlobení.

Nemohla ale zvládnout ohromení, které se spontánně vydralo dětem z úst, když Ruth odkryla různé mísy,obsahující slavnostní jídla, která celé dny předem tajně pro dceru připravovala. Byl tam boršč a kyselásmetana, kterou jsme nikdy předtím neviděli, ruský salát s majonézou, hráškem a kousky lososa a něco,čemu se říkalo sýrový kreplach. Jeden chlapec, Samuel Burbage, se pozvracel do klína, když ochutnalherinky naložené v kysané smetaně. Podával se horký čaj ve skleněných číškách bez oušek a kolem stolu koloval tác s domácími rohlíčky, aniž by si někdo vůbec vzal. Nadívaná ryba vyvolala výkřiky údivu aněkolik chlapců se šťastně vrhlo na objevenou mísu s vejci na tvrdo, která poznali a rychle si je rozebralijako jediné bezpečně americké jídlo.

Shyla vydržela těžkou zkoušku bez poznámek, ale vzpomínám si, jaká úleva se jí objevila na tváři, když se

Ruth Foxová vrátila do jídelny a moje matka za ní nesla narozeninový dort s polevou a zapálenýmisvíčkami. Matka pak s dětmi zazpívala procítěně Happy Birthday a odvedla je i s dortem na předníverandu, aby se dostaly z dosahu zločinu paní Foxové. Venku Shyla sfoukla svíčky a začalo otevíránídárků. Pak Lucy zorganizovala pro všechny chlapce a děvčata hru na schovávanou. Ale zatímco si napřední zahradě děti s Lucy hrály, Ruth sklízela stůl plný netknutého jídla a plakala.

Matka zachránila oslavu tím, že děti zapomněly na jídlo, které se nemohly přinutit pozřít, ale netrvalo to

dlouho.

Když matka Samuela Burbage přišla pro svého syna, rozběhl se k ní a křičel: „Dali nám syrovou rybu sešlehačkou, mami. Zvracel jsem, když jsem to ochutnal.“

Maminka Harper Priceové uslyšela, že si její dcerka opařila jazyk čajem a že koblihy byly tvrdé jako

kámen.

„Říká se jim ‚bagely‘,“ pokoušela se vysvětlovat Shyla. „Maminka je koupila u Gottlieba v Savannah.“

Capers Middleton ještě neviděl červenou polévku a Ledare ještě nejedla studenou rybu a nudle na sladko.

Elmer Baremore, syn obchodníka s garnáty, jen jednou ochutnal nadívanou rybu a musel ji vyplivnout do

ubrousku. Přísahal rodičům, že nemá ponětí, kde se v Americe může taková ryba sehnat, a že maso téžidovské ryby mu úplně spálilo jazyk, takže musel paní Foxovou poprosit o několik sklenic vody. RuthFoxová později vysvětlila, že pravděpodobně podávala nadívanou rybu s příliš velkým množstvím křenu.

Naprostá odlišnost Shylina domácího prostředí se stala pro její kamarády a spolužáky pověstnou. Dětimají instinkt stáda a ničím nedokáží víc trpět, než když je zvyky jejich rodičů vydělují a zesměšňují. Shylasi celé dětství bolestně přála být Američankou, ale její touha byla ještě hlubší a podivnější. Shyla Foxovátoužila po vyšší a nedosažitelné úrovni, pokoušela se stát tou nejnepostižitelnější a nejmlhavější formou

– jižanskou Američankou. Celý její život se změnil v tiché úsilí získat mimikry. Její přízvuk se každýmrokem měnil a prohluboval, jak naslouchala hlasům žen ve městě. Obraty jižanské mluvy ji těšily stejně,jako jí vadilo, že rodiče používají jazyk jidiš. Začala je tyranizovat a nechtěla jim dovolit mluvit v jidiš, když

byla u toho. Jejich jazyk byl disharmonickým tónem a nehodil se do země azalek, kukuřičné kaše, výletůna plantáže, koleček cibule, pražené kukuřice s máslem, oplatek a cukrových tyčinek, „dost velkých na to,aby ses o ně mohl podělit s kamarádem“.

„Připadá si jako úžasná americká frajerka,“ posmíval se často její otec.

„Chce žít normální život,“ přela se s ním matka. „Ukaž mi, kde je v tom hřích. Je to totéž, co pro ni chci

já.“

Víc intuice než skutečné uvědomění mě přivedlo k názoru, že atmosféra v domě přes dvůr je bizarní anení v pořádku. Připadalo mi dost exotické, že slaví svátky, o kterých jsem nikdy neslyšel a jejichž názvyjsem neuměl vyslovit. Pokoušel jsem se přimět Ruth Foxovou, aby mě naučila nadávky v jidiš, kterýmibych mohl dopalovat bratry, když mi lezli na nervy, ale u Foxů člověk cítil něco hluboce zneklidňujícího aneobvyklého, na co nikdo v malém městečku nedokázal přijít. Nebyla to jenom jejich cizota, která jevydělovala, ale hluboký smutek, který se usadil jako smrtící prach na každém čtverečním centimetru jejich

neposkvrněných, prostorných pokojů.

George a Ruth Foxovi se báli psů, koček i svých vlastních stínů. Viděl jsem je, jak vykukují zpoza záclon,kdykoli jsem zaťukal na jejich zadní dveře. Když někdo nečekaně zaklepal na dveře, vyskočili leknutím.Třásly se jim ruce, když zvedali telefon. Když Ruth Foxová věšela venku na sluníčku prádlo, pořád seohlížela, jako by čekala, že ji z boku napadne nepřítel. Celá léta jsem se pokoušel přijít na to, co se děje.Špehoval jsem je, poslouchal za dveřmi a hlídal tiché pohyby celé rodiny, když jsem po setmění sledovaljejich činnost z větví dubu. Jediná věc, kterou jsem kdy objevil, byla, že Shylini rodiče nejsou spřibývajícím věkem starší, ale zachmuřenější.

Pan Fox se často s křikem probouzel uprostřed noci, protože ho ošklivé sny přenášely zpět do jeho rodné země. Když jsem se ptal Shyly, proč tatínek v noci křičí, řekla mi, že se něco muselo zdát mně, že nicneslyšela. Jednou jsem ho slyšel vykřiknout jméno nějaké ženy, ale takové, jaké jsem nikdy předtímneslyšel. Rozhodně nepatřilo nikomu, kdo žil v sousedství. Když se probudil s tím podivným ženskýmjménem na rtech a já se plazil po větvích měsícem osvětleného dubu, který mi umožňoval přístup ktakovým tajemstvím, uslyšel jsem, jak Ruth manžela utěšuje. Naslouchal jsem té smutné a důvěrné scéně

a kvůli Shyle jsem se silně štípl, abych se ujistil, že nespím. Pokoušel jsem se vyslechnout jejichrozhovor, ale mluvili spolu cizím jazykem. Ačkoli jsem tomu jazyku nerozuměl, poznal jsem, že Ruth říkáGeorgovi, že ho miluje víc, než se dá vypovědět, a bude ho milovat pořád.

V létech, která následovala po Shylině oslavě, se zdálo, že se pocit chmur a neštěstí v domácnostiFoxových ještě prohloubil. Často jsem si myslel, že to snad pochází z toho, jak George Foxe fanatickyuchvacovala hudba. Všichni jsme se pana Foxe s jeho bezvadnými způsoby Starého světa báli. Jehoznetvořených rukou, jeho utrpení a jeho zdrženlivosti, která nám připadala nepřirozená, protože jidoprovázel zlověstný pohled. Jeho studenti hudby ho zbožňovali, ale ti pocházeli z nejcitlivějších anejuzavřenějších dětí. V noci, když jsem se pokoušel usnout, poslouchal jsem, jak pan Fox hraje na klavír,

a z těch večerních představení jsem se poučil, že hudba může bolet a zraňovat a že krásná hudba je jako

místo, kde se může schovat trpící člověk.

Vzpomínám si, jak jsem poprvé řekl matce o svém podezření, že s Shylou se děje něco divného. Všimljsem si, že Ruth s Shylou mluvila jinak, když nevěděla, že jsem nablízku. Jednoho dne jsem vlezl doShyliny ložnice po dubu a chystal jsem se ji v domě najít, když jsem uslyšel, jak s ní matka pod schodymluví. Než jsem po špičkách došel zpátky k oknu a vrátil se po tajné cestě, která naše domy spojovala,uslyšel jsem znovu hlas Ruth. To, co říkala, mě zastavilo. Chtěl jsem se ujistit, že slyším dobře.

„Zavři ty dveře, když se mnou mluvíš,“ křičela Ruth. „Nebo dostaneme všichni zápal plic. To asi chceš,abychom všichni zemřeli. Jdi si umýt ruce a už si nehraj ve špíně. Pán Bůh tě nestvořil jako mravence.Můj bože, ty ruce vypadají. Pojď sem. Zhasni ten sporák. Zbláznila ses nebo co? Chceš, abychom muselivolat hasiče?“

Nepoznával jsem tu ženu, která tak mluvila. Byla to vyšinutá, nervózní verze Ruth Foxové. To byl můjprvní ostřejší pohled na Shylino neklidné dětství, které tak prožívala proto, že Němci převálcovali a zničilisvět jejích rodičů. Mnohem později jsem poznal, že nacisté jsou častými návštěvníky v jejich domě, kdemodrýma očima přihlížejí jídlu a klejí při rozsvěcování svíček večer před šábesem a kde Shyla vyrostla vevíře, že Němci jsou něco jako choroboplodné zárodky, které požírají duše Židů.

Když jsem lezl v hustých větvích dubu, uslyšel jsem Ruth, jak říká: „Běž od toho okna, Shylo. Mohl by tuobcházet anděl smrti.“

Otočil jsem se nazpět a uviděl Shylinu malou, bázlivou tvář. Zamávala mi a já jsem jí zamával na oplátku.Teď si uvědomuji, že dům Foxových ve Waterfordu byl prostě jen přístavkem Bergen-Belsenu,odpočinkovou zastávkou na cestě do krematoria. Ani jeden ze Shyliných rodičů nemohl opustit krajinu své

ošklivé minulosti. George Fox hrál na klavír, aby utěšil všechny, kteří se změnili v dým a přidali se květrným proudům nad Polskem. Každá černá nota oslavovala ztrátu duše, která vstoupila do řeky smrtibez útěchy hudbou. Dům plaval v slzách, hrůze, neudržitelné zlobě a v hudbě, která v dětech vzbuzovalasny o vetřelcích ve vysokých botách, kteří si svítili na cestu pochodní ze židovských vlasů.

Když jsme se vzali, Shyla mi vyprávěla o svém dětství. Myslela si, že jejich dům mohou každou chvíliobklíčit němečtí vojáci v rychlém útoku, ve kterém vezme za své každý keř, každý strom a každá květina.Ale to byla na Shylu nečekaná a neobvyklá přiznání. Většinou umíněně mlčela o všem, co se týkaloválečných zážitků jejích rodičů. Téma bylo verboten. Zvlášť poté, co se narodila Lea, Shyla nemohla snést

pomyšlení na svět, který mohl tak milované a bezmocné dítě jako Lea vydat napospas plynové komoře.Takový svět se stal stavebním materiálem jejích zlých snů, ale zřídkakdy dovolila, aby se objevil v jejímdenním životě.

Neměl jsem ponětí o hloubce její posedlosti, dokud jsem neuviděl čerstvě vytetované číslo jejího otce najejím předloktí v charlestonské márnici poté, co spáchala sebevraždu. Přítomnost toho čerstvého,hněvivého čísla byla výmluvným vysvětlením, vážícím ji k velkému krveprolití židovského národa.

Po její smrti jsem se stal posedlý holokaustem já. Studoval jsem ta nezahojená léta s vášní a takovými

podrobnostmi, že bych to nepokládal za možné. Číslo na Shylině paži mě děsilo, protože svědčilo o životěplném trýzně, kterou prožívala, aniž bych o tom věděl. Jsem si jist, že bych jí mohl pomoci, kdybych znal hloubku jejích obav z vyhlazení Židů. Celý život skrývala své židovství, zahalila je do obalu tajemství avzácného hedvábí. Její duchovno rodilo ovoce v temnotě a groteskní můra se znamením lebky na svýchmotýlích křídlech se pokusila vzlétnout v muzeu, kde udržovala svou duši omámenou chloroformem apřišpendlenou k sametu.

Teprve když se narodila Lea, zdálo se, že se smiřuje se svými židovskými kořeny. Shyla Foxová bylavychována uprostřed jižanského křesťanství, byla přijímána křesťanskými spolužáky, šťastná vneměnných, stojatých vodách maloměstského života, kde její židovství působilo mírně bizarně astaromódně. Ale její rodiče aspoň chodili do kostela a byli pokládáni za bohabojné lidi a Shyla pokládalamalou synagogu za únik, divadlo, maškarní ples, oázu. Když chodila do posledního ročníku střední školy,padesát židovských rodin se scházelo každý týden na obřad šábesu a ve shluku lidí, kde bylo plno světla,hluku a klepů, si Shyla připadala jako součást světa, který ji baví a který je na ni hrdý.

Matka neřekla Shyle nic o pubertě a nevarovala ji před změnami, které se budou v jejím těle odehrávat.

Když Shyla poprvé krvácela, myslela si, že má rakovinu, že se znelíbila Bohu nejzoufalejším,

nevysvětlitelným způsobem. Vstoupila do svého ženství nevinná a nepřipravená, a to ji poznamenalo,alespoň v jejích vlastních očích, osamělostí, výlučností a podivínstvím. Stala se zádumčivější a uzavřenější.

Matka ji divoce chránila a toho roku, než začalo docházet k záchvatům, se matka s dcerou velmi sblížily.Tehdy začala Ruth Foxová vyprávět dceři příhody z války. Řinuly se z Ruth ve zhuštěné podobě, nemohlaje zastavit nebo zmírnit. Povídání o strašných zkušenostech Ruth a George vstoupilo do představivostijejich předčasně vyzrálé, citlivé dcery. Byly to příběhy prostoupené takovou úzkostí, že se vracely se svourozpínavou silou znovu a znovu, zvláště když začala krvácet.

A tak se v Shylině duchu utrpení rodičů během světové války spojilo s vlastním krvácením. Ruth vždyckychtěla vyprávět Shyle všechno, co se stalo jí, jejímu manželovi a jejich rodinám ve východní Evropě, alečekala na vhodnou dobu, až Shyla dosáhne určitého bodu zralosti. Ačkoli si myslela, že je důležité, abyShyla chápala svět jako nebezpečné, bezohledné místo, nechtěla jí tu informaci vtisknout příliš brzy aninechtěla, aby se Shyla bála nedůvěryhodnosti a zloby lidstva. Jako vhodnou dobu pro své vyprávění si

vybrala Shylinu pubertu.

Ruth se nemohla ubránit pátravému pohledu do očí sousedů ve Waterfordu a přemítání, za jakýchpodmínek by vyšli na ulici, divocí a nesmiřitelní, v kolektivní touze po židovské krvi. Během mého dětství,aniž jsem si to uvědomil, Ruth studovala můj obličej a pokoušela se ho umístit pod štítek nacistickéčepice. V každém křesťanovi, kterého potkala, hledala hluboko pod povrchem nacistu. Ale to všechnojsem se dozvěděl až později.

Shyla byla dobrá posluchačka. Poslouchala ty příběhy a učinila je svou součástí. Tvořily knihovny vzáhybech jejího mozku, kde se jejich váha často měnila v migrénu a noční můru. Ruth to pomohlo,protože se s někým podělila o dávku úzkosti, kterou tak dlouho chovala v sobě, ale nějakou dobu trvalo,než pochopila, jak hlubokou úzkost předala svému nejstaršímu dítěti.

Ve věku od deseti do třinácti let se Shyla stáhla do svého nitra, vzdálila se od rodiny a přátel a prožilaněkolik bizarních epizod, které ji zavedly do ordinací dětských psychiatrů na Jihu. Ačkoli si ve škole vedladobře, nedružila se se svými kamarády a spolužáky. V těch letech udělala velký pokrok ve hře na klavír atehdy jí otec dával naději, že by se mohla stát výbornou učitelkou hudby, i když nemá virtuozitu a vášeň,kterou se vyznačují nejlepší koncertní klavíristé. Shyla cvičila celé hodiny a jako otec nacházela v černýchnotách úlevu, útěk do temného, záhadného uspořádání hudby. Její píle při hře se z ctnosti změnila ve

druh ohlušování.

Brzy začala vynechávat jídlo, aby zvládla novou skladbu. Láska k umění ji naučila rychlosti, tvrdili rodiče aříkali to hrdě. Zdálo se, že je třeba hrát pořád. Hudba jí zvedala prsty v nekonečné záplavě not, v řecezvuků, chorálů a elegií, které pilná dcera hrála z neupotřebené, nepřímé lásky k otci, který nedůvěřovalslovům a těšil se pouze z harmonie klávesnice. Jako učitel byl George na Shylu přísný, protože věřil, že se

pokouší dosáhnout oblasti a dovednosti, o které si myslel, že na ni nemá dost talentu. Tvrdě ji pobízelpokaždé, když překročila pomyslnou hranici, kterou pro ni stanovil. Zvládla koncerty, o kterých si myslel,že jsou mimo její schopnosti. Protože mu dovolila stanovit hranice jejího talentu, zvedal laťku stále výš avýš. Věděl, že nemá takové rozpětí a plynulost, jakou vyžaduje velikost v umění. Měl pravdu a štval ji,dokud ji nezlomil. Když se konečně složila, vážila o pět kilogramů méně, o které si sotva mohla dovolitzhubnout. Lékaři ve Waterfordu ji nemohli přimět jíst. V nemocnici ji intravenózně vyživovali glukózou,zatímco její prsty na pokrývce neslyšně hrály sonáty.

Když ji propustili z nemocnice, začalo pro Shylu to, co později nazvala „temným rokem“. Rok masek,halucinací a truchlení pro mrtvé, jejichž jména neznala. Aniž cokoli řekla, procházela znovu příběhy, kteréjí tajně svěřila matka, a stála na místě rodičů. Prošla každý krok, který prošli oni, vytrpěla, co vytrpěli oni.Hladověla, odmítala vodu, hrála, kdykoli na něco položila prsty, a celý rok truchlila místo židovskýchrodičů, kteří neměli čas truchlit, nevěděli proč a ani jim to nebylo dovoleno.

Jednoho dne jsem našel Shylu plakat na zahradní lavičce u cihlové zdi, která oddělovala naše dva domy.Vytáhl jsem se na zeď, oběma rukama jsem držel zkušeně rovnováhu a došel nad ni, kde jsem se jízeptal, co se stalo. Pak jsem uviděl krev na jejích nohách. Vzal jsem ji za ruku a vedl zadem sousedovýmivraty a zarostlým dvorem mezi bažinou, která vedla k přístavišti za naším domem. Kvetl jasmín a zdálose, že včely sešívají květy dohromady neviditelnou, hedvábnou nití. Přiměl jsem ji zout si boty a ponožkya oba jsme v letních šatech vlezli do přílivu.

„Slaná voda vyléčí všechno,“ ujistil jsem ji.

„Umírám. Chci umřít, hrozně se stydím.“

„Pravděpodobnější něco špatného snědla,“ utěšoval jsem ji podobně, jako mě vždycky utěšovala matka.

„Matka mě zabije, až uvidí, že jsem se koupala v těchhle šatech.“

„Proplížíme se k nám domů. Polezeme po stromě,“ navrhl jsem.

Příliv ve Waterfordské řece Shylu umyl a společně jsme se vplížili k nám na dvůr a po zadní straně dubu,kde jsem měl udělaný úzký žebřík. Shyla se u mě v pokoji svlékla a vzala si moje tričko a staré šortky. Pak

mi podala mokré šaty a kalhotky a poprosila mě, abych je vyhodil. Měl jsem o ni strach a bál jsem se, žeje najdou, proto jsem vykopal hlubokou díru u bažiny na místě mezi ploty a šaty jsem tam zahrabal.Zatímco jsem plnil ten úkol, Shyla šla říct své matce, že krvácí k smrti.

Ale nebylo to krvácení, co ji pomalu zabíjelo, byla to její neschopnost začlenit rány svých rodičů do světa,který měl pro ni smysl. Ačkoli byla vychována v tichém a klidném jižanském městě, kde téměř každýnajde pocit bezpečí, soudržnosti a klidu, narodila se jako dítě, které dokáže vytáhnout každý elektronúzkosti z aury obklopující milovanou osobu a s radostí jej přidá do svého vlastního systému. Sytila se

bolestí jiných, protože to byla její vybraná strava, jediné ovoce, které mohla propašovat z ráje. Její

nemocí byla Osvětim, ale to byla obtížná diagnóza, kterou v Jižní Karolíně roku 1960 nikdo nerozpoznal.

Přes rok se jí dařilo držet se pohromadě. Jednou po večeři, kdy se sotva dotkla jídla, za ní šla matka

nahoru do mansardy a uslyšela, jak si šeptem povídá se skupinou dívek, které neodpovídaly. Patnáct

minut poslouchala ten bojácný monolog pokynů a povzbuzování, pak náhle otevřela dveře a spatřila Shylu

obklopenou všemi panenkami, oblečenými v černém jako jeptišky. Shyla jim nosila každý večer jídlo avarovala je, aby nedělaly hluk, protože venku hlídají Němci.

Vyděšená Ruth vzala dceru do náručí a omlouvala se, že jí vyprávěla něco o strašné minulosti. Podcenilavýjimečnou sílu vlastního příběhu a citlivost plnou fantazie, se kterou Shyla ten příběh přijala.

Druhý den moje matka nevěřícně sledovala, jak Shyla vyšla dozadu na zahradu a pohřbila všechnypanenky v masovém hrobě, který vykopala předchozí noci. Srpen byl rekordně horký a tehdy Shylupoprvé poslali na dětské oddělení státní nemocnice pro duševně choré. Poslali ji na Bull Street, kdezůstala šest týdnů a kde ji léčili pro hlubokou depresi.

Shyla se vrátila z Columbie nezměněna, jenom se zdála uzavřenější a zakřiknutější. Její křehkost jiozvláštňovala, ale bylo nám spolu stále dobře. Často jsme dělali společně úkoly u kuchyňského stolu unás, protože hluk naší přelidněné domácnosti na ni zřejmě měl uklidňující účinek. Myslel jsem, že se z nízase stane Shyla, kterou jsem vždycky znal, ale pak jedné noci ve Waterfordu potřetí ve dvacátém stoletísněžilo.

Sníh v Shyle uvedl do pohybu nějaký jasný, ale nevysvětlitelný obraz, který neměl co dělat se samotnýmpočasím. Zmocnila se jí podivná chemie sněhu a vzpomínek a ona znovu poznala, že šílenství má mnohomasek, umí libovolně měnit adresy, je mistrem převleků, záludnosti a zákeřnosti. Tentokrát k ní přišlo vlidské podobě, v podobě krásné, smutné ženy. Když se ta žena objevila, přinesla s sebou imaginární

krajinu, kam mohla vstoupit jen Shyla. Oslabila skutečný svět a úplně ho vymazala, když se Shyle objevilaa utěšovala ji svou mlčenlivou majestátností. Byla bezmezně laskavá.

Ačkoli Shyla vždycky věděla, že tyto návštěvy se rodí v její vlastní mysli, vždycky v ní příchod té ženyprobudil vzrušení. Nemohla si ji přivolat po libosti, žena plánovala své návštěvy obezřetně a vynalézavě.Každý měsíc se řídila zákony menses a objevovala se pouze, když začalo Shylino pravidelné krvácení.

Jednou jsem našel Shylu klečet ve stavu podobném transu na zahradě. Začínalo sněžit. Šel jsem za paníFoxovou a řekl jí: „Se Shylou se něco děje.“

„Co se stalo?“ zeptala se, otřela si ruce do zástěry a vyběhla na dvůr. Uviděla Shylu klečet u cihlové zdi apohybovat rty, ale z jejích lehce pootevřených úst nevycházela žádná slova. Dívala se jako u vytržení naněco neviditelného.

„Shylo, to jsem já, tvoje matka. Poslouchej, Shylo, nesmíš mi tohle dělat. Ani mně ani otci. Jsi šťastná,máš všechno. Všechno, slyšíš? Ničeho se nemusíš bát, nic ti neublíží. Musíš být šťastná. Je tvojípovinností být šťastná. Co ti udělal? Ublížil ti Jack? Sahal na tebe?“

„Jack by nikdy neudělal nic, čím by Shyle ublížil, Ruth,“ uslyšel jsem hlas své matky. „Víš to líp než kdokolijiný. Jak se opovažuješ z něčeho takového Jacka obviňovat?“

Ruth obrátila smutné oči k matce a zvedla obě ruce do vzduchu v patetickém, pokorném gestu. „Nesnesu,když se Shyle něco děje. Prostě to nemůžu snést, Lucy. Ty to nechápeš, ale je mojí nadějí a nadějí méhomanžela, a každý sen, který máme nebo jsme kdy měli, spočívá v téhle dívce a její sestře. Co na tom

může být špatného? Máme spoustu jídla, jsou tu milí lidé a žádné bomby nezabíjejí lidi ve spánku.Všechno je dobré a já ji takhle najdu. Proč, Lucy? Řekni mi, proč?“

Matka se zezadu přiblížila ke klečící dívce. Sníh padal dál. Poklekla vedle Shyly a položila jí ruku kolem

ramen.

„Je ti dobře, holčičko?“ zeptala se po chvíli.

„Co to je?“ zeptala se Shyla, když si všimla bílé záplavy na svém svetru.

„To je sníh. Vyrostla jsem s ním v horách, ale tady je vzácný. Polekala jsi nás, zlato. Vypadalo to, jako bys

odletěla na návštěvu na Měsíc.“ „Ne, paní McCallová, byla jsem tady. Viděla jste to taky?“

„Co, Shylo?“ zeptala se Lucy a ohlédla se na Ruth.

„Tu ženu,“ odpověděla Shyla.

„Ach, panebože, ona je určitě blázen,“ vykřikla Ruth a začala kolem obcházet v kruzích, dokud ji matka

nezastavila výhrůžným pohledem.

„To je pěkné. Víš jistě, že to byla žena?“ zeptala se Lucy.

„Ano, taková krásná paní.“

„Taky mám někdy takové sny, Shylo,“ zašeptala Lucy. „Někdy vídám svou ubohou mrtvou matku a pěkněsi spolu povídáme. Vypadá tak skutečná, že bych na ni mohla sáhnout a odhrnout jí vlasy z očí, ale pak siuvědomím, že tu ve skutečnosti vůbec není. Možná je to jen tvoje představivost. Možná jsi jenom spala.“

„Ne, paní McCallová. Ona je tam pořád. Je na zdi.“

„Jak ta paní vypadá?“ zeptala se Lucy. „Popiš nám ji podrobněji.“

„Má ruce sepjaté k modlitbě a kolem hlavy světlo.“

„Už se jí na nic neptej, Lucy,“ prosila Ruth. „Je šílená dost, i když nemusí odpovídat na takové otázky.“

Lucy pohlédla na mne, Ruth si nevšímala a řekla: „Je to Panna Marie, Ježíšova matka. Máme tu čest býtsvědky svatého zjevení.“

„Myslím, že Panna Marie se nezjevuje Židům, mami,“ poznamenal jsem.

„Vedeš jí návštěvní kalendář?“ odsekla matka a já poznal, že se v té věci už rozhodla. „Kromě toho. Mariebyla Židovka. Dává to dokonalý smysl, když se na to podíváš v jistém světle.“

„Nezdá se, že by se na to paní Foxová dívala jako ty,“ upozornil jsem ji.

„Shylo,“ zeptala se Lucy jemně, „znáš sochu, kterou mám u nás doma v hale?“

Shyla pokývla hlavou.

„Je to ta žena, kterou vidíš? Je to blahoslavená Panna Marie? Matka Ježíše Nazaretského?“

Shyla se podívala na Lucy a odpověděla: „Myslím, že ano.“

Lucy se pokřižovala a začala se modlit. „Říkej se mnou růženec, Jacku. Jsme svědky zjevení jako

pastýřovy děti z Fatimy nebo Bernardette v Lurdách.“

„Paní Foxová pláče, mami. Myslím, že bychom měli Shylu radši odvést do domu. Všechno je zasněžené.“

„A to máme nechat ubohou Pannu Marii venku samotnou?“ rozhořčila se Lucy. „Na takovou věc bych ani

nepomyslela.“

„Já nic nevidím, mami,“ řekl jsem nervózně.

„Ty a já nejsme vyvoleni vidět, Jacku,“ vysvětlila Lucy, „ale jsme vyvoleni svědčit o tom, co viděla Shyla.“

„Já jsem neviděl, co viděla Shyla. Chvěje se zimou, mami. Vezměte ji dovnitř.“

„Zůstaneš tady a budeš dělat Panně Marii společnost?“ zeptala se Lucy.

„Ano, budu ji hlídat jako malé dítě, aby nic neprovedla,“ souhlasil jsem.

„Nebuď drzý, mladíku,“ varovala mě Lucy, pomohla Shyle na nohy a šla s ní k zadním dveřím jejich domu.

„Popros ji o pomoc. Popros ji, ať tvůj otec přestane pít.“

„Panno Marie, ať můj otec přestane pít,“ řekl jsem.

„Tomu říkáš modlení?“ rozhořčila se Lucy a ohlédla se na mě. „Co takhle trochu upřímnosti. Kdybych já

byla Matka boží, nedala bych ti ani maličkost, kdybys o to žádal takovým tónem.“

„Ke zdi jsem se ještě nemodlil,“ řekl jsem hádavě, protože mi byla zima.

„Nikdo nemá rád nevěřící Tomáše, synu. A oni se určitě v životě nedostanou daleko.“

„Co když je to jen výplod Shyliny fantazie?“ zeptal jsem se. „Co když na té zdi není nic jiného než

břečťan? K čemu se to pak modlím?“

„Tak jenom pomáháme Shyle, aby se cítila líp. Podporujeme ji a věříme v ni. Jestli na té zdi nic není, tak

se prostě modlíš ke stejnému Bohu jako obvykle.“

„To můžu dělat doma v teple.“

„Dělej jí společnost,“ opakovala Lucy.

To bylo první hlášené zjevení Panny Marie v historii jihokarolínské diecéze. Waterforského rabína ani otce

Marcella Byrda, pasivního, nespolečenského kněze, který se potloukal po farnostech diecéze už dvacet let, ta zpráva nepotěšila. Ve skutečnosti nepotěšila nikoho, vyjma mou matku.

V následujících šesti měsících Shyla žila mezi nemocnými v nemocnici pro duševně choré na Bull Street.Tam poznala strašné zákony elektřiny. Její vidinu plačící ženy nahradila prázdnota a zmatek. Omráčili jímozek a zbavili ho představivosti. Žena v něm umřela pod impulzem elektrického proudu, předávanýmměkkými tkáněmi mozku. Shyla se vlekla po ženském oddělení v pantoflích, nedotknutelná a lhostejná, alékaři na sebe kývli, když jim po terapii nedokázala říct jméno svého rodného města. Šoková terapie bylapřirozeným nepřítelem paměti. Shyla si nevzpomněla, kdo jsem, když jsem jí první týden poslal dopis.

Psal jsem jí každý týden, když byla pryč, a virginský dub, který nám sloužil jako spojovací cesta a úkryt,vypadal bez ní opuštěně. Moje dopisy byly nevyhnutelně plaché a šroubované, ale v každém jsem jí psal,že bych si přál, aby se brzy vrátila domů. Celé dětství jsem strávil na doslech Shyly a bez ní jsem sipřipadal v životě vyšinutý. Nikdo ve městě se o Shyle nezmínil, když byla pryč. Stigma blázincenedovolovalo lidem o ní mluvit a dokonce i její rodiče se mi vyhýbali, když jsem je potkal na ulici. Její

zmizení vypadalo spíš jako vymazání než odjezd.

Poslední den školy v červnu jsem nechal rodičům vzkaz, že Mike, Capers a já jedeme tábořit a chytat ryby

na ostrov Orion a že tam pár dní zůstaneme. Začalo období nádherné svobody, kdy jsme s kamarádytrávili celé léto na řece, daleko od starostlivého dohledu rodičů. Když nějaký kluk z Waterfordu nechtěltrávit všechen čas na lodi nebo sportováním, bylo načase, aby se jeho rodiče začali skutečně vážněznepokojovat. Můj otec našel vzkaz a pocítil záchvat nostalgie, když pomyslel na vlastní nekonečné, lenivé

hodiny strávené rybařením u vody v té vzdálené době, kdy o sobě přemýšlel jako o chlapci.

V pět ráno jsem vylezl oknem na větev dubu, která se téměř dotýkala střechy domu. Svezl jsem se spomocníkem šerifa, který přepravoval nějakého vězně do ústřední nápravné věznice v Columbii a zavezlmě až ke hlavnímu vchodu státní nemocnice v Bull Street. Předtím mi ovšem udělal přísnou přednášku onebezpečích stopování.

Pozemek byl pustý a dobře udržovaný. Budovy vypadaly dobře postavené, ale smutné. Procházel jsem sehodinu v areálu a usilovně jsem se snažil vypadat nenuceně a chytře. Když jsem spatřil v návštěvníchhodinách Shylu, připadalo mi, že moje vlastní zdraví je otřesené a pochybné.

Shyla vypadala starší a ženštější, než jsem si ji pamatoval. Mohla se volně pohybovat a vzala mě naprohlídku knihovny a jídelny, kde mi zaplatila oběd podpisem, a do blíže neurčené kaple.

„Měl bys vidět, jak sem blázni chodí a modlí se. Je to lepší než cirkus. Někteří vykřikují ‚amen‘, jiní křičí‚maminko‘, další dostanou záchvat a jejich ošetřovatelé je musí odtáhnout na samotku. Ale většina z nichjen zpívá a jsou krásní jako andělé. Blázni mají dobré hlasy. To bylo pro mě velké překvapení.“

Kroužili jsme po sedmdesáti sedmi akrech obklopených plotem, zkoumali každý kout a každou škvíru a já

jsem Shyle vykládal přehled všeho, co se během měsíců její nepřítomnosti ve škole a ve Waterfordupřihodilo.

Pak jsme se procházeli před hlavní správní budovou. Shyla mě náhle vzala za ruku a zatáhla po schodechdovnitř. Utíkali jsme do zadní haly a vyběhli tři poschodí do tmavé mansardy, vedoucí do velké kupole,která byla vidět odevšad ze vzdálenosti několika mil. Úzké malé schodiště nás zavedlo doprostřed ponuré,

umné klenby podpůrných trámů, na kterých byla kopule vztyčena. Dřevo bylo zručně opracované a zdálo

se, že na ně musel padnout značný kus lesa, aby podpíraly tu půvabnou stříbrnou kupoli, která lehčejinež vzduch plula nad stromy Columbie. Když jsme dosáhli nejhořejšího bodu schodiště, pořád nad námizůstával vysoký volný prostor. Stovky netopýrů tam visely jako baseballové rukavice, s očima přivyklýmatmě. Slyšel jsem vrkání holubů na okapech pod nimi a cítil ve stojatém vzduchu plíseň, holubí trus aprach.

„Podívej. Chtěla jsem tě překvapit.“ zašeptala Shyla. „Přímo nahoře, pod vrcholem kupole.“

Podíval jsem se, kam mi řekla, a cítil jsem, jak se mi v šeru rozšiřují zornice. Postupně jsem rozeznávalklenbu kopule, která se mi objevila v celé své šíři a kráse tvaru, ale nic jiného jsem neviděl.

„Podívej se pořádně,“ pokračovala. „Dívají se na tebe.“

„Co se na mě dívá?“ zeptal jsem se.

„Překvapení.“

Pak jsem je uviděl v jejich plaché, ale sebejisté divokosti. Hnízdící pár sov pálených. Měly tvar jakosoudky piva, dívaly se na nás z okapu šest metrů nad námi. Ty sovy si nemohly vybrat nebezpečnějšímísto pro vyvedení mladých. Oči jim svítily světlem z jiného světa. Slyšeli jsme netrpělivý křikneviditelných malých sůviček, jejichž hladové výkřiky zněly jako děti v obchodě s občerstvením, které sají

poslední zbytky ovomaltiny z vysoké sklenice. Vypadalo to jako místo, kam si zlo chodí lízat rány a plánuje

své neplechy, pohádkové místo, kde se ztraceným dětem zjevuje lidožrout.

Bez dechu jsem se díval, jak mě sovy s rezavými křídly přitisknutými k tělu pozorují. Nemohl jsem serozhodnout, zda mi připomínají tučňáky nebo opice. V jejich divokosti a pohádkovém klidu byla krása. Bylito šlechetní strážci země chorých.

„Kolik mají mladých?“ šeptal jsem.

„Zbyli tři. Bylo jich pět,“ šeptala Shyla odpověď.

„Kde jsou ty dvě?“

„Sežrali je jejich sourozenci. Dívala jsem se na to. Nedokážeš si představit, kolik krys a myší je potřeba,

než se ty mladé sovy nakrmí.“

„Jak jsi na ně přišla?“

„Můžu chodit, kam chci,“ řekla Shyla tiše. „Vědí, že nejsem blázen.“

„Tak proč jsi tady?“

„Protože jsem viděla tu ženu.“

„Proč jsi mě sem zavedla? Je to tu strašidelné.“

„Abychom byli sami.“

„Proč chceš, abychom byli sami?“ zeptal jsem se a připadal si neobratně a těžkopádně.

Shyla se na mě usmála a řekla: „Kvůli tomuhle.“ Políbila mě na rty. Zpočátku jsem se odtáhl, jako kdyby

mě uhodila.

„Drž klidně, ty hloupý,“ napomenula mě.

Znovu mě políbila a její rty a ústa mi byly příjemné. Byl jsem šťastný, že jsem na tom strašidelném místě

se sovami.

Mnohokrát jsme se políbili.

„Dobře,“ prohlásila pak Shyla, „tak to bychom měli.“

„Proč jsi to udělala?“

„Všechny dívky na oddělení mluví o líbání a o tom ostatním,“ řekla Shyla. „Chtěla jsem začít a myslela

jsem si, že ti to nebude vadit.“

Olizoval jsem si rty, na kterých jsem ještě cítil její chuť, a řekl jsem: „Nedělali jsme to tak špatně, vid?Myslím na začátečníky.“

„Slibovala jsem si od toho víc,“ přiznala Shyla.

„Co sis slibovala?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Prostě víc. Ale tohle se nepočítá. To nebylo skutečné. Nebyla v tom vášeň.“

„Tobě se to nelíbilo?“

„To jsem neřekla. Nebylo to špatné. Nebylo to prostě všechno takové, jak se děvčata vychloubají.“

„Možná potřebuju víc praxe,“ poznamenal jsem, ale přesto jsem Shylu znovu nepolíbil, dokud jsmenetancovali v tom hroutícím se domě na pláži o mnoho let později.

„Nevím,“ odpověděla. „Ráda sem do té kupole chodím. Připadám si tu jako jediný člověk na světě. Vědíděti ve škole, že jsem v blázinci?“

„Myslí, že jsi nemocná. Jako že jsi chytila nějakou strašnou nemoc. Paní Pinckneyová se s námi za tebekaždý týden modlí. Říkáme otčenáš, aby ses rychle uzdravila.“

„Otčenáš?“ podivila se Shyla. „Ale já jsem Židovka.“

„To ničemu neublíží. Ona prostě chce, aby se ti dobře vedlo. Všichni to chceme.“

„Pořád tvůj tatínek pije?“

„Pořád,“ odpověděl jsem.

V zimě Shylu odvezli a v létě se do Waterfordu vrátila. Spolužáci si sotva všimli, že byla pryč, protože je

naprosto pohlcovaly podrobnosti jejich vlastního dospívání. Návrat mezi nás byl hladký, nemluvilo se o

něm a její nepřítomnost byla rychle zapomenuta. Znovu začala žít v domě s temnou hudbou a zase jsmepoužívali větve dubu, na kterém jsme probírali všechny události ve městě. Žádný z nás se nezmínil o dni,

kdy jsme vystoupili pod kupoli a líbali se pod dohledem sov pálených. Ale ty polibky pro nás byly velice

cenné a vzpomínku na ten den jsme si chránili hluboko v sobě.

To léto, kdy byla Shyla pryč, se do Waterfordu přistěhoval Jordan a jeho příjezd změnil Shylin život stejně

jako životy nás ostatních. Protože žil po celém světě, měl odvahu vyjádřit názory, které by se jiný chlapec

z Waterfordu neodvážil vůbec vyslovit, aby nebyl směšný. Ačkoli nemyslel zcela svobodně, mysleloriginálně a měl jen malý talent držet se stáda.

Jednou odpoledne po zápase v baseballu nás matka krmila hamburgry na zahradě našeho domu. Byl tamCapers, Mike, Jordan a já a tehdy Shyla poprvé uviděla Jordana. Bratři se potloukali kolem a hráli si naschovávanou a Lucy křičela, ať se nepřibližují k jejím azalkám. V okolních domech také připravovali masona grilu a vůně dřevěného uhlí, tuku a pečeného masa splynula v jedinou vůni, která pro nás bude navždy

vůní letních dní, stejně jako vůně levandule a máty udupaných dětmi, které se utíkají schovat. Otec sehry neúčastnil, nalil si whisky do stříbrného poháru v pracovně obestavěné knihami a pokračoval v pití, až

někdy večer ztratil vědomí. Jeho nepřítomnost byla stejně znepokojivá jako přítomnost. Pořád jsem snervy ve střehu pohlížel k zadním dveřím a děsil se, aby se náhle neobjevil.

Moje matka, hezká se všemi svými dětmi okolo, ráda krmila po zápasech mě a moje kamarády. Nevadil jípach, který se linul z našich propocených dresů. Milovala svoji zahradu, dům a čtvrť a výhled na světlemzalitou řeku, která se u našeho pozemku kroutila a pokračovala dál k městu. Když obrátila první várkuhamburgrů, všimla si, že za vrátky s břečtanem vykukuje Shyla.

„Pojď sem, holčičko,“ zavolala na ni. „Udělám ti hamburger a Jack ti představí Jordana. To je ten mladík,co se sem nedávno přestěhoval.“

Bylo těžké říct, kdo se víc začervenal, jestli Jordan nebo Shyla, ale přidala se k našemu pikniku uzahradního stolu a smála se s námi, když jsme si vyprávěli o skončené hře, zatímco její otec hrál v pozadína klavír. To byl jeho oblíbený způsob jak dávat najevo nesouhlas. Sedal ke klavíru pokaždé, když zjistil,že se Shyla směje mezi přáteli. Trestal ji hudbou.

„To je Beethovenova sonáta pro klavír,“ poznamenal Jordan a naklonil hlavu směrem, odkud slyšel

hudbu. „Kdo to hraje?“

„Shylin otec,“ odpověděla matka.

„Hraje skvěle, Shylo,“ řekl Jordan.

„Někdy sem přivedu Elvise,“ poznamenal Capers, abychom se smáli.

Když Capers s Mikem na kolech odjeli, na zahradu padl soumrak a matka odešla, aby připravila mladšíděti ke spánku. George Fox hrál bez přestávky a noty Bachovy sonáty mezi nás dopadaly jako mince.Jordan a Shyla mluvili o skladbách, které měli nejradši, a já jsem začínal být dotčený, protože si měnevšímali. Pak jsem si všiml, že Jordan přestal mluvit a prohlíží si Shylinu tvář v prchajícím, ale stále ještěprůzračném světle.

„Jacku, vy kluci jste idioti,“ prohlásil Jordan. „Neviděli jste to, že ne? Máte to pořád před očima. Nikdo z

vás si toho nevšiml.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal jsem se.

Jordan vstal z lavičky a došel k polekané Shyle. Opatrně jí sňal brýle a položil je na stůl. Rozpletl cop,který držel její vlasy pohromadě, a rozpustil jí bujné tmavé kadeře po zádech. Shyla sice ztuhla, ale

neprotestovala ani slovem.

„Jsem jedináček, Shylo, a vždycky matku češu, když u toho otec není. Panebože, ty máš nádherné vlasy.“

Její vlasy byly jako černá, zvlněná řeka, která proudila umírajícím světlem. Hladil tu řeku nehty, jako bynořil ruku do hromady černých šperků. Uviděl jsem to příliš pozdě. Příliš pozdě jsem objevil, co Jordan

zjistil hned první den, kdy Shylu Foxovou poznal.

Usedl vedle Shyly a vztáhl ruku k její tváři. Hladil jí pleť kolem očí a objížděl linii brady a lícních kostí.Věděl jsem, co řekne, dlouho předtím, než to opravdu řekl. Chtěl jsem to zakřičet, ale neměl jsem na toprávo, protože jsem neviděl, co bylo pořád přede mnou.

„Ušlo ti to, Jacku,“ ozval se Jordan. „Všem klukům to ušlo. Shyla to ani neví. Že ne. Shylo?“

„Co nevím, Jordane?“ zeptala se.

„Že jsi tak krásná, Shylo,“ řekl. „Jsi nejkrásnější dívka v tomhle městě.“

„Ne, ne,“ bránila se Shyla a schovala obličej v dlaních.

Jordan z ní nespustil oči. „Měla by sis na to zvyknout. Jsi nádherná. Žádná dívka v tomhle městě ti nesahá

ani po kotníky.“

Shyla vstala a utekla domů, kde pořád ještě zněla hudba. Ale slyšela Jordanova slova a té noci připomyšlení na ně nemohla spát. Později mi v prvním roce našeho manželství řekla, že tím okamžikem začal

její život. „Tvůj život začal až Jordan,“ opakoval jsem, když jsme o mnoho let později leželi v posteli. „Byla jsem ten rok v sanatoriu pro duševně choré, Jacku. Ten rok se objevila ta žena.“ „Nikdy nepřišli na to, co to vlastně bylo,“ řekl jsem a cítil Shylinu vůni, jak jsme potmě hovořili. „Matka věděla od samého počátku, kdo ta žena je. Byla to součást příběhu z války, který mi vyprávěla.“ „Jakého příběhu?“ „Nevzpomínám si. Snažila jsem se, ale nejde to.“ „Kdo si matka myslí, že ta žena byla?“ „To není důležité, miláčku.“

„Pro mě to je důležité, já jsem tvůj manžel.“

„Matka mi řekla, kdo to je, hned první den, kdy se objevila. Poděsilo ji to.“

„Řekni mi jméno té ženy,“ naléhal jsem.

Shyla mě políbila, obrátila se a chystala se usnout.

To bylo mnoho let předtím, než jsem si složil dohromady všechny útržky a uvědomil si, že Shyla viděla

ženu s mincemi.

–––––-Kapitola–––––

třicátá

Připadal jsem si otřesen pokaždé, když jsem se přiblížil ke dveřím Shylina domu. Necítil jsem žádnouútěchu, ani stopu po pocitu šťastného návratu, když jsem přivedl dceru na místo, kde si její matka hrálacelé dětství a dospěla v nejkrásnější sebevražedkyni, jakou kdy město poznalo. Mezi mnou a Foxovýmileželo její tělo a zdálo se, že s tím nemůžeme nic dělat. Naše střetnutí byla krátká, ale srdečná. Leina

nesmírná živost a dobrota nás vázaly ve spojenectví, které jsme všichni uznávali jako cenný výsledek

mého návratu do Waterfordu. Protože Lea potřebovala, abychom se navzájem měli rádi, vyhověli jsme jí,jak jsme nejlépe uměli. Ruth a já jsme se spolu bavili věcně a přátelsky, zatímco s Georgem jsme si šli

navzájem z cesty a chovali jsme se tak, jako by mezi námi byla nevyslovená dohoda, že svoje vzájemné

opovržení udržíme pod pokličkou. A protože jsme se k sobě chovali zdvořile, nepřátelství mezi námi se

nezdálo tak radikální.

Jejich dům byl vždycky kusem Evropy, ztraceným v halucinacích dnů. Foxovi si smutný stesk po domověpřivezli ve svých kufrech a zavazadlech. Nová země úspěšně přeměnila Foxovy děti v Američany, alejejich rodičů se nedotkla ani prstem. Angličtina se jim na jazyku vzpouzela, byla příliš rozmanitá, abymohla být přesná, a moc hovorová a nepřístupná, aby ji přistěhovalci slušně zvládli. Byla pro Georgečtvrtým jazykem a pro Ruth třetím. Georgi Foxovi se pořád zdály sny polsky a Ruth v jidiš a oba pokládaliza zázrak, že vůbec ještě nějaké sny mají.

Během hudebního festivalu Spoleto mi Ruth Foxová zatelefonovala a požádala mě, zda bych nedovoliljejímu manželovi vzít Leu na koncert komorní hudby v Charlestonu. Když jsem okamžitě souhlasil,poprosila mě, zda bych k ní nepřišel na oběd, že by si se mnou o něčem ráda pohovořila. Při formálníchzpůsobech, jaké jsme si mezi sebou zavedli, jsem si uvědomil, že mi Ruth chce vyprávět o svém dětství za

války v Evropě. Vyvinuli jsme zkratkovitý způsob sdělení, takže jsme si předávali informace bez dlouhýchřečí. Kvůli Shyle jsme se snažili být k sobě hodní. Kvůli Lee jsme se snažili nalézt diplomatické prostředkypro vyjednávání a příměří, které by nám jednoho dne dovolily mít se zase rádi.

Lea byla naším bezpečným tématem a o ní jsme mluvili dlouho poté, co jsme jí a Georgovi zamávali narozloučenou, když se po příjezdové cestě Foxových vydali na devadesátiminutovou jízdu do Charlestonu.Snědli jsme oběd u bílého proutěného stolu a Ruth nalila kalifornské Chardonnay. Daleko ve městě štěkalpes a zvuk sekaček trávy se nesl ze vzdálených zahrad. Ve vzduchu bylo plno letních vůní a včely bzučelyv plné slávě jasmínových květů. V nejopuštěnějším a nejbezpečnějším jižanském městě začala Ruthvyprávět o Polsku v době německé invaze.

Začala téměř bez úvodu. Mluvila vzdáleným hlasem, který se jen stěží podobal jejímu vlastnímu hlasu.Jenom jednou jsem se ji pokusil zarazit, ale umlčela mě zvednutím ruky. Potřebovala mi vypovědětudálosti, které ji přivedli z Polska na tuto verandu ve Waterfordu, jak mohl být osud židovské dívky taksložitý, že ji dovedl až k odpoledni, kdy se dívala do tváře svému křesťanskému zeti a vyprávěla muvšechno, co věděla o zlu, hrůze a vřavě hořícího světa, kdy je všechno obráceno narubykataklyzmatickými událostmi. Při jejím vyprávění jsem brzy přišel na to, že mi předává dar nesmírné ceny.

Sdělením svého příběhu dala najevo svou vlastní potřebu zavřít dveře za naší nepřátelskou minulostí.Byla to nejvelkorysejší věc, jakou kdy pro mne kdo udělal. Ruth mi poskytla klíč k záhadě Shyliny smrti.

Ruth Foxová vyrostla ve městě Kronilov v Polsku jako dcera ortodoxního rabína jménem Efraim Graubart,jehož láska k talmudu byla známa v mnoha městech. Její matka se jmenovala Hana Šem-Tovová.Dědeček byl kupec, který prodával vodku a brandy, hrubý, otevřený člověk, který měl na všechno tisícnázorů. Ruthina babička se jmenovala Marta a byla to zbožná žena, kterou měli rádi Židé stejně jakokřesťané.

Ruth měla šťastné a jednotvárné dětství až do třinácti let, kdy vypukla válka. Vypadalo to, jako by celýjejí svět vzplanul od bomb shozených na město a cesty, které se brzy začaly plnit vystrašenými uprchlíky.

Po prvním dnu bombardování Ruth a její rodina spaly a cítily zápach spáleného koňského masa. Jejídědeček Moše Šem-Tov se hádal s otcem rabínem, že by měli utéct k ruské hranici, kde měl přátele, kteříby je převedli přes ni. Ale Efraim Graubart měl své věřící a cítil, že chudí Židé, kteří chodili do jehosynagogy, ho nikdy tak nepotřebovali a neoceňovali jako v té těžké době. Mošeho útěk přes hranice seneuskutečnil, protože dcera by neopustila manžela a manželka by tam nenechala jejich jedinou dceru,ačkoli ho ve strašlivých dnech, které následovaly, myšlenka na útěk nikdy neopustila. Polská armáda užbyla poražena a Němci obrátili svou zuřivost na Židy, nejbezbrannější obyvatele. Němci, kteří obsadiliKronilov, se zdáli všudypřítomní a nepřemožitelní.

Od prvních dnů bombardování a ostřelování začala Ruthina matka ve spěchu šít dětem šaty. Když už bylynové šaty pro Ruth a její sestru Tonyu téměř hotové, Hana zašla za otcem a velice ho překvapila, když ho

požádala o všechny peníze, které jí chtěl odkázat po své smrti. Moše byl vyveden z rovnováhy a ostře sena dceru obořil. Ale Hana zdědila něco z otcovy mazanosti a smyslu pro přežití. Poslouchala Židy zKronilova, jak hovoří o postupu nacistů a Adolfa Hitlera, a věděla, že ti, kdo zůstanou ve městě, budoumít velice krátkou budoucnost. Když se Ruth dostala ve svém vyprávění až sem, nechal jsem se unášetjejím hlasem.

„Matka se připravila na příchod Němců šitím. Zhotovila pro mě se sestrou šaty. Dědeček Moše neuměl říct

své jediné dceři ne, a když mu vysvětlila, že musí zůstat s manželem rabínem, svěřila mu, že má plánútěku pro své děti. A tak jí Moše dal ušetřených šestnáct zlatých mincí, které schovával. Byly to zlatémince s portrétem cara Mikuláše II. Vzala si ty mince, obalila je látkou a udělala z nich knoflíky, osm namoje šaty a osm na šaty mé sestry.

Když byly šaty hotové, Němci zavedli v poraženém, ochromeném městě svůj vlastní, provizorní systémsprávy a začali se bavit tím, že pokořovali civilní obyvatele, kteří se jich báli. Lámali ducha neozbrojenýchmužů jenom pro zábavu. Pro zábavu propichovali bajonety chasidské Židy, jejichž cizokrajný vzhled se jim

nelíbil. Působilo jim potěšení slyšet ty bohabojné lidi, jak prosí o život němčinou, jíž vojáci mocnerozuměli.

Během toho střílení a mučení matka vždycky chodila na ulici pomáhat raněným a jednoho dne přivedladomu mladého polského chlapce, který byl těžce raněn, když vojáci začali střílet do davu. Jmenoval seStefan a moje matka u něj seděla a opatrovala ho, jako by to byl její vlastní syn. Několik dní to vypadalo,že Stefan nepřežije, ale matčina péče ho nenechala zemřít. Krmila ho a dohlížela na něj. Matka bylavždycky taková. Nezáleželo jí na tom, jestli je někdo Žid nebo ne, když byl nemocný a potřeboval pomoc.

Pocházel z rolnické rodiny nedaleko Kronilova. Když byl dost silný, aby mohl odejít, matka poslala vzkaz

po podomním obchodníkovi Fišmanovi, který chodil od vesnice k vesnici. Fišman řekl Stefanově matce, žese její syn zotavuje v domě rabína. Když k nám Stefanova matka přijela a našla svého syna naživu, bylaplna radosti a vděčnosti. Padla na kolena a s díky líbala matce ruce.

Jak válka pokračovala, pro Židy byly v Polsku stále horší a horší podmínky. Nacisté postavili šibenici u

hlavního štábu svého velitele Landaua a dělalo jim radost věšet Židy, které chytili, jak kradou chleba nebo

se snaží pašovat něco cenného. Vytvořila se ghetta a všichni Židé do nich byli nahnáni. Byly to nejhorší a

nejchudší části města, kde byla nepředstavitelná špína a znečištěná voda. Když přešla první zima,nezbylo skoro žádné jídlo a lidé byli posíláni do pracovních táborů jako otroci. Rodiny zoufale bojovaly,aby zůstaly pohromadě. Každý den Židé umírali na ulici jenom kvůli tomu zločinu, že jsou Židé.

Když byla matka malá, měla dobrou přítelkyni, křesťanku, která bydlela vedle. Ta dívka se jmenovalaMaria a celé dětství neměla matku, protože jí umřela na chřipku. Mariin otec se pak oženil s vdovou, která

měla pět dalších dětí, a protože to bylo příliš mnoho krků k živení, dali Marii do kláštera, kde se stala jeptiškou. Jako jeptiška získala jméno sestra Paulina a psala matce několikrát za rok, co je v jejím životěnového, a žádala, aby jí matka odpověděla. Maria se v dopisech vždycky zmiňovala o tom, že kdybymohla matce nějak prospět, udělá, co bude v jejích silách, ačkoli nemá žádné peníze, jenom modlitby asvého Boha. Když tedy matka udělala knoflíky z mincí s portrétem cara Mikuláše II., vložila mi do šatůlístek s adresou kláštera ve Varšavě, kde žila sestra Paulina. Také nás tu adresu naučila nazpaměť a

každý den nás z ní zkoušela.

Po nějakém čase se ráno za šera město probudilo křikem: ‚Židi ven! Ven z domů, holoto jedna! Juden!Juden!‘ Nemůžeš vědět, jak zní slovo Žid v ústech člověka, který tě nenávidí. Němci to vyslovovali jakonejvulgárnější nadávku.

Nahnali všechny Židy na náměstí, aby provedli selekci. Podle počtu připravených nákladních aut dědečekvěděl, že to bude rozsáhlá selekce, a byl si jist, že tentokrát vezmou i jeho rodinu. Dědeček měl tajněpřipravené místo na půdě vedle svého domu, kam by se rodina mohla schovat. Když Židi zaplnili ulice,dědeček nám nařídil ztratit se zadními dveřmi a jít za ním po zadním schodišti, které vedlo do tajnémansardy, kterou si s přítelem připravili. Zaplatili za to místo velkou sumu. Bylo skryté před všemi zraky a

dalo se tam dostat jenom po žebříku. Bylo zásobeno jídlem z černého trhu. Společně určili přísnápravidla, kolik lidí z každé rodiny bude zachráněno.

Nacisté sehnali všechny Židy z ghetta, zatímco my, dvě rodiny, jsme lezli po žebříku do bezpečí. Mansarda

byla malá a nedala se větrat. Slyšeli jsme vražedný pokřik Němců a nákladní auta, jak odjížděla známěstí, plná Židů. Babička se třásla strachy a schovala tvář v sestřiných vlasech. Všichni jsme se báli, ale

byli jsme zticha. Hluk by znamenal smrt.

Brzy jsme uslyšeli Němce, jak prohledávají domy a hledají schované lidi. Slyšeli jsme vzdálené výkřiky azvuk samopalu. Otec rabín měl na tváři výraz, podle kterého se dalo poznat, že je duchem vzdálentomuto světu a modlí se. Ale my zbylí jsme byli přítomni a měli jsme takový strach, že bychom se ho

mohli dotknout.

Z přízemí jsme uslyšeli Němce, jak začínají prohledávat dům, ve kterém jsme se schovávali. Nikdo seneodvážil dýchat. Pak, když přišli ke schodům do prvního poschodí, miminko nejstarší dcerySmithbergových začalo plakat.

Viděla jsem, jaký pohled si vyměnila Smithbergova dcera a její manžel. Pak Smithberg a jeho manželka.

Moje babička byla zoufalá. Když uslyšela, jak jdou Němci po schodech, ozvala se: ‚Všechny jsi nás zahubil,

muži.‘ Matka přikryla dítěti pusu rukou, ale nebylo to nic platné. Dítě se rozčililo, jako by to udělalo každé

dítě. Nabídla mu prs, ale dítě nechtělo. Pláč byl stále hlasitější, až si vzal dítě její manžel a zakryl mupusu svou velkou nikou. Stiskl mu nosní dírky a ústa zakryl dlaní. Dítě ztichlo a zmodralo. Nikdo nicneřekl, když nám dítě zemřelo před očima, zatímco Němci prohledávali první patro. Někoho tam našli,protože jsme uslyšeli salvu ze samopalu. Taky jsme uslyšeli něco horšího. Štěkání psa. O chvíli pozdějibyli Němci pod námi a štěkání psa bylo zuřivější. Hnal se k našemu úkrytu.

Vyhnali nás ven. Všude bylo tolik křiku, že si nevzpomínám na nic kromě toho, jak nějaký Němec srazildědečka na podlahu pažbou pušky. Běžela jsem k němu a padla mu do náručí, protože jsem ho chtělaochránit od dalších ran. Matka vykřikla moje jméno. To bylo poslední slovo, které vyslovila. Nějaký vojákjí prohnal hlavou kulku. Před očima se mi mihla široká čepel a dědečkovi vytryskl z hrdla proud krve apocákal protější zeď. Pes se zakousl do genitálií Smithbergovi, který se pokoušel bránit. Pak dva vojáciodvedli moji sestru, mě i ostatní dívky dolů do přízemí, kde nás znásilnili. Sestra ležela vedle mne. Když sní voják skončil, vytáhl nůž a podřízl jí hrdlo. Ostatní dívky zastřelili a nechali tam.

Voják, který znásilňoval mě, byl velmi mladý německý chlapec s polekanýma očima. Když skončil, pohlédlna mě. Byli jsme v místnosti sami s mrtvými dívkami. Na začátku ze mě strhl kalhotky a pak se na měnemohl podívat. Zapnul si kalhoty a oprášil prach z uniformy. Zvedl pušku a namířil na mě. Pak ji zasesklonil. Přitiskl si prsty na rty, abych byla zticha. Pak se shýbl, namočil si ruku v sestřině krvi a umazal mis ní obličej. Cítila jsem, jak je sestřina krev ještě teplá. Potom vystřelil kulku do těla mé mrtvé sestry anaznačil mi, abych dělala mrtvou.

Ležela jsem tam, dokud všechna auta neodjela a nebylo zase ticho. Vstala jsem a došla k otvoru stoky,

která vedla k řece. Neměla jsem vůbec strach. Jako mrtvá jsem prošla špínou pod ulicemi, až jsem sedostala k řece, kde jsem počkala do tmy. Když přišla noc, šla jsem, až jsem se dostala z města. Vykoupala

jsem se a umyla od krve a špíny města a toho Němce, který byl ve mně. Pak jsem zamířila k poslednímu mostu a přešla jej, když jsem si byla jistá, že nikdo nejde. V šeru pod hvězdami jsem se vydala najítfarmu, kde bydlel zraněný Polák Stefan a jeho matka Christina. Slyšela jsem hlas své matky, jak mi říká:‚Najdi Christinu. Najdi Stefana. Nějakou dobu se o tebe postarají. Ale jsou velmi chudí. Nemůžeš u nichzůstat dlouho. Jiní Poláci by tě udali Němcům. Němci by vás všechny zastřelili.‘

Byla černá noc beze hvězd, cesta byla černá a já jsem nic neviděla, ale šla jsem pořád dál. Celou nocjsem se modlila a snila o Stefanovi a Christině a šla za nimi.

Ráno jsem se zastavila u malé usedlosti a pozorovala muže, který vyšel ze stodoly a kouřil cigaretu.Doufala jsem, že se zeptám na směr ke Stefanově chalupě. Dívala jsem se mu na obličej, ale nevěřilajsem mu. Tak jsem šla dál a schovávala se, až jsem došla k další usedlosti. Tam jsem uviděla mladoudívku, o něco starší než já. Venku na poli byli nějací muži, ale dost daleko. Měla jsem hlad, vyšla jsem nacestu a zavolala na ni. Byla překvapená, ale přišla ke mně a dívala se na mě, jako by na mně bylo něcopodivného. Po nohou mi teklo trochu krve kvůli tomu, co se stalo předešlého dne. Vzala mě dovnitř kesvé matce a dvěma malým bratrům. Zeptala jsem se na Stefana a Christinu a její matka jí řekla, že jsemŽidovka a aby mě odvedla, kde mě našla.

Tak jsme šly. Ale ta polská dívka mě vzala do stodoly a dala mi slepičí vejce. Pak mě vzala za ruku a šlase mnou přes pole. Když jsme míjely rolníky, mávala jim a naznačila mi, abych mávala taky, jako by senic nedělo. Nepadlo mezi námi ani slovo, ale věděla jsem, že mě vede ke Christině. Šly jsme kolempotoka, kde jsem si umyla nohy. Připadalo mi, že jdeme dlouho, ale to proto, že jsem byla hladová. Přišlyjsme ke Christině a Stefanovi a oni byli rádi, že mě vidí. Než dívka odešla, zašla jsem do chalupy aodpárala si jeden knoflík. Poděkovala jsem a dala jí první zlatou minci. První pětirublovou minci s obrazem

cara Mikuláše II.

Věděla jsem, že jsem pro Christinu a Stefana nebezpečná. Schovali mě na půdě prasečího chlívku. Smradprasat je tak silný, že ani němečtí psi nevyčenichají malou židovskou dívku. Oba mě varovali, že Christinin

manžel Židy nesnáší a nesmí vědět, kde se skrývám. To jsem pochopila, ale řekla jsem jim, že jsemneviděla svého otce zemřít a že bych ho ráda našla a sdílela jeho osud, ať už je jakýkoli. Christina aStefan se na sebe podivně podívali a matka řekla Stefanovi, aby mi to ukázal, ale opatrně.

Dali mi oběd a pak se mnou Stefan šel přes mnoho polí na vysoký kopec porostlý stromy. Ještě než jsmetam došli, slyšela jsem výstřely. Stefan mi řekl, abych byla opatrná a mlčela, že se musíme schovávat,jinak nás Němci zastřelí. Dole v údolí jsem uviděla nákladní auta, ze kterých vystupovaly stovky Židů. Byly

tam vykopané velké jámy. Němci rozkázali Židům, aby si svlékli všechny šaty a seřadili se podél té jámy.Malé děti plakaly a držely se matek za ruce. Starci, stařeny, miminka, všichni skončili v té jámě. Pak jinívězňové naházeli vápno na mrtvá těla a zahrnuli je hlínou. Bylo postříleno tolik lidí, že se to nedalospočítat. Hledala jsem otce, ale kdo by ho našel mezi všemi lidmi a tak daleko, že všichni vypadali jakomravenci. Nakonec jsem odvrátila oči a plakala, dokud jsem měla slzy. Bylo mi třináct let. Stefan se navšechno díval a já jsem plakala, dokud nezapadlo slunce a všechna auta neodjela.

Když Stefan vykročil k domovu, nešla jsem s ním. Místo toho jsem seběhla dolů z kopce. Běžela jsem aběžela a pořád se to zdálo kilometry daleko. Zpočátku se mě Stefan pokoušel zastavit, ale pak pochopil aběžel za mnou. Věděl, že se jen pokouším zjistit, zda by můj otec mohl na tom poli, kde se odehrála tajatka, přežít. Byla tam cítit krev, vápno a lidské výkaly. Něco jsem slyšela, ale nevěděla jsem, co to je. Šla

jsem dál po tom poli a cítila, že Stefan jde za mnou jako strážný anděl, jako nějaký posel boží, který měpozoruje a ochraňuje. Začala jsem volat otce. Volala jsem jména všech členů rodiny a běhala po čerstvěudusané půdě. Něco jsem uslyšela. Pak jsem ucítila, jako by se země pode mnou pohnula. Slyšela jsemúpění Židů pod zemí. Jejich ústa našla kolem sebe trochu vzduchu. Prosili o pomoc, než jim vzduch dojde.

Všude pode mnou se živí kroutili v agonii a čerstvá země se pohybovala, jak jsem po ní chodila. Zmocnila

se mě hrůza. Každým krokem šlapu po někom, kdo ještě není mrtvý. Moje pohyby je přiměly také kpohybu. Volala jsem otce a chodila po těch polomrtvých Židech, svých sousedech z Kronilova. Stefan měnakonec odvedl zpátky do úkrytu a každý den mi nosil jídlo, až za ním jednou šel jeho otec a objevil mě.

Otec byl velmi silný muž a na Christinu a Stefana se velmi rozzlobil. Jak se opovážili ukrýt v jeho chalupěŽidovku, když on o tom nic neví? Oba mu pověděli o mé matce, která zachránila Stefanovi život, ale s tímčlověkem nic nepohnulo. Řekl, že tu Židovku zastřelí a dá ji sežrat prasatům, jestli do příštího dneneodejde. Večer mě odvedli do lesa a schovali. Pak mi jednou ráno Christina řekla, že mě její bratrodvede k sestře Paulině. Její bratr Josef měl vézt vůz dobytčích kůží na trh do Varšavy a schoval mě mezikůžemi. Než jsem odjela, dala jsem Stefanovi a Christině každému jednu minci jako poděkování, že mizachránili život. Josefovi jsem dala adresu, kterou mi matka zašila do šatů, aby věděl, ve kterém klášteře

sestra Paulina žije.

Několik dní jsem byla schovaná pod hovězími kůžemi. Jednou nás zastavila německá hlídka, ale Josef vezl

náklad kůží na boty pro německé vojáky, tak mu nedělali žádné potíže. V noci jsme se dostali do staréčásti Varšavy. Ještě jsem neviděla tak krásné a velké město. Přejeli jsme Vislu a Josef mi řekl, že to jenejdelší řeka na světě. Vypadalo to, že je řeka kilometry pod námi. Ukazoval mi věci, které se mu veVaršavě líbily. Byl pyšný na hlavní město své země. Byl velmi hrdý, že je Polák, a když jsme míjeli Němce,

Josef jim salutoval, ale když jsme poodjeli kousek dál, mumlal, že by s chutí přikládal uhlí na oheň vpekle, kde by se jejich duše smažily na věčnost. Byl legrační a ke mně velice milý.

Konečně jsme dorazili do hledané ulice. Josef šel ke dveřím a zaklepal na mosazné klepadlo. Mrkl na mě.

Otevřela stará jeptiška a hovořila s Josefem. Ukazoval na vůz a jeptiška vrtěla hlavou. Hovor zesílil ajeptiška zmizela. Pak přišla ke dveřím další sestra a přela se s Josefem. Nevypadalo to dobře. Josef byltvrdohlavý a chtěl mluvit se sestrou, za kterou přijel. Nakonec přišla ke dveřím nějaká jeptiška a vyslechla

ho. Poznala jsem, že teď to bude jiné, protože vystoupila ze stínu a šla ke mně, zatímco jí Josefvysvětloval, proč tam jsme. ‚Ty jsi dcera Hany, že?‘ zeptala se mě a já jsem přikývla a poznala, že je toPaulina. Když jsem políbila Josefa na obě tváře na rozloučenou, strčila jsem mu do kapsy jednu zmatčiných mincí. Udělala jsem to tajně, aby ji našel později, protože jsem si myslela, že by ten dáreknepřijal.

Paulina mě zavedla k matce představené, která řekla, že tam mohu zůstat, ale jedna z jeptišek s tímnesouhlasila. Jmenovala se Magdalena a prohlásila, že když bude moci v klášteře zůstat Židovka, všechnysestry budou mučeny, zavražděny a znásilněny a oltářní svátost bude nacisty zneuctěna. Také řekla, žeŽidovka nemá místo v klášteře věnovaném modlitbám a tvrdé práci. Ale ostatní sestry Magdalenu

neposlouchaly.

K mému překvapení pak Paulina oznámila, že jsem jí říkala, že bych si přála stát se katoličkou. Matkapředstavená se mě zeptala, jestli je to pravda, a já jsem odpověděla, že ano. Paulina pak řekla, že kdyžse stanu katoličkou, možná se budu chtít stát dokonce jeptiškou. Zase jsem řekla ano, protože jsemviděla, že Magdalena Židy nenávidí jako kterýkoli nacista. Přikývla jsem, usmála se na matkupředstavenou a řekla jsem jí, že bych se moc ráda stala jeptiškou.

V noci jsem Paulině vyprávěla o své rodině a o matce. Hořce plakala, protože měla matku ráda. Paulinami hned ostříhala vlasy nakrátko a oblékla mě do roucha novicky. Bydlela jsem měsíc v její cele a každýden i noc mě učila modlitby a katechismus. Celý den jsem studovala a Paulina mi říkala, že se učím,abych si zachránila život. Učila mě požehnat se křížem, pokleknout před oltářem a používat svěcenouvodu, když vstoupím do kaple. Říkala mi: ‚Ruth, tohle ti může zachránit život, i kdyby tě Němci někdychytili.‘ Každé ráno jsem s ní chodila na mši a pečlivě sledovala každý její pohyb. Vstala jsem, když vstalaona, klekla jsem si, když si klekla. Říkala jsem latinské modlitby, učila jsem se modlit růženec a všechnyostatní modlitby a modlila jsem se celý ten čas.

Zůstala jsem v klášteře dva roky. Každý den jsem chodila na mši, zpívala jsem nábožné písně a chodila ke

zpovědi. Ale měla jsem jedno tajemství. Když jsem poprvé přišla do kláštera, měla jsem na sobě svoješaty se zlatými mincemi, schovanými v knoflíkách. Magdalena mi řekla, že je musím dát chudým.Nemohla jsem dát šaty pryč, protože bych je mohla potřebovat, kdyby se něco stalo. Tak jsem jednu noc,

když všichni spali, vzala šaty do kostela, který přiléhal ke klášteru, a našla vzadu postranní oltář se

sochou Panny Marie. Pod sochou bylo duté místo a tam jsem šaty s mincemi schovala.

Chodila jsem se každý den modlit a říkat růženec u té sochy Panny Marie. Paulina a matka představená sitoho všimly a myslely si, že mám zvláštní vztah ke svaté Panně. Líbilo se jim to a podporovaly mě v tom.Nemohla jsem se pokaždé dotknout svých šatů, ale někdy jsem se toho odvážila, když nikdo nebylnablízku, protože jsem věděla, že ty šaty kdysi držela v ruce maminka a ušila na nich každý steh. Milovala

jsem ji a věděla jsem, že už ji nikdy neuvidím.

Většinu času, kdy jsem se modlila k té Panně Marii, jsem byla spokojená. Modlila jsem se k ní jakožidovská dívka k židovské dívce. Říkala jsem jí: ‚Marie, ty jsi Židovka jako já, vychovala jsi svého synapodle židovských zákonů, podle kterých jsem byla vychována i já. Jako Židovka tě prosím o pomoc, Marie.

Prosím tě, abys mi pomohla tohle všechno přežít. Jestli je naživu někdo z mé rodiny, prosím tě, pomozjim a opatruj je. Jsem pořád zbožná Židovka a zůstanu Židovkou, protože jí jsem, stejně jako jsi jí bylakdysi ty. Prosím tě a tvého syna, abyste mě ochránili. Řekni mu, že jsem chudé židovské dítě, jako jsi byla

kdysi ty. Jako byl on v Nazaretu, kde vyrostl jako syn chudého tesaře. Prosím tě, ochraňuj mě a sestruPaulinu a ostatní hodné sestry. Když dopustíš, aby se něco stalo sestře Magdaleně, bude mi to úplnějedno, protože ona nenávidí Židy a prý má jméno po padlé ženě.‘

Jednou večer po posledních modlitbách v kostele jsem se modlila k Panně Marii, když jsem nad sebouucítila nějaký chlad, něco špatného. Rychle jsem se pokřižovala a vstala, abych se vrátila do své malékomůrky, když se v klášterní chodbě strhl hluk.

Pak jsem uviděla sestru Reginu a sestru Paulinu se sepjatýma rukama, jak vycházejí z kostela. Za nimi šel

důstojník SS. Byl to malý uhlazený muž. Jeho uniforma ve mně vzbudila hrůzu, kterou cítím dodnes. Mělbledou a arogantní tvář. Zastavila jsem se a sklopila poslušně hlavu před matkou představenou.

,Jude?‘ zeptal se mě Němec.

‚Ne,‘ zakroutila jsem hlavou.

‚Tak jsi lhářka jako všichni Židi,‘ řekl.

‚Je jedna z nás,‘ ozvala se sestra Regina. ‚Teď jste ji viděl a vidíte, že je právoplatnou členkou našeho

řádu.‘

‚Dostali jsme oznámení, že skrýváte Židy,‘ řekl muž. ‚Zvláště na tuhle dívku přišlo udání.‘

‚Je katolička,‘ tvrdila Paulina.

‚Můžete přísahat, že se jako katolička narodila?‘ zeptal se příslušník SS.

‚Mohu,‘ prohlásila Paulina.

‚Budete se smažit v ohni pekelném, abyste zachránila jednu Židovku,‘ ušklíbl se muž.

‚Za záchranu jakéhokoli života bych se ochotně smažila v pekle,‘ odpověděla jeptiška.

‚Já už nevěřím v Boha ani na pohádky,‘ řekl Němec.

‚Ale věříte v Hitlera,‘ poznamenala Paulina.

‚Věřím ve velké Německo,‘ odpověděl zvýšeným hlasem. Začínal se zlobit.

Sestra Regina prohlásila: ‚Nemáme tu žádné Židy. Vaše práce je jinde.‘

,Jak dlouho jste tu Židovku učily?‘ zeptal se a začal obcházet kolem mě, prohlížel si mě a čenichal dovzduchu, jako by mě mohl prozradit pach. Myslím, že jsem se nikdy v životě tak nebála. Slyšela jsem, jakmi hučí krev v uších.

Pak mi řekl: ‚Kdysi jsem byl v Berlíně v semináři. Kterýpak anděl se zjevil Panně Marii a zvěstoval jí, žebude boží matkou?‘ Usmál se na obě jeptišky a pohlédl na mě.

‚To byl anděl Gabriel, který se zjevil svaté Panně,‘ odpověděla jsem a zahlédla, jak se Paulina zaNěmcovými zády usmála.

,Jak se té události v katolickém světě říká?‘

‚Zvěstování, pane,‘ odpověděla jsem.

Chtěl, abych mu přeříkala růženec, a já jsem mu ho pověděla slovo od slova. Pak se mě zeptal na jménadvanácti Kristových apoštolů. Znala jsem jich jedenáct. Zazpívala jsem mu latinskou píseň O salutarishostia k oslavě svátosti. Pověděla jsem mu o pokání a co se říká knězi u zpovědi.

Vedla jsem si tak dobře, že se mi to osudové zkoušení začalo líbit. Ukolébal mě do pocitu jistoty… důvěry.Stal se z něj téměř přátelský člověk. Oči mu změkly a já jsem zapomněla, že je Němec a důstojník SS.

Soustředila jsem se na otázky, které by byly těžké i pro katolickou dívku.

Pak mě překvapil otázkou: ‚Co dělá tvůj otec?‘

Nevšimla jsem si, že se mě ptá v jidiš. Bez rozmýšlení jsem odpověděla: ,Je rabín.‘

Viděla jsem, jak se sestra Regina pokřižovala, ale Paulina měla ruce sepjaté pod řeholním rouchem.

Viděla jsem jenom její milou tvář, která zbledla. Němec se spokojeně zasmál. Chytil mě. Věděla jsem, že

jsem nezabila jen sebe, ale všechny jeptišky a novicky v klášteře.

‚Nevěděly jsme, že to dítě je Židovka,‘ ozvala se sestra Regina.

‚Věděly jste to moc dobře, sestro,‘ odrazil ji důstojník. ,Poznal jsem to hned, jak jsem ji uviděl. Židi

vypadají tak, že to nezakryje ani řeholní roucho.‘

‚Přivedl ji nějaký katolík,‘ vysvětlovala Regina, ‚její rodiče byli zabiti.‘

,Jedna jeptiška to dnes odpoledne udala na velitelství SS. Také mi řekla, že máte na zvonici schovanou

krátkovlnnou vysílačku, kterou používá polský odboj. Je to tak? Nelžete mi zase!‘

,Je to tak. Jsme jeptišky, ale také jsme Polky,‘ přiznala Regina.

Němec mě vzal za bradu a přinutil mě podívat se mu do očí. ‚Už jsem viděl dost Židů umírat, takže mi to

vůbec nevadí. Proč by mi mělo vadit, že jedna Židovka přežije?

Zítra ráno bude ta vysílačka pryč, sestry,‘ pokračoval. ‚Ta jeptiška, která vás prozradila, se jmenuje

Magdalena. Pověděla mi o téhle Židovce a o vysílačce.‘

‚Vysílačka zmizí,‘ slíbila Regina. ‚Ale mohli bychom si nechat Ruth? Přešla ke křesťanství a my si myslíme,

že z ní bude dobrá jeptiška.‘

Když se obrátil k odchodu, poznamenal: ,Jsem dobrý voják, ale lepší Němec. Modlete se za mne, sestry.‘

‚Budeme se za vás modlit,‘ slíbila sestra Regina.

‚Modli se za mne, Židovko,‘ řekl s úsměvem.

,Já se za vás budu taky modlit,‘ odpověděla jsem.

Poslouchaly jsme klapání jeho podpatků v chodbě a dlouho jsme nemluvily. Strach nás umlčel.

‚Co uděláme se sestrou Magdalenou?‘ zeptala se Paulina.

‚Potřebuje strávit nějaký čas doma. Izolace jí udělá dobře.‘

‚Co když najde jiného německého důstojníka a bude mu vykládat, co ví…‘ ozvala se Paulina, ale Regina

zvedla varovně ruku.

‚Zítra tady nebude žádná vysílačka. Musíme uvědomit ty pravé lidi.‘

‚Musíš zapomenout, že jsi někdy uměla jidiš,‘ obrátila se ke mně sestra Paulina.

‚Mrzí mě, že jsem neuměla všech dvanáct apoštolů, sestro Paulino,‘ omlouvala jsem se.

‚Zapomněla jsi Jidáše,‘ řekla Paulina, ‚ale doufám, že Magdalena si ho bude pamatovat navždy.‘

Ale tehdy už polské podzemní hnutí hledalo mladou Židovku, která se jmenovala jako já a jejíž matka

pocházela z ukrajinského města Kironická, ale dostala se přes hranice do Polska. Za dva měsíce přišel vnoci do kláštera nějaký muž a ptal se mě na mnoho věcí z minulosti. Řekl mi, že nějaký americký Židjménem Rusoff zaplatil velkou částku peněz, aby mě propašovali do bezpečí. Řekla jsem mu, že nemámpříbuzné v Americe, ale Paulina mi radila, abych byla zticha, že ten Rusoff zná mnoho amerických politiků a musí být významný a vlivný člověk, když dokáže zasáhnout tak daleko do válkou zničeného Polska.Paulina si vzala dopis, který měl ten člověk s sebou, a překvapeně řekla: ‚Díky Bohu, je to tvůj strýc Max,bratr tvého otce.‘ Na zadní straně obálky stála adresa: Max Rusoff, Waterford, Jižní Karolína. Do té chvílejsem neslyšela nic o Jižní Karolíně.

Uplynulo dalších pár měsíců. Nastal čas k odchodu. Sloužila se mše u příležitosti mého odjezdu, slavnámše. V noci po mši jsem si vzala z úkrytu šaty, které mi matka ušila. Jedné noci pro mě přišel ten vysokýPolák. Byla jsem připravena a ostatní sestry a novicky přihlížely mému odchodu. Nesla jsem malézavazadlo. Už jsem schovala zlatou minci pod polštář sestry Pauliny. Objala jsem Reginu a ostatníjeptišky. Rozloučila jsem se s ostatními novickami. Byly to milé dívky, ale neznala jsem je dobře. Po válcejsem se dozvěděla proč. Skoro osmdesát procent z nich byly Židovky jako já a jeptišky si myslely, že jepro nás bezpečnější, když o sobě nevíme.

Poslední věc, kterou mi Paulina řekla, bylo ‚siostra‘. To znamená polsky sestra.

Řekla jsem, že ji mám velmi ráda, a řekla jsem jí také ‚siostra‘ a pak jsem vyšla ven do válkou zkrušenéhoměsta za vysokým Polákem.

Mnoho dní jsem se skrývala a putovala a pak mě jedné noci posadili na rybářskou loď, kde jsem seskrývala v podpalubí. Než mě vysoký Polák zanechal osudu, rozloučil se se mnou, políbil mě na obě tvářea popřál mi v Americe štěstí. Nikdy jsem se nedozvěděla jeho jméno, protože v takových dobách můžebýt každá informace nebezpečná. Řekl mi na rozloučenou, ať nikdy, dokud budu žít, nezapomenu slova:‚Ať žije svobodné Polsko!‘

Max Rusoff a jeho vlídná rodina mě vykoupili z rukou mých nepřátel. Za nějaký čas jsem vystoupila z loditady v Jižní Karolíně a stovky neznámých lidí mě přišly pozdravit. Popošla jsem několik kroků. Byl tu MaxRusoff, kterému říkali Žid Hrdina. Za ním jeho manželka Esther. Neznali mě, ale srdečně mě objali.Přestože nebyli moji příbuzní, vychovali mě jako svou dceru. Nic mi nedlužili, ale vrátili mi můj život. Namě nečekalo žádné tetované číslo, žádný koncentrační tábor. Nevyšla jsem z toho zahořklá jako můjmanžel. Já vím, že je na světě mnoho dobrých lidí a že jsem měla dost štěstí na to, abych je uprostředstrašlivé války našla. To je všechno. Už nemůžu. Bylo pro mě těžké vyprávět ti ten příběh, ale tohle se mipřihodilo. Tak jsem si to zapamatovala.“

V tichu, které následovalo, jsem se zeptal: „Nosila jste ty šaty, které vám matka ušila, když jste přijela do

Ameriky?“

„Ne,“ odpověděla Ruth. „Vyrostla jsem z nich. Ale přivezla jsem si je s sebou. Přinesly mi na cestě štěstí.“

„Kde jsou ty šaty teď?“

„V šatníku vedle mého nočního stolku,“ odpověděla Ruth.

„Kolik mincí v nich zůstalo, když jste přijela do Ameriky? Vypadá to, že jste je dala mnoha lidem.“

„Tři. Zůstaly jen tři. Šaty byly těžké, když jsem si je poprvé oblékla. Když jsem přijela do Ameriky, byly

lehké.“

„Shylin náhrdelník…“ hádal jsem.

Ruth si sáhla na zlatý řetízek na krku a vytáhla náhrdelník, který na světle zasvítil. Nechala si ho udělat zjedné ze zbylých pětirublových mincí.

„Nikdy ho nesundávám, nikdy,“ řekla.

„Shyla ho taky nikdy nesundávala.“ řekl jsem. „Až na konec.“

„Moje dcera Marta nosí druhý. Taky ho nikdy nesundává.“

„A ta žena s mincemi?“ zeptal jsem se.

„Je to socha Panny Marie v tom kostele,“ vysvětlila Ruth. „Udělala jsem chybu, řekla jsem Shyle, že si myslím, že to je ta žena, co mě zachránila. Že se k ní modlím a že se ta Ježíšova matka asi nade mnouslitovala. Viděla židovskou dívku a já si myslím, že jsem jí připomínala ji samotnou, když byla mladá.“

„Vy si myslíte, že to byla ta žena, která se zjevila Shyle?“ zeptal jsem se. „Ta, kterou viděla při

halucinacích?“

„Myslím si to, Jacku. Kdybych Shyle ten příběh nevyprávěla, mohla být teď s námi. A tak si připadám,jako bych tím, co jsem jí řekla, pomáhala Shylu zabít.“

„Já si to nemyslím,“ odporoval jsem. „Je to svým způsobem krásné.“

„Jak to? Tomu nerozumím.“

„Nebylo by krásné, kdyby se Marie Shyle zjevila po vší té hrůze války? Byl by to projev soucitu, Ruth.Židovská matka křesťanského boha by se omlouvala za to, co se stalo rodičům židovské dívky běhemstrašlivé zkoušky polských Židů. To by byl od boží matky krásný skutek.“

„Takové věci se nestávají.“

„To je škoda, měly by,“ řekl jsem.

„Můj manžel si s tebou chce brzy promluvit, Jacku.“

„O čem?“

„To mi neřekl.“

Ten večer, když se Lea a George vrátili z festivalu, večeřeli jsme u Foxových. Protože Lea byla unavená,souhlasil jsem, aby přespala u babičky a dědečka, že pro ni druhý den ráno zajedu. Usnula v Shylině staré

posteli, když jsem jí četl pohádku, obklopena plyšovými zvířátky a medvídky, které měla Shyla kdysiráda. Políbil jsem ji lehce na tvář a uvažoval o zoufalství a vzteku, které by se mě zmocnily, kdyby setento dům zaplnil vojáky, kteří by bez výčitek svědomí vraždili děti. Dole zněla tiše symfonie Jupiter odMozarta a zvuk té hudby mě přiměl zajít za Georgem Foxem.

Našel jsem ho v hudebním pokoji v přízemí, jak poslouchá hudbu, pije koňak a je ponořen v snění. I vesvém vlastním domě, ve vlastním křesle měl George uštvaný, zlomený pohled padlého anděla. Vyskočil,když jsem vešel, a já jsem si v tom okamžiku uvědomil, že každý cizinec, který se k Georgi Foxovi přiblíží,je převlečený příslušník SS. Chtěl jsem mu říct něco vlídného a uklidňujícího, ale zůstal jsem před ním stát

beze slov.

„Vypadáte bledý, Jacku,“ začal konečně George. „Dejte si se mnou sklenici koňaku.“

„Ruth přišla o celou rodinu. To jsem vždycky věděl, ale ve skutečnosti jsem nevěděl nic.“

„Ten příběh, který jste právě slyšel,“ řekl George a pohlédl přímo na mne, „o tom si Ruth myslí, že zavinil

Shylinu smrt. Ale já s ní nesouhlasím.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Protože si myslím, že Shylu zabilo to, co se v Evropě stalo mně. A já jsem celý svůj příběh ještě nikomuneřekl, Jacku. Nikdo neslyšel, co se mi stalo, protože jsem si vždycky myslel, že kdyby to někdo znal, užby nemohl spát a neměl by už nikdy klid. Víte, co jsem zjistil? Zjistil jsem, že zabíjet může i nesdělenýpříběh. Myslím, že Shyla možná zemřela kvůli tomu, co jsem jí neřekl, ne kvůli tomu, co jí Ruth řekla.Myslel jsem, že mlčení je správné rozhodnutí a správný přístup k tomu, co se mi stalo. Nečekal jsem, žemůj jed, nenávist a hanba vypluje na povrch a otráví všechno, co jsem miloval.“

„Temnota,“ řekl jsem tiše. „Tohle slovo mě napadne, když slyším vaše jméno.“

„Mohl bych vám vyprávět, co se mi stalo, Jacku?“ zeptal se a díval se na řeku a hvězdy. „Poslouchalbyste? Ne dnes večer, ale někdy brzo.“

„Ne,“ odmítl jsem. „Myslím, že to nepotřebuju slyšet. Příběh Ruth byl dost strašlivý.“

„Mám důvod, proč bych vám to chtěl povědět. Nikdy jsme se neměli rádi, Jacku. Taková je pravda mezi

námi, že?“

„Ano,“ řekl jsem.

„Ale vychováváte Leu jako Židovku. To mě překvapilo.“

„Plním slib daný Shyle.“

„Ale Shyla je mrtvá.“

„Pro mě žije natolik, abych ten slib plnil.“

„Dáte si koňak?“

„Ano,“ odpověděl jsem, posadil se a pohlédl na svého dávného nepřítele.

„Přijdete někdy a vyslechnete mne?“ zeptal se George a pak pronesl slovo, které jsem ho nikdy neslyšel

vyslovit: „Prosím.“

–––––-Kapitola–––––

jedenatřicátá

Pokoušel jsem se zjistit, jak přímořský kraj působí na Leinu fantazii. Protože pro ni krajina byla nová,zajímalo mě, zda na ni bude působit stejným autentickým kouzlem jako na mě. Pochyboval jsem, že byměla sílu změnit dívku, která vyrůstala v pohádkové vřavě a zmatku Říma, ale nepočítal jsem s tichouvytrvalostí waterforského našeptávání, s mocným kouzlem vodní trávy, azalek, ambroní a zmarlik. Městočlověka zajalo a nikdy mu neudělilo amnestii nebo propustku. Byl jsem svědkem toho, když Waterfordzačal na Lee zanechávat své jemné otisky, a doufal jsem, že je zanechá na jejím srdci, ne na hrdle.

Ale Leiným osudem byl ostrov Orion.

Lagunu za naším pronajatým domem jsem používal jako hřiště a učebnici. Když bylo horko, chytali jsme si

kraby na rybí hlavy a kuřecí krky. Naučil jsem Leu, že maso atlantského modrého kraba je jedna znejvětších delikates v království potravin a že je dokonce lepší než chuť humrů z Maine. Společně jsmenachytali plný džbán krabů a čistili je na venkovním stole za domem. Jejich bílé maso svítilo a bylo cítitmořskou vodou. Naučil jsem ji vařit mořskou krabí polévku z rybího vývaru, který jsme dělali celé dny.Věřím ne na dobré, ale na skvělé vývary. Když nás polévka unavila, naučil jsem ji připravovat krabílívanečky, na které se používají jenom kousky krabího masa, spojené moukou a vaječnými bílky aochucené Chablis, kapary, šalotkou a kayenským pepřem. Neznesvětil jsem krabí maso strouhanouhouskou nebo rozdrobenými krekry. Miloval jsem chuť krabího masa. Všechny své kuchařské předsudkyjsem předal Lee a ona jako nadšená žákyně přijala mé mínění za své. Každý večer jsme spolu vařili azakládali tak banku vzpomínek, kterou budeme chránit celý život.

Také jsem Leu naučil upéct dokonale kuře, smažit po jižansku a po italsku, upéct bochník chleba, udělatsalát, připravit maso na rožnění, vyloupnout ústřici za méně než pět vteřin, upéct nejlepší čokoládovékeksy v téhle části světa, uvařit rybu v pergamenu s česnekem, zázvorem, bílým vínem a sójovouomáčkou a péct sušenky, které byly lepší než Lucyiny. Když jsem stál v kuchyni, nemusel jsem nést naramenou tíhu světa. Vaření pro mě vždycky bylo vyšší formou hry a učit někoho, jak si zapamatovatpřípravu jídla, byla kombinace vzrušení a radosti, která mě nikdy neunavila.

Když byl odliv, bral jsem Leu k malým zálivům vzadu na ostrově a učil jsem ji vrhat síť. Koupil jsem jímalou vrhací síť a učil ji omotat provaz kolem levého zápěstí, roztáhnout síť rovnoměrně rukama a vzít jipřed hodem do zubů. Řekl jsem jí, že rozvinutí sítě je, jako když se roztočí sukně při hodině valčíku. Bylato pomalá, ale uspokojivá cesta, jak si nachytat garnáty k večeři. A byl to rychlý způsob jak získat

návnadu.

Ukázal jsem Lee, že neexistuje ani píď země nebo vody, kde by se neodehrávalo nějaké krveprolití neboněkdo nečíhal. Všechno, co žilo v přílivu a odlivu, nějakým způsobem něco lovilo. Nejmenší rybičky bylyjako barracudy ve světě mušek, larev modrých krabů a slávek.

Když jsme naplnili kbelíky návnadou, napichovali jsme návnadu na háček na prutech a lovili jsme v přílivu

okouny, platýse a ryby zvané bubeník.

„Neexistuje zvíře, které bys nemohla jíst,“ řekl jsem jednou ráno, když Lea vytáhla na břeh okouna.„Tuhle rybu můžeš jíst syrovou, kdybys potřebovala.“

„Já to nepotřebuju,“ řekla. „Nikdy to nebudu potřebovat.“

„Jak to víš?“

„Budu jako ty, až vyrostu. Budu mít kreditní karty.“

Zasmál jsem se.

„Poslouchej. Mluvím vážně. Můžeš jíst hmyz, želví vejce. Mohla bys sníst vejce karety, kdyby to bylonutné. Žáby, mývaly, vačice. Svět bílkovin je široký a různorodý.“

„Z toho se mi chce zvracet,“ prohlásila.

„Nikdy nevíš, co se může stát,“ varoval jsem ji. Chvíli jsem o tom přemýšlel a pak pokračoval: „Každémuse v životě může stát něco strašného. Něco mimořádného. Pokouším se tě vychovat, abys stála oběmanohama na zemi. Aby ses uměla přizpůsobit a byla připravena na nečekané věci. Nebudeš se mít časpřipravit. Vždycky tě to zaskočí. Jako moji matku. Když se nakonec rozvedla s mým věčně opilým,nemožným otcem, vzala si sympatického muže a pak ji zezadu zaskočila leukemie. Takové věci přicházejí

v noci, když spíš a nehlídáš.“

„Neměl bys říkat, že je tvůj otec nemožný,“ vyčetla mi Lea. „To není pěkné.“

„Ty jsi jediné dítě, které znám a které mě dokáže přimět, abych si připadal nedospělý,“ poznamenal jsem.

„Jsi na svého tatínka ošklivý.“ pokračovala a nedívala se na mě. „Všichni jste takoví.“

„On je taky pořád opilý.“

„Možná se to stává osamělým lidem.“

„Ty nevíš, o čem mluvíš.“

„Dědeček mě navštěvuje při obědě ve škole. Je na mě vždycky hodný a nikdy není opilý. Je milý, tati.

Vím, že by chtěl, abys ho měl víc rád.“

„Já bych si taky přál, abych ho měl víc rád.“

Lea prohlásila: „To je tvoje věc mít ho rád. Je to tvůj tatínek.“

„Ty jsi strašně přemoudřelá na to, že chodíš teprve do základní školy.“

„Učil jsi mě, abych byla na každého hodná,“ odpověděla.

„Tak to trochu opravíme. Buď hodná na každého kromě mého otce.“

Lea zakroutila smutně hlavou: „Jsi špatný syn. A všichni moji strýčkové kromě Johna Hardina taky. John

Hardin má rád každého.“

„John Hardin se nepočítá,“ poznamenal jsem.

„Ty Johnu Hardinovi nerozumíš. Stejně jako nerozumíš svému tatínkovi.“

„Ty si na svůj věk hrozně dovoluješ.“

„Proč? Líbilo by se mi být dospělá. Tobě ne?“ zeptala se.

„Vůbec ne. Jestli chceš něco vědět, chtěl bych, abys zůstala celý život přesně v tomhle věku. Chci být stebou desetkrát víc než s kýmkoli jiným na světě. I když ti to možná připadá divné, mám tě rád víc nežkohokoli, koho jsem na zemi potkal. Ale mít rád není dost silné slovo. Možná ‚zbožňovat‘, ‚uctívat‘, ‚šílet‘,‚bláznit‘… nic to úplně nevystihuje.“

Člověk by neměl podceňovat sílu dobrého učení, ale i špatné učení může mít silný účinek. DeliaSeigniousová učila přes čtyřicet let dějiny Jižní Karolíny v deváté třídě a udusila u svých studentů vzárodku každý záblesk lásky k historii. V předmětu neexistovalo nic, co by nedokázala podat s ochromující

nudou. Text byl suchý jako logaritmické tabulky a její vysoký, jednotvárný hlas by dokázal otupit i tohonejzatvrzelejšího nespavce. Patřilo k obřadům městečka usnout na hodinách dějepisu paní Seigniousové.Její výklady o obléhání Charlestonu, dlouhé jako týden, byly tak nezáživné, že někteří studenti postoupilido vyššího ročníku a vůbec si neuvědomili, že obléhání už skončilo.

Paní Seigniousová téměř omdlela rozkoší první den vyučování v roce 1962, když oznamovala třídě, že vseznamu žáků se nacházejí dva potomci nejvýznačnějších jmen jihokarolínských dějin. Capers Middleton a

Jordan Elliott museli vstát a nechat se obdivovat za dobrý vkus, jaký prokázali tím, že se narodili v takvýznamných rodinách. Capers se hrdě vypínal. Už v deváté třídě měl krásnou tvář, jako vytesanoudlátem. Ale Jordan vstal, mračil se a nevyznal se v novém prostředí, kde se na něj děti dívaly spodezřením jako na přistěhovalého studenta, který má podivné svazky s místní smetánkou.

Příští den byl Jordan vyzdvižen při hodině, když ho Delia Seigniousová přistihla, jak lepí kousky žvýkačky

Juicy Fruit, na kterou byla proslule „alergická“, za mapu koloniální Jižní Karolíny. Paní Seigniousová

vysvětlila třídě, že Jordan je bujný a dělá neplechu, ale že jen poslouchá nezměnitelné zákony genetiky,protože i blázen ví (paní Seigniousová to pravila bez dechu), že bylo třeba velké dávky odvahy k odtrhnutí

se od matky Anglie. A Capers i Jordan jsou příbuzní tří Jihokarolíňanů, kteří podepsali Deklaracinezávislosti. Ona, pravila s příslušnou skromností, je příbuzná pouze jednoho z podpisovatelů.

„Pan Middleton i pan Elliott pocházejí z dobrých, starých a význačných jihokarolínských rodin. Člověk byse mohl ptát, jaký je v tom rozdíl, ale zkušenost nás učí, že jsou v tom všechny možné rozdíly. Podletvaru čelistí těchto mladých mužů se dá poznat, že pocházejí z rodu mužů a žen, kteří kladli spravedlnostnad pouhý lesk, právo nad pouhou odvetu a eleganci nad pohlednost nebo nevkusnou nápadnost. Člověkví, do čeho jde, když sjednává obchod s nějakým Middletonem nebo Elliottem. Jejich charakter je daný arodokmen neposkvrněný. Měj syny, Capersi. Měj syny, Jordane. Nesmíte dovolit, aby ta nádhernájihokarolínská jména vymřela a byla vyhoštěna na hřbitov historie. Budeme tento rok studovat spisy ahrdinské činy vašich významných předků a oba budete hrdí, až pochopíte hodnotu skvělého rodu, zekterého pocházíte. Každá dcera, kterou budete mít, znamená ztrátu slavného jména a způsobí zármutek.

Každý syn bude nositelem toho jména.“

Mike za Jordanem vydal zvuk, jako by se zalykal, a zašeptal: „Hej, nositeli jména, můžeš mi dát kousekžvejkačky, až se vyzvracím?“

Jordan vzal balíček, jednu povytáhl a nabídl mu. Po vyučování Mike prohlásil: „Podle tvaru mého pindíkase dá poznat, že pocházím z rodu jednoho z nejvýznačnějších prodavačů bagel v bohaté čtvrti.“

„Měj syny, Miku, měj syny,“ vykřikl jsem potěšené.

„Radši bych se díval na plesnivý suspenzor, než poslouchal tu ženskou,“ poznamenal Jordan. Ale paníSeigniousová našla svého hrdinu v Capersovi, a ten bránil její pedagogické schopnosti i obsah hodin

přede všemi pochybovači.

„Je důležité vědět, odkud pocházíš,“ řekl.

„Proč?“ zeptal jsem se. „Jaký v tom může být rozdíl? Amerika je demokracie. Všichni mají stejná práva.“

„Nesmysl,“ namítl Jordan. „Polovina tohohle města jsou černoši. Chceš tvrdit, že v tomhle praštěném

koutě státu nehraje barva pleti roli?“

„Jejich čas přijde,“ prohlásil Capers. „Ještě si to nezasloužili.“

„Ty mluvíš jako úplný idiot, Capersi,“ vybuchl Jordan. „Tváříš se, jako by ti bylo nejmíň sto let, a zatím jsi

teprve v deváté třídě. Věříš všemu, čemu věří tvoji rodiče.“

„Mám ke svým rodičům větší úctu než k jakýmkoli jiným lidem na světě,“ řekl Capers. „Vděčím jim za

všechno.“

„Ty jsi nejbeznadějnější a nejpraštěnější kluk, jakýho znám, člověče.“ Jordan ocenil svého bratrancebystrým, velkorysým kalifornským pohledem. „Máš štěstí, že ses narodil tak daleko od civilizace. Nazápadním pobřeží by ti za týden zatrhli tipec.“

„Chceš říct, že jsem pitomec, že jo?“ dotazoval se Capers.

„Je to daleko horší,“ odpověděl Jordan. „Jsi venkovský pitomec. Ty jsi prostě ten druh kluka, co rádi nosí

ponožky na pláž.“

„Možná jsem jenom hrdý na to, kdo jsem.“

„Možná jsi jenom jižanský trouba,“ odsekl Jordan.

„Měj syny, Capersi. Měj syny, Jordane,“ vykřikl jsem ve snaze zmírnit napětí mezi nimi.

Ozval se Mike: „Ta hodina dějepisu mi pomůže, až budu psát své paměti. Židovský chlapec v Konfederaci.Myslíte, že paní Seigniousová někdy slyšela o Ellisově ostrově? Je to co by kamenem dohodil z

Plymouthské skály.“

„Dějiny Jižní Karolíny,“ kroutil Jordan hlavou. „To je protiklad už v názvu. Žil jsem po celém světě a nikdejsem neslyšel, že by se o tomhle státě někdo zmínil. Jako kdyby neexistoval, člověče. Jestli vůbec

existuje, tak je to poražený stát. Nikdy se tu nic nestalo.“

„Jižní Karolína vystoupila první z Unie,“ vyhrkl Capers. „Vystřelili jsme na Fort Sumter a první jsme

pozdvihli zbraně.“

„A pak přišel Sever a nakopal vám vaše konfederační prdele. Hnali vás z Richmondu až do Vicksburgu.“

„Dělali jsme, co jsme mohli. Měli jsme skvělé generály,“ vykročil Capers se zaťatými pěstmi ke klidnému

Jordanovi.

„Ještě jsem nečetl o Leeově pochodu na New York, ale o Shermanově pochodu k moři se doslechnešpoměrně často. Studoval jsem bitvy ve válce Severu proti Jihu s otcem, Capersi. Vím o tom mnohem víc

než ty.“

„Ty nejsi pravý Jižan,“ prohlásil Capers.

„Jsem Američan, kamaráde, a jsem na to hrdý.“

„Tvoje rodina přijela do Nového světa v roce 1709. Moje sem přišla v roce 1706. Kde jste se toulali?“

zeptal se Capers.

„Kdy sem přišla tvoje rodina, Jacku?“ zeptal se Mike posměšně.

„V roce 1908, tak nějak,“ odpověděl jsem se smíchem a Capers si myslel, že se směju jemu. „A co tvoje

rodina, Miku?“

„Moje rodina velice dávno. Přijeli na tyto panenské břehy stejný rok, kdy byl v Detroitu představen Edsel.“

„Měj syny! Měj syny!“ vykřikli jsme oba najednou a rozesmáli se.

Při další hodině Delia Seigniousová četla kapitolu z knihy Williama Elliotta z roku 1859, nazvané Karolínské

sporty na souši i na vodě. Předčítala monotónně, jako když se splachuje záchod. Polovina třídy spala adruhá polovina snila s otevřenýma očima, zatímco Delia se snažila dodat život textu Jordanovapradědečka a Capersova praprastrýčka z matčiny strany. Přečetla první kapitolu, předmluvu ke knize,která kdysi oslnila rybáře ze Severu, a kde ctěný pan Elliott popisuje pronásledování obrovského rejnokave vodách waterfordského průlivu. Jenom Delia Seigniousová se svým geniálním sklonem k monotónnostimohla podat pronásledování dvoutunového rejnoka s obrovskými černými ploutvemi na zádech anetopýřím tělem jako bezbarvý příběh, jehož slova dopadala na třídu jako uspávací prostředek. Dokázalajakýkoli napínavý příběh přednést tak, že zněl jako pokyny pro skládání ubrousků pro studentky dívčíškoly. Když Elliott zasekl harpunu rejnokovi poblíž páteře a obrovský živočich vlekl jeho člun s veslujícímiotroky přes zčeřené vody kolem Hilton Head, znělo třídou tiché chrápání fotbalových hráčů a jejichfanynek. Cítil jsem, jak mi stéká pot po zádech. Velké horko a průměrné učení v průběhu staletí značněpřispělo ke snížení kolektivní inteligence na Jihu.

Ale jeden ze studentů poslouchal s bezdechou pozorností a hltal každé slovo. Pro Caperse Middletonahrálo všechno, co nám Delia Seigniousová nabídla ze zaprášené sýpky svých znalostí, ústřední roli v jehopředstavě o sobě a o světě. Nejenže cítil blízký osobní vztah k dějinám Jižní Karolíny, ale přemýšlel osvém vlastním životě jako o pokračování a rozšíření těch dějin. Ode dne svého narození se těšil vysocevyvinutému smyslu a nároku na privilegia, která mu vyplynula z činů předků.

Na Vánoce dostal Capers od rodičů výtisk prvního vydání Karolínských sportů na souši i na vodě. Kniha honadchla oduševnělým líčením výprav na ryby a za zvěří, které se odehrávaly v méně obydlené přímořskéoblasti Jižní Karolíny před válkou Severu proti Jihu. Zem, kterou Elliott popsal, byla zeleným rájem, kde seto hemžilo zvěří a rybami. Capers se ztotožnil s Williamem Elliottem a lovil stejná zvířata jako jeho předeka chytal stejné ryby na přesně stejných místech, které tak půvabně popsal jeho temperamentní příbuzný.

Capersův otec objednal u černého kováře v Charlestonu, který byl odborníkem na opravy tepanýchželezných plotů, zhotovení přesně takové harpuny, jakou používal William Elliott, když se plavil pokanálech a průlivech a lovil rejnoky. Capers ji vozil s sebou a představoval si divoké, nebezpečné jízdy,když se jedno z těch obrovských zvířat po zásahu harpunou vrhlo v agonii na širé moře. Vzýval duchysvých předků, když stopoval rysa nebo srnce s bílým ocáskem na rozlehlých starých rýžových plantážích.Stanovil si tajný úkol: ulovit všechny ryby a zvířata, která William Elliott ve své knize vyjmenoval.

V roce 1964 byl Jordanův otec, tehdy už plukovník, vyslán s vysoce tajným úkolem za moře do zemězvané Vietnam. V té době nikdo z nás o Vietnamu nikdy neslyšel.

Celestine Elliottová si najala dům v Pointu, tři bloky od nás a blok od místa, kde bydleli Capers a Mike. Toléto jsme byli nerozluční. Bylo to také léto, kdy jsme si s Mikem a Jordanem přáli, abychom dávali většípozor při přednáškách Delie Seigniousové o dějinách Jižní Karolíny.

Každou dubnovou neděli si Capers půjčoval pět a půl metru dlouhý rybářský člun svého otce a vydával sena řeku na celodenní rybářskou výpravu. Všichni jsme byli vášniví rybáři, hrdí na svou výzbroj a výstroj.Často jsme vyměňovali návnady, když se měnily podmínky pro lov, a neúnavně jsme si jeden druhéhodobírali, když jsme při lovu museli překonat prudký sráz od břehu s ústřicemi. Napíchli jsme na háčkyúhoře z kbelíku s návnadou a házeli je před vlnící se obrysy kobií, které lovily pod hladinou. Kobie bylysilné a měly tvar torpéda. Byly to moje oblíbené ryby, rád jsem je připravoval na ohni a jedl při táboření.

Capersova harpuna se ukázala jako symbolický, ale nepoužitelný dar. Při výpravě na platýse za jednébezměsíčné noci se Capers pokoušel při svitu lucerny harpunou zasáhnout platýse, plovoucí v mělké,bažinaté vodě a na písčinách. Nechali jsme člun vznášet se na mělké vodě a střídali se v nabodáváníplatýsů, kteří se zavrtávali do písku a čekali na kořist, až popluje nad nimi. Jejich siluety byly tak zřetelnéjako profil krásné ženy na kameji. Bodnutím třemi hroty jsme platýse snadno dostali. Capersova harpunabyla tak velká, že se ranou ryba rozsekla a maso bylo zničené. Capers jednou harpunu použil napětadvacetikilového žraloka, ale i tehdy se ukázala jako příliš velká zbraň na nedostatečně velkou rybu.

A tak to léto odpočívala nepoužívaná na obrubníku lodi, přivázaná k třicetimetrovému silnému námořnímu

lanu. Čas od času Capers ospravedlnil její přítomnost připomínkou k Jordanovi, že potomci WilliamaElliotta nikdy nejezdili na moře nepřipraveni na neočekávané události. Ale příliš mnoho ryb se dalo chytatobvyklým způsobem. Dokonce jsme vytáhli kobii, která vážila přes dvacet kilogramů. Udělal jsem z níplátky opečené na táboráku na kukuřičném oleji, másle a citronové šťávě. Byl to můj první recept, kterýjsem prodal do časopisu.

V prvním týdnu srpna Mike v parku koleje v Charlestonu odpálil při baseballu tak, že oběhl tři mety avyhrál pro náš tým mistrovství Jižní Karolíny. Capers byl na třetí metě, já na druhé a Jordan na první,když Mike odpálil míč při prvním nadhozu nadhazovače z Conway. Všichni čtyři jsme byli výborně sehraní,dostávali jsme se do formy společně. Když Jordan nadhazoval, nikdo nebyl v bezpečí, pokud se míč dostal

do vnějšího pole, kde Mike ovládal levou stranu, Capers ohlídal obrovskou část pole ve středu a nikdo seneodvážil zkoušet moji už legendární sílu hodu na pravé straně. Jordan věděl, že máme skvělou hru vevnějším poli; málo se dostalo k nám a nic přes nás a vždycky jsme zašlápli metu.

Když přešla baseballová sezona, přestěhovali jsme se na zbytek léta do rybářského tábora naší rodiny najihozápadní straně ostrova Orion.

Během prvního týdne jsme naložili loď Middletonových zásobními kanystry paliva, vybrali jsme sinádherný, klidný den, kdy se podle předpovědi počasí nemělo vyskytovat nic než čistá obloha, a vydalijsme se s motorem o síle sedmdesáti pěti koní ke Golfskému proudu. Starší rybáři mluvili o Golfskémproudu uctivým tónem jako o velké, tajemné indigové řece, která se rodí na Jihu, přináší teplý proud akudy táhnou tresky a velryby na sever a k Anglii. Voda je tam stříbrná nebo kobaltově modrá a ryby vážítolik jako automobily. Všichni rybáři, kteří se vrátili z Golfského proudu, vykládali úžasné příběhy oobrovské síle těch ryb vydobytých z hlubin.

Trvalo nám hodinu, než jsme se dostali na širé moře. Nikomu jsme o svých plánech neřekli, protožežádný dospělý by nám takový dlouhý výlet v tak malém člunu neschválil. Před východem slunce jsmeminuli poslední bójku, která označovala ústí kanálu. Když se trochu rozednilo, moře vypadalo jako jezeroa příď naší lodi směřovala k Africe. Připadali jsme si dobrodružně, jako by naším cílem byl ve skutečnostiKamerun nebo Pobřeží slonoviny. V přenosné chladničce jsme s sebou vezli tolik jídla a pití, že by námvydrželo dva dny. Jeli jsme průměrnou rychlostí dvacet uzlů a vzdalovali se z dohledu pevniny.

„Matka by mi urazila mojí židovskou palici, kdyby věděla, kde právě jsem,“ poznamenal Mike, když siprohlédl obzor a spatřil jen nekonečný kruh vody. „Myslí si, že lovím kraby na večeři na kuřecí krky, jakjsme řekli.“

„Měli jsme vzít s sebou vysílačku,“ řekl Jordan.

„Kluci od moře vysílačky nepotřebujou,“ prohlásil Capers s očima upřenýma na kompas. Člun mířil navýchod. „Narodili jsme se tady na mělčině s žábrami a ploutvemi, člověče. Narodil jsem se pro cestu do

Golfského proudu.“

„Nepotřebujeme vysílačky, chlapečku z Kalifornie,“ dobíral jsem si Jordana, „protože máme dost kuráže i

bez nich.“

„Ale mozky máte jako slepice,“ dodal Jordan a prohlížel si moře kolem. „Štěstí, že je to takový krotkýoceán. Do Pacifiku byste bez vysílačky nemohli strčit ani palec.“

„Na Mayflower taky neměli žádnou vysílačku,“ řekl Capers. „Kolumbus si nemohl popovídat s Ferdinandemvysílačkou. Není čeho se bát, je tady zkušený námořník.“

„Nikdo neví, že tu jsme,“ pokračoval Jordan.

„Ten chlap v přístavu ví, že jsme jeli na výlet,“ řekl jsem. „Naplnili jsme si šest kanystrů.“

„Kdybychom to řekli rodičům, nesměli bychom jet,“ ozval se Capers.

„Naši by se zbláznili, kdyby věděli, že jsem tady,“ přidal jsem se.

Capers zavolal do hluku motoru: „Tvůj otec by možná začal pít.“

Nevšímal jsem si jeho poznámky a pohlédl zpátky, kde měla být země.

„Já nikdy neudělám nic, co by se otci zdálo dostatečně divoké,“ postěžoval si Jordan. „Mohl bych jet doSpartanburgu, přivést do jiného stavu všechny holky z rodinné školy, ale otec by si stejně pořád myslel,

že jsem buzerant.“

Než jsme se dostali do Golfského proudu, dojeli jsme k rozlehlé ploše sargasových řas. Připomínala loukuv moři; tvořila plovoucí souostroví hnědých řas, které byly bohatší na chlorofyl než Kansas. Byla to prvníznámka, že se blížíme k samotnému Golfskému proudu. V oceánografii nám učitel Walter Gnann nakreslilmapku Golfského proudu, jak teče z Mexického zálivu a obtéká pobřeží Floridy. Pan Gnann byl jeden ztěch do sebe pohroužených vědců, kteří věří, že příroda je prostě důkazem šíře a matematického géniaBoha. V případě Golfského proudu nám pan Gnann vykládal o předpověditelnosti počasí pohybech ryb arostlinné říši od Karibské oblasti až k pobřeží Jižní Karolíny a o přírodních projevech Coriolisovy síly,ohýbající směr proudů přes otáčející se povrch. Země se otáčí kolem své osy, měsíc vytahuje vody jakoloutkář a Golfský proud protéká jako tajný teplovodní Nil srdcem Atlantiku a dbá na to, aby Anglie nebylazasněženým královstvím. Golfský proud přináší dobré zprávy z Jihu do chladných, nehostinných zemíEvropy jako milostný dopis poslaný z jižních vod, aby se rozpustily ledovce v přístavech u Grónska.

Když jsme vpluli do samotného Golfského proudu, voda se změnila. Zmodrala jako šperk, jako bypramenila ze srdce nějakého cizokrajného kamene. Zdála se čistá a plynula bystře jako horská řeka. Jakochlapci z přímořských nížin jsme pokládali čistou vodu za vysoce zneklidňující. Jakmile člun veplul doproudu, barva vody se změnila z tmavomodré na světlou. Capers zkoumal hloubku. Byli jsme v šedesátimetrech vody. Když se za několik minut podíval na hloubkoměr, ohromilo ho zjištění, že hloubka vyskočila

na tři sta metrů. Hlásil ten údaj nám ostatním a my jsme zahvízdli údivem.

„Můžeš se utopit v metru vody stejně dobře jako v tisíci metrech,“ řekl Jordan a snažil se zbavit pocitustrachu, který se zmocnil každého na lodi. Všichni jsme stáli kolem hloubkoměru a ťukali do něj, zda

neukazuje falešné údaje.

Mike řekl: „Ano, ale v metru vody by tě daleko líp našli. Jaké druhy ryb žijí v tak hluboké vodě?“

„Velké,“ odpověděl Capers.

„Jaké chtějí,“ dodal Jordan. „Musíš si umět poradit s ledasčím, když se chceš svézt na sever s Golfským

proudem.“

„Možná uvidíme nějaké velryby,“ doufal jsem.

Jordan znovu povzdechl: „Měli jsme si vzít vysílačku.“

Capers se zasmál a řekl: „Vysílačky jsou pro holčičky. Nasadíme návnadu.“

Převzal jsem kormidlo, otočil příď člunu na sever a nastavil řízení tak, aby nás unášel proud. Miloval jsemlov ryb, krásu a účinnost návnady, vázání elegantních uzlů, zkoumání vlasce a výběr správné návnady pro

příslušné podmínky. Těšilo mě pozorovat přátele, jak prohlížejí obsah svých dobře vybavenýchrybářských kufříků, než se rozhodnou pro pravý okamžik, kdy vhodit vlasce do těch pohádkových vod.Půlměsíc odpočíval na západním nebi jako bledá vodní značka, zanechaná uplynulou nocí. Myslel jsem si,že vidím ptáky, jak letí nízko nad vodou, ale pak jsem si uvědomil, že vidím své první létající ryby. Mělyvážné obličeje jako psíci a křídla falešných andělů. Ačkoli jsem vůbec neznal jejich zvyky, uhodl jsem, žety ryby letí, protože je pronásleduje něco obrovského a smrtícího pod nimi.

„Sakra, musíme si sehnat nějaké ryby jako návnadu,“ napadlo Mika. „Nejsem si jistý, že naše umělávnadidla budou ty velké ryby tady vůbec zajímat.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil jsem a otočil loď zpátky k pevnině. Po několika kilometrech jsme našli místopoblíž koberců sargasu, které vypadalo slibně. Zakotvili jsme a nahodili vlasce opatřené kousky parmic agarnáty. Plout v dokonale klidném moři bylo jako být polapen odrazem zeměkoule. Koberce sargasovýchřas se hemžily rybami. Používali jsme menší pruty s vlasci na deset kilogramů. Capers během dvacetiminut zasekl makrelu, zatímco Mike a Jordan obyčejné parmice. Potichu jsme mluvili o hloubce, na kterébudeme lovit. Dohodli jsme se, že Capers bude lovit nejhlouběji a Jordan a Mike půjdou na bok lodi.Jeden bude lovit v patnácti metrech a druhý u hladiny. Vyzkoušeli jsme háčky, pružnost větších prutů a ujasnili jsme si, co budeme dělat, když někdo bude mít rybu na vlasci. Jakmile jsme se dostali zpátky doGolfského proudu, začal jsem hlásit hloubku, která se stále zvětšovala.

„Máš moc vlasce,“ řekl Mike Capersovi, který vždycky nosil víc drahé výzbroje než my ostatní. Jehorybářský kufřík přetékal háčky a návnadami, které nikdy nepoužil, ale Capers byl skvělý a soutěživý rybář.

Měřil úspěch velikostí a množstvím. Protože byl na první výpravě do Golfského proudu, chtěl se vrátit spořádných úlovkem. Bylo jasné, že ho nic jiného neuspokojí.

„Je to vlasec na pětadvacet kilo.“ oznámil Capers hrdě.

„S tím bys mohl vytáhnout aligátora,“ zakřičel jsem na něj.

„Hodím toho chudáka makrelu do pořádný hloubky.“

„Co vlastně chytáme?“ zeptal se Mike. „Ani nevím, co můžeme chytit.“

„To nejlepší, co se dá,“ odpověděl Jordan.

„Trofeje,“ řekl Capers, „to, co si můžeš vystavit na zeď.“

Půl hodiny jsem křižoval sem a tam, hypnotizován kruhem vody kolem a kruhem oblohy nade mnou,které měly stejnou barvu a vypadaly jako z jednoho materiálu. Jenom zvuk lodi se zdál v tomto prostředínepřiměřený a nevhodný. Cítil jsem klidnou harmonii, která se dostaví, když se člověk vydá sám na cestua daleko od měst vstoupí do ticha přírody jako do katedrály. Na krátký okamžik hluk motoru zmizel,vymazán rozlehlým a hebkým Atlantským oceánem, který nás v naprostém klidu zasvěcoval do tajůhloubek. Zapomněl jsem na své tři přátele a oni jistě zapomněli na mě.

Pak se něco zakouslo do Capersovy makrely, něco velkého, co plavalo hluboko dole. Jordan a Mikenavinuli své vlasce, já jsem zastavil motor a všichni tři jsme se postavili tak, abychom viděli Caperse, jakzkouší své pobřežní rybářské dovednosti v Golfském proudu. Ačkoli jsme mu vždycky vytýkali, že používápříliš velký prut, na tuhle rybu dost velký nebyl. Ryba zabrala a málem mu vytrhla prut z ruky, jak se dalana útěk, ale Capers to hladce zvládl. Vlasec svištěl a odvíjel se z navijáku a on ho nechal a vychutnával tuchvíli, kdy se ocitl ve středu pozornosti přátel. Všichni jsme sledovali vlasec, který se otáčel znepokojivěrychle. Capers začal pomalu a zlehka táhnout.

„Jak ji cítíš?“ zeptal se Mike.

„Jako kdybych zasekl lokomotivu,“ odpověděl Capers.

Vedl si dobře, ale ryba měla ohromnou sílu, odvahu a bojového ducha.

„Chci tu rybu vidět,“ ozval se Jordan po patnácti minutách boje, kdy se ryba stále neobjevovala u hladiny.Capersovi už na tváři, na hrudi a na chloupkách nohou stál pot.

„Budeš mít spoustu času se na ni dívat,“ supěl. „Já tu bestii chytnu.“

„Možná bude moc velká na to, aby se vešla do člunu,“ poznamenal jsem. „Kdo ví, co to je. Může to být

žralok mako nebo bílá velryba.“

„Zapomínáš na moji harpunu,“ vyrazil Capers s námahou v hlase, jak se snažil udržet rybu rovně.„Připravte ji.“

Vytáhl jsem harpunu zpod přídě a stáhl z čepele ochranné kožené pouzdro. Vzal jsem z Capersova kufříku

brousek a naostřil jsem okraje, až se po celé délce ostří objevilo lesklé stříbro. Sáhl jsem na ně a na palci

mi vystoupila tenká krvavá čára. Mike vytáhl lano a přivázal jeden konec k harpuně a druhý k železné tyči

na lodi.

Pak jsme tu rybu uviděli. Každý z nás už chytil nějakou velkou rybu během své rybářské kariéry, ale nikdo

nebyl připraven na velikost modré tresky, která vyskočila z vody padesát metrů za lodí. Pocítil jsem náhlý

nával radosti a jasu, jak nás treska přenesla do nových sfér. Bylo to naše první setkání s rybou jakomýtem, jako noční můrou, jako obrovským zvířetem.

Vykřikli jsme úžasem, ale Capers byl příliš vyčerpaný, aby vůbec vydal nějaký zvuk. Cítil, jak mu v tělenáhle stoupl adrenalin a uvolnil strašnou bolest svalů v zádech, ramenou a pažích. Celým tělem bojoval srybou se vší obratností chlapce od moře, který strávil celý život lovem okounů, makrel a dalších ryb. Ale

pochybuji, že všechny ty ryby, které Capers nachytal, se vahou rovnaly té ohromné a divoké tresce,

provádějící akrobatické kousky za lodí. Znovu vyskočila a zatancovala nad tichou vodou na velkém

vidlicovitém ocase hbitě jako tanečnice. Pak padla do moře vedle člunu jako malé letadlo.

Všichni jsme zahvízdli posvátnou hrůzou.

„Nemůžeme ji dostat do člunu.“ řekl jsem ohromeně.

„Kecy,“ vykřikl Capers hlasem, který zněl jako cizí.

„Je větší než člun,“ poznamenal jsem.

„Zabijeme ji harpunou,“ navrhl Mike.

„Jack má pravdu,“ ozval se Jordan. „Mohla by nás potopit.“

„Přivážeme ji ke člunu,“ zašeptal Capers.

„To jsem už někde četl, člověče,“ ušklíbl se Mike. „To je Stařec a moře, do prdele. Celou noc budeme

odhánět žraloky.“

„Máme motor.“ řekl jsem. „Podle mě bychom se dostali zpátky v pořádku.“

„Capers ji ještě nechytil,“ prohlásil Jordan. „Ta ryba nevypadá unavená. Jenom se zahřívá.“

„Chceš, aby to někdo převzal?“ obrátil se Mike na Caperse.

„Je to moje ryba,“ ohradil se Capers. „Já si ji chytím sám.“

„Tento duch přivedl naši zemi ke slávě,“ pravil jsem sarkasticky.

„Vypadáš, jako bys měl smrt na jazyku,“ ozval se Jordan. „Mike se ti jen snažil pomoct.“

„Mohl by to být rekordní úlovek,“ oddychoval těžce Capers. „Kdyby mi někdo pomáhal s vytažením, tak by

se to nepočítalo.“

„Budeme lhát,“ slíbil jsem. „Všichni budeme přísahat na horu biblí, žes ji vytáhl sám.“

„Já si potrpím na pravidla hry,“ odmítl Capers. Měl propocenou košili. „Pravidla jsou jako disciplína.

Existují a mají pro to důvod.“

Všichni tři jsme propukli v předstíraný jásot za Capersova slova.

„Jen se smějte, srabové,“ řekl Capers. „Ale pak budete číst moje jméno v Ilustrovaném sportu, až si v

přístavu tohle miminko zvážím.“

„Když jsi kvůli tomu tak protivný, budu tvrdit, že jsem ti tu rybu pomáhal navíjet,“ popíchl ho Mike.

„Já taky.“

„A já taky,“ souhlasil jsem.

„Můžete mi políbit zadek,“ řekl Capers. „Moje slovo ve Waterfordu platí. Za mnou stojí tři sta let, kdyMiddletonové neudělali nic nečestného.“

Pak se treska vydala na další dlouhý útěk v hlubinách a vlasec se zase začal se svištěním odvíjet. Náhlepolevila a Capers se pustil do navíjení jako blázen. Pravá ruka se mu jenom míhala, když ryba vystřelila z hloubek k dalšímu nádhernému skoku do vzduchu. Viděl jsem bolest, která se zračila Capersovi na obličeji

a kvůli které se přestal soustřeďovat. Svaly na rukou a prsty mu stahovala křeč. Protřepal jednu ruku,protože se v ní pokoušel rozproudit krev, která by odplavila prudké křeče, šířící se v nervech a svalechpaží. Pak znovu šílenou silou začal navíjet vlasec, ale treska změnila směr a s veškerou silou se vrhla kednu. Vlasec se přetrhl a my jsme jednohlasně zaúpěli.

„Do prdele, do prdele,“ vykřikl Capers slabě a navíjel volný vlasec. Měl zoufalý hlas. Zařval na pokojnýoceán a odhodil prut a naviják do moře, co nejdál mohl. Dopadl se šplouchnutím, které se zdálobezvýznamné ve srovnání s tím, co předváděla treska.

Díval jsem se na Capersův zklamaný výraz a čekal bez dechu, až se zhroutí a začne bezmocně vzlykat, alemísto toho skočil z přídě rovnou do vody. Byl pod vodou dobrých dvacet vteřin, pak se vynořil, nadechl a

znovu se vrhl pod vodu.

Když zase vyplaval na hladinu, Jordan mu řekl: „Myslím, že takhle ji nechytíš, Capersi. Pravděpodobně užje v půli cesty do Afriky.“

„Už nikdy v životě takovou rybu nezaseknu,“ prohlásil Capers a šlapal vodu. „Člověk dostane v životě jen

jednu šanci chytit tak velkou rybu.“

„Jakou rybu?“ zeptal se Mike. „Já žádnou nevidím.“

„Ty parchante,“ vztekal se Capers.

„Měl bys vlézt do člunu,“ radil jsem Capersovi.

Capers zakroutil hlavou a řekl: „Nemůžu zvednout ruce.“

„Není divu, že ta ryba utekla,“ prohlásil Mike a podal ruku Capersovi do vody. Ale Capers byl přílišunavený i na to, aby se ho chytil. Mike se tedy naklonil do vody a popadl ho pod paží. Kývl na mě, abychmu šel pomoci. Capers bolestně úpěl a my jsme ho vytáhli z moře.

Capers se zhroutil na sedadlo, malátný a vyčerpaný.

„Celý život jsem měl všechno, co jsem chtěl,“ stěžoval si. „Všechno. Skvělé rodiče, výborné známky.Vyhrávám posledním nadhozem v baseballu, dávám rozhodující branku při ragby, mívám poslední kop.Nejhezčí děvčata ze školy mi píšou psaníčka. Každý rok jsem byl zvolen předsedou třídy, už od třetíhoročníku. A teď tohle. Porážka. Zatraceně, nikdy jsem nic nechtěl víc než chytit tu rybu.“

„Možná ta ryba nevěděla, kdo jsi,“ podotkl Jordan. „Kdyby sakra věděla všechno o těch známkách aděvčatech, tak by skočila rovnou do lodi.“

„Byla to největší ryba, jakou jsem kdy viděl,“ ozval jsem se. „Kolik myslíte, že vážila? Řekl bych tak pět

set kilo.“

„Ne,“ odporoval Mike. „Spíš tak padesát.“

„Ani o deko víc než pětadvacet,“ usoudil Jordan. „Tady v Golfském proudu vypadají ryby větší.“

„Jste parchanti,“ prohlásil Capers se zavřenýma očima. „Potřebuju v životě jedinou věc, lepší přátele.“

Další půlhodinu jsme bezstarostně lovili, než jsme si začali dělat starosti o množství paliva, kteréspotřebováváme, a o to, že máme malou naději na další úlovek. Rozhodli jsme se zamířit zpátky kpevnině, zastavit u nějakého koberce sargasových řas a nalovit tam nějaké ryby. Kde byly řasy, tam bylahojnost mořských živočichů. Když jsme zastavili poblíž něčeho, co vypadalo jako sargasová zeď, Jordanvyhodil kotvu do rostlin a její oblouky se zachytily v husté podmořské džungli. Zatímco jsme si my třipřipravovali návnady a udice, Capers zalezl pod obrubník lodi, aby se uchránil před slunečním žárem, aokamžitě usnul. Byl pořád tak hořce zklamaný a rozčarovaný, že jsme pokládali za moudřejší nechat hozaspat vzpomínku na pohádkovou tresku než ho přemlouvat, aby chytal dál.

Navzájem jsme si namazali ramena a záda kombinací dětského oleje a merkurochromu. Svlékli jsme se do plavek a lesklí potem a krémem jsme nahodili udice a chytali ryby na kousky návnady. Než jsme si udělalipřestávku na oběd, nachytali jsme patnáct kanic, z nichž největší jsme odhadli asi na deset kilogramů.

K obědu jsme si otevřeli sáčky bramborových lupínků, buráky M&M, sušenky a konzervy vídeňskýchpárků. Utrhli jsme plechové uzávěry coca-coly a limonád a tiše jsme si povídali, abychom nerušili hlubokýspánek Caperse, který nepohnul ani jediným svalem. Oběd byl neomylnou kombinací toho nejhoršího, cose v Americe vyrábí, a chutnal skvěle. Jordan vykládal, že cestou domů bude lovit na umělou návnadu,protože prý přilákala pozornost královské makrely někde poblíž náspu na pobřeží u Charlestonu. Mluvilijsme ospale o rybách, sportech a dívkách, i když později jsme si nemohli vzpomenout ani na jedinou

podrobnost toho rozhovoru.

Pomalu jsme sebrali všechny odpadky a nacpali je do jednoho sáčku. Capers pořád tvrdě spal aneprobudil se. Ostřil jsem háček a Jordan se hotovil nahodit udici, když Mike navrhl: „Budeme chytatjenom hodinu a pak se vrátíme na břeh, abychom měli jistotu, že se budeme vracet ještě za denníhosvětla.“

„Máme spoustu času,“ řekl jsem a přivazoval háček k návnadě.

„Jsme nad písečnou naplaveninou,“ poznamenal Jordan, když se podíval za svým vlascem.

„To asi ne,“ odporoval Mike. „Tohle je střed Atlantiku. Písečné naplaveniny jsou až v průlivu u pevniny.“

Hodil jsem vlasec vedle Jordanova a okamžitě jsem poznal, že se děje něco špatného. Moje návnada

přistála na písčitém dnu.

„Já vidím svoji návnadu,“ řekl jsem.

„Já taky vidím svoji návnadu na dně,“ přidal se Jordan.

„Jsme na hloubce přinejmenším osmnáct metrů,“ prohlásil Mike, když prozkoumal hloubkoměr.

„Tak jak můžeme oba vidět svoji návnadu?“ zeptal se Jordan.

„Jsme v metru vody, Miku,“ řekl jsem.

„Já tady čtu osmnáct metrů.“

„Čti si, co chceš,“ odpověděl Jordan. „Pojď se podívat.“

Mike přešel na záď. Kroutil nevěřícně hlavou a stáhl si baseballovou čepici více do čela. Narovnal si

sluneční brýle a pak je sundal, aby lépe viděl do vody.

„Vidím vaše návnady. Jsou na dně…“ Pak jsme já i Jordan uslyšeli, jak Mikovi zamrzl hlas v hrdle, a ucítili

jsme, jak se vzduchem šíří strach jako osudný jed.

„Ježíšikriste! Namotejte si vlasce, kluci. Pomalu. Tak pomalu, aby to nebylo znát. Nehýbejte se.

Nedýchejte. Nedělejte vůbec nic, jenom pomalu odtáhněte udice z tý potvory.“

„Co je to?“ zašeptal Jordan. „Treska?“

„Nevím, co to k čertu je, ale tu tresku by to spolklo na jeden zátah. Panebože, ono to plave. V životě jsemnic tak velkého neviděl, v životě.“

Pomalu jsme navinuli vlasce s neznatelnými pohyby zápěstí. Voda byla třpytivá a matná slunečním svitem.

Ať viděl Mike cokoli, my jsme to ještě neviděli. Když jsme odložili pruty, poklekli jsme vedle Mika azadívali se do hloubky. A zase to vypadalo, že plujeme nad písečnou naplaveninou, složenou z černýchčásteček moře a země. Černé dno, nad kterým jsme se vznášeli, bylo podivné a cizí, ale pořád jsemneviděl, co Mika tak poplašilo. Pak to zpozoroval Jordan a vydechl úžasem.

„Pane Bože na nebesích,“ zašeptal. „Ani se nehni, Jacku. Vidím to, Miku, vidím to. Je to obr.“

„Já vůbec nic nevidím,“ postěžoval jsem si zklamaně, protože jsem se díval na přesně stejné místo jakoJordan. Bylo to jako jedna z těch dětských hádanek se schovanými zvířátky v listech stromů v lese. Potom

moje oči přivykly tomu, na co jsem se opravdu díval. Pomalu se mi vyjasnilo, že to, co jsem pokládal zazení, je živé. A nejen živé. Díval jsem se na největší mořské stvoření, jaké jsem kdy viděl. Neplavalo to,nechávalo se to unášet, jako se vznášejí orlovci a ledňáčci nad lagunou, než se vrhnou pro parmici.Nalevo jsem uviděl jemný pohyb křídla, které muselo vážit tunu. Napravo jsem viděl černou ploutev, jakprořízla vodu a vklouzla zpátky pod mírně zvlněnou hladinu.

„Už jsem takové exempláře viděl,“ řekl jsem. „To je rejnok. Největší na světě. Jsou neškodní, ale nehněteani malíčkem. Zavolejte Delii Seigniousovou.“

Když mi bylo osm, otec a dědeček mě vzali podívat na vrak lodi Brunswick Moon, který se potopil uostrova Orion při hurikánu v roce 1893. Bylo to jako obřad. Měl jsem být zasvěcen do zvyků a způsobůmužů. Dědeček Silas mě naučil jak vrak nalézt, když zakotvil náš člun uprostřed šesti zakrslých palem napobřeží, napravo od ohnutého virginského dubu. Vzpomínám si na ten den ani ne kvůli rybám, které jsme

chytili, ale kvůli historkám, které jsem slyšel od otce a dědečka, a kvůli pocitu, že jsem oprávněn vstoupit

do klubu dospělých. Když jsme se vraceli z výletu, potkali jsme celé hejno rejnoků, kteří si hráli v kanálu,vedoucím k malému přístavu ve Waterfordu.

Nevěděli jsme, zda je to zásnubní obřad, nebo zda jen skotačí z čiré radosti ze hry, ale viděl jsem, že otec

i dědeček cítili před tou společností obrů stejnou posvátnou hrůzu jako já. Rejnoci dováděli s takovýmnadšením, že kolem nich stříkala voda jako ve vichřici. Bylo to jako dívat se na tmavé pole, které náhlevyrašilo k životu. Rejnoci měli obrovské a démonické tvary. Hejno se dalo splést se žraloky, krmícími se vchaosu kamarádů a krve. Vzpomínám si, jak byli rozpustilí, jako kokršpanělové, kteří si spolu dobromyslně

hrají. Vyskakovali z vody a hráli si na babu jako rozverné děti, které byly vypuštěny ze školky s přísnoudisciplínou. V moři se bujně vlnily jejich obrysy.

Hodinu jsme se drželi za nimi, zatímco tak divoce a nevysvětlitelně tancovali v pobřežních vodách JižníKarolíny. Ačkoli byli ohromní, žádný z nich se nepřiblížil velikosti stvoření, které se teď pohupovalo jakočerná chiméra ptačího tvaru metr pod námi. Možná spalo, možná nás ze zvědavosti pozorovalo.Rejnokova tlama se zdála dost velká na to, aby spolkla celý náš pětimetrový člun. Loď, která se mi vždyzdála pevná a spolehlivá, mi teď připadala křehká jako balzový vor.

„Zkusím tu kočičku ulovit,“ řekl jsem, když jsem se vzpamatoval. „Prý milují garnáty.“

Sáhl jsem po prutu, ale Jordan mě chytil za ruku a pevně držel.

„Dělal jsem si legraci,“ řekl jsem. „Myslíte, že jsem idiot?“

„Z takového obra si legraci nedělej,“ napomenul mě Jordan.

Pak jsme uslyšeli Mikův výkřik a otočili se právě včas, abychom viděli Caperse Middletona, praprasynovceWilliama Elliotta, jak zvedá ve slunečním svitu harpunu a vrhá ji obrovskou silou k páteři obrovskéhorejnoka. Ani Jordan ani já jsme neměli čas na jediné slovo poplachu nebo varování, spatřili jsme, jakčepel harpuny proťala vzduch, a byli jsme vrženi kupředu, když se rejnok vymrštil z vody přes člun. Udeřil

jsem se do hlavy o pažení člunu, a když jsem vzhlédl, uviděl jsem nad lodí bílé břicho netvora jakonějakého biblického anděla smrti po vypuzení z ráje. Strašný zvuk lámaného železa se mísil s našimivyděšenými výkřiky, když se lano harpuny omotalo kolem motoru a odtrhlo jej, jako by byl z vosku.Málem jsme se převrátili, jak lano projelo přes člun. Kdyby někdo z nás stál, bylo by mu v okamžiku uřízlo

hlavu. Utrhlo ochranné sklo, jako by to byl kus chleba. Uvědomili jsme si, že člun je vlečen obrovskou

rychlostí vodou.

Několik minut jsme s Jordanem leželi otřeseni na sobě, popleteni mezi troskami na dně člunu. Levé obočíjsem měl rozříznuté a po obličeji mi tekla krev. Udice se zasekla Jordanovi do tváře a on si ji v šoku

pokoušel vytáhnout. Mike a Capers leželi tiše a pod Capersovou hlavou se rozlila kaluž krve. Slunce stálo

vysoko na obloze. Odhadoval jsem, že mohou být tak tři hodiny odpoledne. Nemohl jsem věřit, jak rychle

se řítíme mořem bez motoru. Než jsem vstal, pokoušel jsem se představit si v duchu velikost toho zvířete,

které nás v šoku přeskočilo. Jeho stín zaclonil slunce jako při zatmění. Mělo nezemský tvar. Pokročil jsem

k Mikovi a uvědomil si, že je vážně raněný. Z ošklivé rány na předloktí trčela kost.

„Panebože, Miku!“ vykřikl jsem.

Pak jsem uslyšel přidušený zvuk a uviděl Jordana, jak si ukazuje na ústa a udici. Dopotácel jsem se kněmu a začal udicí manipulovat, až jsem uviděl, že se uvolnila ze zakrvácené tkáně na dolní čelisti. Vzaljsem ji a vytáhl. Pak jsem sáhl do svého rybářského kufříku a vytáhl lékárničku. Potřel jsem Jordanoviporaněnou tvář lihem a uslyšel ho znovu vykřiknout bolestí.

„Jsme v prdeli,“ řekl jsem.

„Pomoz mi hodit Caperse přes palubu,“ zamumlal Jordan a držel si tvář. „Jsme v tomhle srabu, protože je

pitomec.“

„Nevěděl to,“ řekl jsem. Pokoušel jsem se čistit Jordanovi obličej a nedívat se na Mikovu zlomenou ruku.

„Ta věc nás mohla všechny zabít.“

„Nech toho.“

„Proč házel harpunou?“

„Protože mu utekla ta treska,“ usoudil jsem.

Jordan zakroutil hlavou a řekl: „Ne. Vsadím se, že si myslel, že se musí vyrovnat aristokratickému duchunašeho předka. Našeho chlapečka vyhecovaly rodinné tradice. Raději by samozřejmě zabil nějakéhoYankeeho u Antietamu, ale ulovit harpunou rejnoka taky ujde. Možná nás všechny čtyři zničil.“

„Budou nás hledat,“ pokusil jsem se mluvit přesvědčivě. „Waterford má velkou námořní záchrannou četu.“

„Nebudou vědět, u kterýho čerta hledat,“ odporoval Jordan. „Myslí si, že lovíme kraby v nějakémmořském rameni a čteme si stará čísla Playboye. Bude dost dlouho trvat, než se dozvědí, že nás odvleklna moře dvoutunový rejnok.“

Položili jsme Mikovi a Capersovi pod hlavu záchranné vesty. Oba byli stále v bezvědomí. Vylezli jsme napříď člunu a prohlíželi si napjaté lano, které mizelo v moři asi třicet metru před námi. Harpuna se muselazarýt hluboko do černého, silného křídla. Napadlo mě, že zvíře prostě utíká jako každý raněný živočich,překvapený lovci, který cítí nepředstavitelnou bolest. Snaží se utéct našemu člunu. To bylo jasné. Vítrnám hvízdal kolem uší a slunce nás pálilo do tváří a ran, které zabolely pokaždé, když příď projela

zvedajícími se vlnami.

Později jsme mluvili o tom, co jsme měli udělat v prvních minutách, ale Jordan i já jsme byli stále ještě všoku po náhlém a násilném obratu, jaký v naší výpravě na ryby nastal. Netěšila nás jízda za obrovskourybou, nechali jsme se vléct pasivně jako ve stavu zen, ovládáni strašnou silou neviděného anepopsatelného. Okamžik naprosté lehkomyslnosti nás uvrhl do velkého nebezpečí. Jako svědkové vlastnípopravy jsme sledovali, jak se náš osud rozhoduje ve vodách pod námi. Také jsme však cítili hrůzu apaniku obrovského rejnoka, který se řítil oceánem s ostrým železem v zádech. Mysleli jsme na to, žemožná brzy zemřeme, a ačkoli jsme seděli vedle sebe, připadali jsme si, jako bychom tu divokou, zničující

jízdu podnikali sami. Neposkytovali jsme si navzájem žádný pocit kamarádství nebo bratrství.

Rejnok táhl člun asi třicet kilometrů stoupajícím přílivem, který značně sílil. Když se na východě zvedl vítr,zvíře začalo zpomalovat. Nebylo pochyb, že vyčerpáním a ztrátou krve. Napadlo mě, zda nás stáhne nadno, až zemře. Zeptal jsem se jen tak obecně: „Neměli bychom uvolnit lano?“

„Musíme ho uvolnit,“ řekl Jordan, který si pořád držel ruku na tváři.

Pak lano ve vodě náhle povolilo a mě napadlo, že se rejnokovi podařilo osvobodit od harpuny. Ale běhemněkolika vteřin rejnok vylétl z vody v plné a hrozivé slávě, jako nějaký zapomenutý netvor z mytologieztraceného kontinentu. Byl jako Titán, když se vymrštil do vzduchu a zamával křídly jako divoký,prehistorický pták. Jeho skok nás překvapil. Málem jsme přepadli do moře, když s hromovým plácnutím,které mohlo být slyšet na kilometry, dopadl do vody. Polekaně jsme se uchýlili k sedadlům a pevně sedrželi, když rejnok udělal několik dalších skoků. Vyskakoval z vody znovu a znovu jako nějaký nový přízrak

smrti a temnoty, který si strach vymyslel pro potěšení.

Rejnok se pak obrátil a vrhl se ke člunu. Mike, který se probral, vykřikl bolestí, ale my jsme byli takpřimrazeni, když jsme viděli, jak lano znovu povoluje, a očekávali jsme s hrůzou zvuk ohromné ryby, žejsme ani neodpověděli. Mike ještě křičel, když rejnok vyletěl z vody a jeho bílé břicho znovu zastíniloslunce a zničilo tak naději na vysvobození a možnost záchrany. Člun se zdál ve stínu zraněného zvířetetitěrný, a kdyby na něj rejnok dopadl, rozmačkal by nás všechny tak snadno, jako bychom byli malí úhoři.

Ale rejnok se otočil, udělal ve vzduchu přemet a osvobodil se od harpuny. Přitom zasáhl lano a jeho levékřídlo uhodilo do pravého boku lodi. Člun se naklonil, nabrali jsme vodu a pak jsme se náhle zasenarovnali.

Jordan a já jsme začali vylévat vodu papírovými pohárky, které se válely na dně člunu. Zdálo senekonečné, než byla většina vody vybraná. Teprve pak jsme se obrátili k Mikovi, jehož sténaní bylo

strašné poslouchat.

Jordan upevnil Mikovi zlomenou ruku, jak nejlépe uměl. Ovázal ji pevně pruhy natrhanými z trička avodovzdornou lepicí páskou z jednoho z rybářských kufříků. Prohlédl Caperse a omyl mu hlubokou ránuvzadu na hlavě. Nahlas vyslovil domněnku, že má otřes mozku. Dokonce se nabídl, že mi zašije ošklivýšrám na obočí, ale já jsem odmítl.

Unaveni sluncem a vyčerpáním upadli jsme té noci do bezesného spánku, který připomínal bezvědomí.Byl tak hluboký jako samotné moře.

Byl jsem už vzhůru, když se Capers probudil a nad obzorem na východě se objevilo první světlo. Ačkoli byl

stále ještě omámený a nejistý, prohlédl si spící postavy, několikrát si sáhl na ránu na hlavě a uvidělžalostný stav člunu.

„Co jste to sakra dělali s otcovým člunem?“ zeptal se hlasitě.

„Spi dál, Capersi,“ řekl jsem.

„Co jste udělali s motorem? Panebože, otec vás zabije, až uvidí, co jste provedli.“

„Ty se nepamatuješ?“

„Na co se mám pamatovat?“

„Na toho rejnoka.“

„Myslíš tu tresku? Zasekl jsem tresku a ta utekla. Pak jsem usnul a probudil jsem se a vy jste zatím

zdemolovali otcův člun.“

„Šetři si sílu, brachu,“ řekl Jordan, posadil se a pohlédl na oceán, který se rozprostíral kolem nás.

„Musíte mi pomoct zaplatit škodu,“ mluvil Capers pořád důrazněji. „Jenom motor stál přes dva tisícedolarů.“

Jordan šel k Mikovi a prohlédl mu paži. Mike byl už také vzhůru, ale zlomená ruka ho příliš bolela na to,aby mluvil nebo se pohnul. Oči měl nepřirozeně jasné. Jordan mu položil ruku na čelo a cítil, že máhorečku.

„Chci vědět, co se stalo,“ naléhal Capers. „Jsem kapitán lodi a ať se propadnu, jestli pojedeme dál, dokudmi někdo neřeknete, co se děje. Jak si myslíte, že pojedeme bez motoru?“ zeptal se Capers všech

najednou.

„Jack a já jsme hlasovali, když jste spali,“ ozval se Jordan. „Mysleli jsme, že je načase plout zpátky do

Waterfordu.“

Zasmál jsem se a vysvětlil Capersovi a Mikovi, co se stalo, když Capers vrhl harpunu na rejnoka. Mike sivzpomněl, že viděl Caperse házet, ale Capers si nikdy nevzpomněl ani na maličkost z celé příhody. Seděl a

poslouchal naše vyprávění s naprostým údivem.

„Neměli jste mě nechat to udělat,“ řekl a sáhl si na bolavé místo vzadu na hlavě. „Někdo z vás mě měl

zarazit.“

„Výborně, takže to byla naše chyba,“ poznamenal Mike. „Skvělá myšlenka, Capersi.“

„Pomozte mi vymyslet něco, co řeknu tátovi,“ staral se Capers. „Velryba. Dostali jsme se do hejna velryb

a jedna uhodila ocasem do motoru a ulomila ho. Vymyslím si ještě podrobnosti.“

„Budeš mít spoustu času,“ řekl jsem a pohlédl tam, kde měla být pevnina.

Mike se snažil vstát, ale bolest ho téměř srazila na kolena. Jordan ho posadil a pokusil se mu ulevit tak, že

mu položil paži na sedadlo se záchrannou vestou.

„Chtěl bych, aby ses potom vykoupal v moři, Miku. Abychom měli jistotu, že je rána dobrá a čistá.“

„Nikdy. Nepolezu do vody, ve které jsou příšery jako ten rejnok.“

„Škoda, že jsem ho neviděl,“ litoval Capers.

Jordan odpověděl: „Tys ho viděl moc dobře na to, abys nás dostal do téhle situace.“

„Jsme ztraceni na moři,“ prohlásil Capers.

„Díky za vysvětlení,“ ušklíbl se Jordan.

Mike se zasmál a řekl: „Ba ne, děťátka. Jsme prostě v prdeli. Jsme v prdeli tak, jak jenom čtyři lidi můžou

být.“

„Dostanu nás z toho,“ řekl Capers. „Něco vymyslím.“ Udělal pár kroků a zůstal stát, zahleděn donekonečné šíře moře. Podepřel si boky a zaujal pozici hluboce vážné autority. Plných pět minut tak stál,až se Mike zeptal: „Už jsi něco vymyslel?“

Capers vážným, zaraženým hlasem prohlásil: „Uvědomujete si, že tady s velkou pravděpodobnostízemřeme?“

„To je myslitel,“ pokýval hlavou Mike. „Uvážil to ze všech stran.“

„Díky, žes nám to osvětlil,“ poznamenal jsem. „Nezemřeme tady,“ oznámil nám Jordan.

„Copak nám v tom zabrání?“ zeptal se Mike.

„Můj otec,“ odpověděl Jordan. „Můj zatracený otec.“

„Ten tady není,“ namítl Capers.

„Když jsem byl malý, táta mě bral s sebou na víkend na manévry. Řekl matce, že jedeme tábořit. Vzal mě

hluboko do lesů Camp Lejeune nebo Quantico, kde jsme ušli dvacet nebo třicet kilometrů. Pak jsmezačali předstírat, že jsme ve válce. Žili jsme z toho, co nám dala příroda. Jedli jsme houby a semena adivoký chřest. Žabí stehýnka, okvětní plátky a hmyz. Víte, že hmyz jsou skoro čisté proteiny?“

„Doufám, že si neotevřeš restauraci, člověče,“ otřásl se Mike.

Ale Jordan pokračoval: „Nenáviděl jsem ty víkendy s otcem a bál jsem se jich. Rád se zkoušel, když meziním a přírodou nic neleželo. Řekl mi, že kdyby se některý z nepřátel Ameriky vylodil na pobřeží, lidé jakoon by v lesích přežili léta. Ničili by nepřítele jen v noci, používali by nože a hole a žiletky. Jednou zabilsrnče. Jedli jsme je tři noci. Všechno z něj… játra, ledviny, srdce.“

„Fuj,“ řekl Mike.

„To nám teď nepomůže,“ řekl Capers.

„Pomůže. Dělejte prostě, co vám řeknu,“ tvrdil Jordan. „Vím toho o hladu a žízni hodně. Brzy o nich

budeme vědět hodně všichni. Ale zatím nás dokážu udržet naživu.“

„Tak to udělej,“ řekl jsem.

„Ale já jsem předseda třídy,“ zasáhl Capers.

Všichni tři jsme na něj ohromeně pohlédli, ale Capers nám to vysvětlil: „Chci říct, že jsem zvyklý vést.

Řekněte Jordanovi, že jsem byl vždycky předseda třídy. Řekněte mu to, Miku, Jacku.“

„Nemluvíme o tom, kdo bude rozdělovat jídlo na školním výletě,“ utrhl se na něj Mike.

„Jeho otec ho naučil jak přežívat, Capersi,“ vysvětlil jsem. „Použije ty znalosti, aby nás udržel naživu tady

na moři.“

„Ale není tu nic k jídlu ani k pití,“ řekl Capers.

„Náš největší nepřítel je támhle.“ ukázal Jordan k východu. „Když budeme v tomhle člunu moc dlouho,

slunce nás zabije.“

„Jo,“ řekl Capers. „Bude se tady dobře opalovat.“

„Není doba na žerty, brácho.“ zchladil ho Mike. „Mikovi není do smíchu, když může umřít.“

„Dostaň nás z toho, Jordane,“ řekl jsem. „Chceš dělat vůdce smečky, tak dělej vůdce smečky.“

„Co máme dělat, Jordane?“ zeptal se Mike.

„Ty a Capers si lehnete pod obrubník člunu, abyste nebyli na slunci. Svlékněte si všechny šaty. Jack a já

se přikryjeme, jak nejlíp budeme moct. Dostaneme trochu vody, co zůstala v bedně na led. Rozdělíme si

ji, ale až v noci. Jack a já budeme celý den chytat ryby. Moc se nehýbejte, šetřete energii.“

„Někdy dneska nás najdou,“ řekl Capers.

„Možná. Ale budeme se chovat, jako by nás neměli najít nikdy,“ řekl Jordan.

„Ty nás chceš jen postrašit,“ mínil Capers.

„Ale taky dělá užitečnou věc,“ řekl jsem.

„Ano, o to se právě pokouším.“

Mike se zeptal: „Proč, Jordane? Proč je důležité vyděsit nás k smrti?“

„Protože nikdo neví, kde jsme,“ řekl Jordan. „Nikdo neví kde začít hledat. Nemáme vysílačku, světlice ani

žádné vybavení pro případ nouze. Voda nám vydrží tak na dva až tři dny. Jestli potom nezaprší, do pěti

dnů umřeme žízní, možná vydržíme týden.“

„To je krásný obrázek,“ řekl jsem.

„Bude ze mě mrtvola, protože Capers Middleton je blbec,“ vybuchl Mike a kroutil hlavou.

„Neexistuje žádný důkaz, že jsem tu harpunu hodil,“ řekl Capers a my jsme na něj zírali. „Já jenom vím,

že vy tři jste si mohli tu povídačku vymyslet, když jsem byl v bezvědomí.“

„Věř nám, Capersi,“ řekl jsem. „To nebyl žádný platýs nebo mořská panna, co nás zatáhlo tak daleko a

urvalo motor.“

„Táta mě zabije, až uvidí, co jsme s tím člunem udělali.“

„My, ty zelenáči?“ vyletěl Mike. „Já osobně nemám ponětí, proč se v tomhle rozhovoru používá první

osoba plurálu. Neptal ses nikoho na dovolení, když jsi házel na tu rybu. Byl to okamžitý impulz, Capersi, a

tvůj nápad.“

„Koukni, jeli jsme na ryby,“ vykládal Capers. „Jenom jsem se pokoušel chytit rybu. Z toho mě nikdonemůže vinit.“

„Ta ryba byla velká jako dům,“ řekl jsem. „Měl jsi ji vidět.“

Naprosto jsme se poddali Jordanovu vedení. Poslechli jsme bez diskusí každý rozkaz, který vydal. Na

chlapce zvyklého samotě se dobře přizpůsobil plánovanému životu a nucené společnosti a vedení mupřišlo překvapivě snadné. Pluli jsme v tichých, bezvětrných dnech a druhý den večer Jordan vydal rozkaz,že musíme všichni skočit do moře vykoupat se a vyprat si šaty. „Jacku, ty půjdeš první. Capers a jáspustíme do vody Mika. Miku, ty si musíš nechat slanou vodou promýt ránu. Všichni si potřebujeme vymýt

šrámy a rány. Jeden bude vždycky ve člunu a ostatní ve vodě. Držte se u člunu. Pořád na dosah.“

Skočil jsem přes okraj člunu do moře, které bylo hluboké a nahánělo mi strach. Sůl se dostala do rány,která se mi táhla přes obočí, ale potlačil jsem výkřik bolesti a čekal, až Capers a Jordan opatrně spustíMika dolů, aby mu neporanili paži ještě víc. Chytil jsem ho zezdola a jemně ho nořil do vody. Nikomu znás se nelíbilo, jak Mike vypadá. Pod opálením měl popelavou a voskovou pleť. Ale nevydal ani hlásku,když se mu ruka dostala do vody, a dovolil Jordanovi, aby mu ji namasíroval a sahal na pevně zavázanouzlomeninu. Potichu zaúpěl vždycky, když se Jordan dotkl zlomené ruky, ale poddal se jemnému vedení,

protože Jordan si uchovával svou autoritu, dokonce i když plaval nahatý v Atlantiku.

„Nepijte slanou vodu,“ varoval nás, „ať máte jakkoli velkou žízeň. Sůl by vás dehydrovala. Na vymytí soli zorganismu je potřeba třikrát tolik moči než obvykle.“

„Kdo jsi?“ zeptal se Capers z člunu. „Můj doktor?“

V noci jsme si povídali, chytali ryby a sušili si šaty v chladném čistém vzduchu. Pohybovali jsme se volně,každý z nás měl na starosti nějaké povinnosti. S návnadami a jednou z ryb, které přestály střetnutí srejnokem, jsme začali lovit vážně, protože jsme věděli, že to, co chytíme, bude to jediné, co nás udržínaživu. Jordan prozkoumal úroveň hladiny vody v bedně na led a uvědomil si, že nevydrží na další den.Na obloze už několik dní nebylo vidět mraky.

Když bylo slunce vysoko. Jordan přinutil Mika a Caperse zalézt pod obrubník člunu, kde se tísnili a leželose jim nepohodlně, ale byly chráněni před nejsilnějšími paprsky slunce. On a já jsme přes sebe přetáhlilodní plachtu. Pravé poledne byla ve člunu doba naprosté nehybnosti a ticha. Přizpůsobili jsme svůjrytmus přísnému novému cyklu, který byl přesným opakem našeho obvyklého života. Cvičili jsmepozornost vůči zvukům letadel nebo motorových člunů, které by nás mohly hledat. Jednou jsme na severu

uviděli pátrací letadlo. Vyskočili jsme a ječeli a křičeli, dokud nám nezmizelo z očí. Pohled na možnouzáchranu nás naplnil náhlou, neopodstatněnou nadějí a pak nás uvrhl do hlubokého zoufalství, zostřeného

stoupajícím hladem a žízní. Hovory o vodě se staly posedlostí a pak klamem, až Jordan všem zakázal nato téma mluvit. Mikova paže, ačkoli jen narychlo ošetřená, jako zázrakem neukazovala žádné známkyinfekce tam, kde zlomené kosti propíchly maso.

Když jsme tak pluli, naučili jsme se, že žízeň ostří hroty nočních můr a hlad je dokonalá předehra khalucinacím. Horko a sluneční svit způsobily, že naše snění bylo křehké a jako trýzněné ohněm. Zasoumraku jsme se probouzeli zaliti potem a vděčně jsme skákali do večerního moře, nazí vedle plujícíhočlunu. Slaná voda nás lákala, když jsme si vyplachovali ústa a když jsme plavali a vyplivovali ji zpátky domoře.

Když jsme se vrátili na palubu, Jordan vydal rozkaz nahodit všechny udice do vody přesto, že návnadabyla zkažená. Naše trpělivost byla odměněna páté noci, kdy Capers zasekl malou štiku a s výkřikem jivytáhl na palubu. Jordan ji okamžitě zabil, rozkrájel na čerstvou návnadu a trval na tom, abychom na

všechny udice dali novou návnadu.

„Pět dní na moři a jedna podělaná malá štika.“ řekl Mike znechuceně, když jsem vytáhl jeho vlasce apřipevnil na ně štiku.

„Nechápu, proč vlastně chytáme ryby,“ prohlásil Capers. „Nemůžeme je jíst, i kdybychom je chytli.“

„Ale můžeme,“ řekl Jordan. „A budeme.“

„Nemůžeš jíst syrovou rybu,“ namítl jsem.

„Budeme jíst všechny syrové ryby, které chytíme, a naučíme se je mít rádi,“ řekl Jordan a hodil znovu

vlasec do hloubky.

„Chce se mi zvracet, když na to jen pomyslím,“ řekl Capers. „Nemůžu to udělat, Jordane. Ať říkáš, co

chceš.“

„Uděláš to, jen co dost vyhladovíš. Nebo až budeš mít dost velkou žízeň,“ ujistil nás Jordan.

„Nikdy jsem nemohl sníst syrovou ústřici,“ přiznal Mike.

„Snědl bys ji teď?“ zeptal se Jordan.

Mike chvíli přemýšlel a řekl: „Jo, snědl bych jich stovku.“

„Když jsme byli s otcem v Japonsku, rodiče se mohli utlouct po syrových rybách. To je v Japonsku velká

pochoutka. Oni se chovají k rybám s velkou úctou a člověk, který je porcuje, je považován za umělce.“

Ale Caperse to nezajímalo: „Můžeš dělat spoustu věcí, Jordane, ale z Middletona neuděláš Japonce.“

„Vsadím se, že udělám.“ řekl Jordan, „protože když budete žvýkat syrovou rybu, zmírní vám to žízeň. V

rybě je voda, která nám zachrání život.“

„Sát vodu z rybích ledvin,“ ušklíbl jsem se. „Zrovna to jsem vždycky chtěl dělat.“

„Připravte se na to. Byli jsme bez vody celé tři dny. Už začínáme umírat.“

„Mohl bys to formulovat trochu jinak?“ požádal Mike.

„Už začínáme slábnout,“ opravil se Jordan.

„To je mnohem lepší,“ řekl jsem. „Buďte opatrní, jak tady používáte jazyk.“

„Já si budu dávat pozor na jazyk, ale vy se připravte na hostinu ze syrových ryb.“

Nahodili jsme pruty s čerstvou návnadou a já jsem napůl snil, když Jordan vykřikl. Měl něco na udici adeset minut s tím bojoval, až se mu podařilo dostat do člunu desetikilovou rybu, kanici. Jordan ji pečlivěnakrájel tak, abychom to my ostatní neviděli. Počkal, až bude úplná tma, a pak podal třem veliceváhavým strávníkům lesklé proužky ryby. Maso bylo průsvitné a zachovalo si slonovinový odstín i podhvězdami.

Jordan jedl a vychutnával každou kapku tekutiny, než polkl, Capers a Mike zvraceli dvakrát a já jednou,

než se nám podařilo dostat aspoň kousíček do žaludku. Byla to jenom psychologická překážka, alepořádná. Než přešla noc, každý z nás pozřel přes půl kilogramu syrové ryby. Jordan byl trpělivý a měl

všechno promyšlené. I kusy, které jsme vyzvraceli, uschoval na návnadu.

V noci jsme chytili čtrnáct dalších ryb a nálada na lodi se změnila od rezignace k odhodlání. Druhý den,když slunce pálilo, jsme spali s vědomím, že jsme vložili svou důvěru do kapitána, který ví, co dělá.

Druhý den kolem nás projela nákladní loď ve vzdálenosti asi šest set metrů, ale nikdo nic neslyšel, dokudJordana neprobudily vlny od lodi narážející do boku člunu. Křičeli jsme do ochraptění, když jsme sledovali,

jak loď mizí za obzorem. Pořád jsme mířili k jihu, unášeni proudy a větry. Neustále jsme mluvili ozáchraně, o tom, co řekneme rodičům, o tom, co napravíme, až budeme zpátky doma, o tajemstvích,která jsme dosud nikomu neprozradili. Zdálo se, že čas ztratil smysl, když nespočetné vlny narážely doboku lodi. Ve zmučených tvářích druhů jsme viděli daň, kterou si vybíral náš nedobrovolný pobyt na moři.

Tváře jsme měli stále více opálené a vpadlé a neustále jsme vyhlíželi osvobození na vážném a netečnémmoři.

Stokrát za den jsme se vzdali a pak znovu objevili skrytá ložiska odvahy, která jsme si nedokázali

představit. Žertovali jsme, zoufali si, každý den jsme skončili, jak jsme jej začali, a zachovávali jsme

disciplínu. Jednoho dne, když Capers Mika opatrně umyl a Jordan mu nařídil, aby udělal několik kol kolem

člunu jako cvičení, jsem ho vytahoval do člunu a Mike vykřikl. Myslel jsem, že jsem ho nechtě poranil, ale

jeho výkřik vyvolal pohyb v moři, které se celý den nepohnulo. Pak jsem to uviděl a Jordan, který bylještě ve vodě, to uviděl taky. Capers byl obrácen zády k ploutvi, která se k němu přibližovala a bylavzdálená asi padesát metrů. Vyčnívala z vody daleko výše než Jordanova nebo Capersova hlava.

„Velryba,“ řekl Mike a já si přál, aby měl pravdu.

Jordan upozornil Caperse dotykem a ten se otočil k tomu, na co ukazoval Mike.

Tmavá voda klidného, sluncem zalitého moře byla dost čistá na to, aby Mike jako první rozeznal žralokakladivouna. Z toho dne si pamatuji strašné levé oko ohromného tvora, jak se mihlo kolem člunu. Mikeuviděl otevřené čelisti a Capers a Jordan se oba vrhli k nám s vyděšeným výkřikem.

„Zatracený žralok,“ vyrazil Mike a bez ohledu na zlomenou ruku se naklonil, aby pomohl Capersovi do

člunu. Ale Jordan se náhle zastavil. Zdálo se, že je neschopen pohybu nebo nějakého rozhodnutí. Pomaluzačal plavat od člunu. My tři jsme na něj začali křičet.

Mike první uviděl ploutev znovu. Mířila k Jordanovi s ohromující rychlostí. Žralok prolétl vodou jako bleskrozkrajující noční oblohu a tentokrát Mike pohlédl dolů a uviděl strašné oko, které se mihlo kolem

bezbranného, nahého Jordana.

Jordan se konečně dostal tak blízko, že jsem ho mohl popadnout za zápěstí. Capers ho chytil za druhoupaži a společně jsme ho zvedli z vody z dosahu strašné smrti, při které bychom museli poslouchat jehovýkřiky, až by ho žralok trhal pod vodou na kusy. Ploutev zmizela a pak se znovu objevila v zuřivémútoku. Pozorovali jsme ji plni hrůzy a děsu. Všichni jsme viděli ohromné pravé oko žraloka, kterým si násměřil, jak se choulíme v pochybném bezpečí člunu. Té noci jsme všichni plakali, dokonce i Jordan, a pronás ostatní bylo dobré vidět, že Jordan konečně ukázal strach.

Celou noc jsme se sotva pohnuli. Poslouchali jsme, jak žralok krouží kolem lodi a zklamaně vyráží nahladinu. Klidná hladina a svit měsíce, který byl téměř v úplňku, zbarvil ploutev žraloka na měděno, kdyžnás pronásledoval. Na hodinu nebo na dvě zmizel a pak se vrátil nezván a bez varování, aby sepřesvědčil, zda jsme udělali tu chybu a vlezli znovu do vody.

„Mě už nikdo do vody nedostane, pokud to nebude bazén plný chlóru nebo vana, vedle který bude stát

matka s pyžamem,“ prohlásil Mike.

„Co sis myslel, když jsi plaval k té ploutvi?“ zeptal jsem se Jordana, který se otřásl a odpověděl: „Měl jsem

tělo ochromené strachem. Bylo to jako paralýza, jako obrna. Myslím, že se tělo připravovalo na smrt. Asibych vůbec nic necítil, kdyby mi ten žralok utrhl nohu.“

„Něco bys cítil,“ ozval se Capers. „Ježíši, když si pomyslím na ty jeho zuby. Zavřu oči a vidím jenom jehotlamu, jak se k tobě blíží, Jordane.“

„Měl pěkný kusadla,“ souhlasil jsem.

„Kluci, dobře se podívejte na kámoše Mika Hesse,“ prohlásil Mike, „protože mě už nikdy na takovérybářské výpravě neuvidíte. Už nikdy neuvidíte, jak jím rybu, dokonce už nikdy nevlezu ani do člunu.“

Společně jsme se zasmáli. Potom žralok zase projel kolem člunu a jeho ocas udeřil o bok, jako by se zvířesnažilo předat nějakou strašnou zprávu lidem na palubě. Zadrželi jsme dech a poslouchali, co podniknedál. V naší představivosti byly měsícem ozářené vody pod námi zamořeny tisícem kladivounů. Žralok bylvševědoucí, všudypřítomný a nenasytný. Lovil nás se vší mazaností svého opovrhovaného druhu. Cítil naši

krev, když proplouval osvětlenými závoji měchýřovek a inkoustovými mraky chobotnic.

Tři dny čenichal kladivoun kolem našeho člunu. Někdy zmizel na půl dne, ale vždycky se znovu vrátil,když jsme si mysleli, že už ho neuvidíme. Pak náhle zmizel, když nad Atlantikem nastala bouře. Hlasitějsme se radovali, když jsme viděli, jak se sbírají hrozivé černé mraky. Měli jsme takovou žízeň, že jsme mysleli jen na vodu. Jazyky nám zčernaly a otekly, jako bychom byli přivázáni u kůlu, abychom vyschli, analoženi do soli, a tak jsme posedle pozorovali každý mráček, který nám plynul nad hlavou, a modlili se,aby přišla bouřka.

Když žralok naposled zmizel, zamířil k severu, a na východě bylo vidět blesky. Normálně bychom se báliblesků v otevřeném člunu, ale teď jsme křičeli radostí z deště, jehož byly předzvěstí. Rozvinuli jsmeplachtu, která byla složená pod lavicí, a otevřeli jsme tragicky vyschlou bednu na led. Nikdo z násneodtrhl oči od mraků, když se pomalu připravovala bouře. Pozorovali jsme mraky, jak se spirálovitě točído velkých kumulů, jako by je modelovaly ohromné, neviditelné ruce. Čekali jsme s vyprahlými ústy a

modlili se o dostatek vody, která by nás zachránila.

Zvedl se vítr a pak se začaly valit vlny, jak se moře vzedmulo. Bouře vzdálená kilometry se náhle ocitlanad námi. Blesky prořezávaly oblohu a déšť se lil proudem a píchal nás do sluncem spálených tváří. Velké

kapky nám zvlhčily rty a jazyky. Rozplakali jsme se úlevou.

Jordan křičel, abychom zachovali disciplínu a drželi plachtu, jejíž prohnutý střed déšť naplnil galony vody.Řízenými pohyby jsme udělali nálevku a nalili vodu do bedny na led. Jordan na nás zase zavolal, abychom

nachytali ještě další vodu, ale my tři jsme se vrhli k bedně a plnili si pohárky a žíznivě pili. Pak se přestalovládat i Jordan a přidal se k nám v tom svátku čerstvé vody. Jako zázračný elixír nám navrátila hlas,když jsme se dosyta napili. Vypili jsme všechno a znovu roztáhli plachtu, abychom zachytili cennoutekutinu a znovu naplnili bednu na led. Ale bouře se zhoršovala a v naší mysli začal vystrkovat drápkynový strach. Ačkoli jsme se modlili o déšť a bouřku, o větru nebylo řeči, na ten jsme nepomyslili.

Na obloze nebylo vidět měsíc ani hvězdy, když se začaly vlny tříštit o okraje našeho člunu. Zabezpečilijsme bednu na led a postavili se na určená místa. Vlny se zvedaly a vytvářely nad námi stěny, pak podčlunem klesaly jako kopce hroutící se do moře. Ačkoli byl člun stavěn na moře, nemohli jsme jej ve vlnách

řídit a museli jsme se nechat unášet jako pelikán v obrovském korytě. Když na nás dopadla tíha jednévlny, málem mě to smetlo přes palubu. Zachytil jsem se pevně zádi a plival mořskou vodu na obrubníklodi.

Další vlna smetla do moře bednu na led a rybářský kufřík, který jsme po posledním použití neuvázali. NaJordanův pokyn jsme si zavázali záchranné vesty a provazem, který nám podal, se přivázali k lodi. Slyšelijsme, jak Mike upadl, udělal salto nazad a zlomil si znovu ruku o kormidlo, než ho Jordan popadl za

plavky.

Nad námi se zmítaly vysoké vlny a blesky se rozsvěcovaly na západě, jak se bouře hnala dál. Přírodadokázala odpovědět až příliš energicky na lidské modlitby. Náš člun poskakoval jako list v naprostétemnotě na vzedmutém moři a noc nás poučila, abychom se příště nemodlili o déšť s takovýmpřesvědčením.

Když jsme se ráno probudili, člun byl dost potopený a víc než do poloviny plný vody. S Jordanem jsmecelé dopoledne vylévali vodu rukama, téměř všechno bylo v bouři smeteno do moře. Mike sténal a bylnapůl v bezvědomí. Báli jsme se dotknout jeho znovu zlomené ruky. Brzy se objevila infekce a my jsme stím nikdo nemohli nic dělat. Capers utržil další ránu do hlavy a utržený cár kůže odhaloval bílou lebku. Byl

v bezvědomí. Jordan a já jsme měli po noci zlomená žebra a oba jsme cítili bolesti při dýchání.

Čistili jsme člun od vody, dokud nás nepřemohlo vyčerpání. Pak jsme usnuli hlubokým spánkem bolesti azoufalství. Uplynula další noc a další den. Pak ještě jedna noc. Pak zase den a slunce se pustilo znovu dopráce. Byli jsme příliš slabí, abychom se schovali. Trpěli jsme strašlivým žárem a někdy uprostřed dalšíhodne jsme začali umírat. Nohy nám otekly a na rukou a nohou nám naskákaly puchýře.

Ztratili jsme veškerý pojem o čase nebo o tom, kde se na zeměkouli nacházíme. Pomyšlení na smrt minebylo nepříjemné. Jordan cítil horečku a jedné noci ke mně natáhl ruku.

„Hej, tonto,“ oslovil mě španělsky, „vypadá to, že zlí vyhráli.“

„Zatraceně jsme se snažili, to přece víš,“ zašeptal jsem.

„Abych řekl pravdu, přál bych si, abych na tenhle výlet nejezdil,“ poznamenal.

Zasmál jsem se, ale i smích mě bolel.

„Jacku, slyšíš?“

„Jo.“

„Jsme tu naživu jenom my?“

„Jenom my jsme při vědomí,“ odpověděl jsem. „Závidím klukům.“

„Dva katolíci.“

„Jo, máme štěstí.“

„Pojďme říkat růženec,“ navrhl Jordan. „Vložíme naše životy do rukou Panny Marie.“

„Vložil bych život do rukou Dia, kdyby to pomohlo.“

„Jestli to bude fungovat, budeme jí vděčit za celý život, Jacku.“

„Jsem na tomhle člunu jediný, kdo se nezbláznil,“ zašeptal jsem si pro sebe.

„Slibuješ, že věnuješ život Panně Marii a jejímu synu Ježíšovi, jestli to přežijeme?“ zeptal se Jordan.

„Ztratil jsi rozum?“

Vzpomínám si, jak se Jordan začal modlit Věřím v Boha. Pak se objevilo slunce, pak hvězdy, pak nic, pak

zase hvězdy, pak nic, pak nic…

Pak mlha a nějaký pohyb.

Probudil jsem se a neměl tušení, zda jsem živý nebo mrtvý.

„Vstaň, Jacku,“ slyšel jsem Jordana. „Vstaň, potřebuju tě.“

Vstal jsem a zapotácel se. Na zádi člunu jsem uviděl Jordana, jak noří do vody zlomené pádlo a stahuje

tvář pokaždé, když se člun aspoň o kousek pohnul.

„Slyšíš něco?“

Překročil jsem těla našich dvou přátel. Pořád ještě dýchali, ale vypadali mrtví. Mlha byla další formou

slepoty. Připadal jsem si jako v mléčné řece. Byla jasná falešným ranním světlem a já jsem neviděl nic

než svou ruku před sebou.

„Jdi na příď,“ naléhal Jordan. „Slyšíš to? Řekni mi, jestli to taky slyšíš?“

Zavřel jsem oči a soustředil se na čistý údiv nad tím, že jsem naživu a že mě někdo žádá, abych

poslouchal. Na okamžik jsem myslel, že jsme všichni mrtví a že mlha je přirozená krajina, kam nás zavedl

poslední výdech.

„Slyším to,“ odpověděl jsem náhle. „Slyším to. Je to příboj. Zvuk vln, jak narážejí na pláž.“

„To ne,“ řekl Jordan. „Něco je ve vodě. Něco živého.“

Pak jsem zaslechl další zvuk, neobvyklý zvuk, který neměl nic společného s mořem. Znělo to jako motornebo měchy nebo něco těžce oddychujícího námahou a bylo to blízko nás v mlze. Zvuk se přibližoval, ažjsem si myslel, že to je člověk, topící se ve vodě na dosah ode mne. Ale pak jsem si uvědomil, že to nenílidský zvuk, a ucouvl jsem s pomyšlením na velryby, které táhnou podél pobřeží. Připadal jsem sizranitelný, když jsem ležel na přídi s rukama nataženýma přes ni. Žebra mi hořela a ta věc ve vodě vemně vzbuzovala strach, i když jsem se víc bál toho nechat Jordana samotného… Náhle jsem si uvědomil,že zvuk příboje je zvukem záchrany.

A pak jsem to uviděl, plavalo to přímo ke mně, dezorientovaně stejně jako já a stejně jako já zbavenésvého přirozeného prostředí. Vztáhl jsem ruku a dotkl se něčeho, co mě pevně a dokonale spojilo sminulostí, dětstvím v bažinách a polích Karolíny. Mezi ostrovy plaval do nového domova velký jelen, silnýjako žádný z těch, které jsem dosud viděl. Už jsem jednou v životě viděl jelena, který takhle plaval odostrova k ostrovu. Natáhl jsem ruku a chytil se ho za levý paroh. Cítil jsem, jak se moje prsty kolem nějobemkly. Jelen se pokusil pohybem svalnatého krku osvobodit z mého sevření, ale já jsem držel pevně acítil, že se člun v rytmu plavajícího zvířete pohybuje. Jelen byl v hluboké vodě kanálu a stoupal příliv.Nakonec se vzdal původního směru a plaval tak, aby se co nejrychleji zachránil. Člun táhl s sebou.

Jordan na zádi pádloval, jak jen mohl, a pokoušel se jelenovi ulehčit. Plakal jsem bolestí, jak jsem sesnažil udržet sevření. Jelen dýchal těžce a nahněvaně, ale člun jel v mlze za ním. Jordan se pořád modlilrůženec, když člun narazil na dno a jelen mě vytáhl přes příď člunu do trávy v bažině.

Po patnácti dnech na moři jsme přistáli na ostrově Cumberland v Georgii. Jordan Elliott se proplazilbažinou a zamával na lesníka v džípu, který přivolal pobřežní hlídku. Helikoptérou nás přepravili doSavannah, kde lékaři prohlásili, že Capers a Mike by byli během dalších dvaceti čtyř hodin zemřeli a že jezázrak, že jsme vůbec přežili.

Druhou noc v nemocnici přišel k mé posteli Jordan a nesl si s sebou intravenózní výživu.

„Dám ti hádanku, Jacku.“

„Nechce se mi hrát,“ řekl jsem.

„Tahle má široký dosah, přímo kosmický.“

„To je vtip?“

„Ne, to je ta nejvážnější věc na světě,“ řekl Jordan.

„Tak pokračuj. Nemůžu tě zastavit.“

„Kde jsme tam potkali Boha, Jacku? Kdo z nich byl Bůh?“

„Nevím, o čem mluvíš,“ podivil jsem se. „Nech mě být.“

„Byla to ta modrá treska? Nebo rejnok? Nebo ta ryba, kterou jsme chytili a která nám pomohla přežít jako

ryby a chleby na poušti? Ta bouře? Nebo ten žralok? Nebo jelen?“

„Můžu si vybrat možnost: ‚Nic z výše uvedeného?‘“ zeptal jsem se znepokojeně.

„Všichni byli Bůh,“ vysvětlil Jordan. „Přicházel k nám v různých podobách. Miloval nás a chtěl nás

ochránit.“

„To odvedl mizernou práci,“ poznamenal jsem.

„Výbornou,“ odporoval Jordan. „Všichni jsme naživu.“

„Jak to víš? Myslím to o Bohu. Že se nám zjevil v těch zvířatech?“

„Prosil jsem Marii, jeho matku,“ řekl Jordan. „Člověk musí jít vždycky ke zdroji.“

ČÁST PÁTÁ

–––––-Kapitola–––––

dvaatřicátá Ačkoli jsme si to sami nevybrali, v roce 1966 si studenti vycházející z posledního ročníku středních škol pocelé Americe připadali jako kostky vržené na sametem pokrytý hrací stůl dějin. Neexistovaly žádnéukazatele, přikázání nebo silniční pravidla, které by nám pomohly proplout namáhavým labyrintemšedesátých let. Bez rozdílu nás všechny vyvrhli do nástrah ošemetného, rozbouřeného desetiletí a tonejlepší, co jsme mohli dělat, bylo přikrýt si oči, uši a pohlaví jako luskouni nebo pásovci a snažit senevystavovat podbřišky pohledu nebo ráně.

Naše třída vstupovala do Ameriky, která byla plná nových vidin a změn. Vypadalo to, jako by se celázemě obrátila naruby a všechny staré jistoty se staly okrajové a bezcenné. Naprostá sebedůvěra národapřivyklého hrdosti byla náhle téměř přes noc zpochybněna. Na jevišti ještě zněla ozvěna našich kroků,když třída vstoupila do země, která ještě neznala ani sama sebe. Stali jsme se součástí první americké

generace tohoto století, která vedla válku sama se sebou. Válka ve Vietnamu byla jediná cizí válka, jaká

se kdy vedla na americké půdě. Všichni si mohli svobodně vybrat stranu. Stojící mimo byli zesměšňováni a

netolerovalo se jim to. V šedesátých letech nikdo nepřežil jen tak, byli oběti a vězni války a veteráni, kteří

vykřikovali ve tmě.

Přestože stále pokládám šedesátá léta za nejhloupější ze všech dob, pod nátlakem uznávám, že něco nanich bylo báječné, dokonce velkolepé. Tehdy jsem si připadal ostře a neskutečně naživu, zatímco v

žádném z následujících desetiletí jsem nic z toho necítil. Ale nemyslím, že bych poznal chlapce, kterým

jsem tehdy byl. A nejsem jsem si jistý, zda by se ten univerzitní student, Jack McCall, vůbec zastavil, abysi potřásl rukou s mužem, v kterého se musel změnit poté, co se rozptýlil válečný dým.

Miloval jsem Univerzitu Jižní Karolíny. Odchod z otcovského domu mi připadal jako neocenitelné duševníosvobození. Otec mě už nemohl pokořovat, protože jsem byl prostě nedosažitelný. Už jsem neobývalstejný dům. Moji učitelé mě každý den nutili věnovat pozornost dílům spisovatelů, o kterých jsem ještěneslyšel. Ke své radosti jsem objevil, že ti anonymní muži a ženy, kteří provozovali skryté čarodějnictví sanglickým jazykem dlouho předtím, než jsem se narodil, psali skvěle. Překvapilo mě, když jsem četlChaucera ve staré angličtině a shledal jsem, že je to velmi zábavný spisovatel. Nedokázal jsem sipředstavit, že se lidé ve středověké angličtině smáli a žertovali. Ve své naivitě jsem měl za to, že smích jemoderní vynález, který neměl místo v osudech služek a lučištníků minulých let. Při probírání se těmiknihami jsem téměř každý den zažíval radost objevování.

První dva roky na koleji byly klidné, radostné a plné práce. Rozlehlost univerzity, anonymita toho malého,

divokého samosprávného státu na dohled od sněmovny mi dala zakusit pohled na svět plný možností arozmařilých náhod s otevřeným koncem a takovou silou, že se odvážný chlapec mohl dostat až na jehokonec. Myšlenky mě osvěžily a ovládly, jako by nějaký měsíc v mém nitru byl neustále v úplňku a pořádpanoval příliv.

Zatímco jiné koleje v Americe vřely a překypovaly celonárodní diskusí o válce ve Vietnamu, my, studentina Univerzitě Jižní Karolíny, jsme pili. Pili jsme celé vany příšerné břečky, nazývané „Ježíš v purpuru“,která se skládala z nekvašené hroznové šťávy a levné vodky. Stříbrné soudky piva královsky trůnily vroztávajícím ledu na každé studentské oslavě. Opilost byla u většiny studentů otázkou volby a předstíraná

sebevědomá ironie a nadhled byly nejoceňovanějším přístupem chlapců, kteří se natřásali a načechrávalisi peří pro potěšení značně vybíravých studentek.

Řecký systém bezkonkurenčně převládal ve všech aspektech studentského života, když náš první ročníknastoupil. Řečtinu jsem se učil jedině první rok, kdy jsem se pokoušel vyznat ve spleti různýchstudentských spolků, bratrstev a sesterstev, klubů, jejichž jména působila zmatek a rozkoly v řadáchnováčků. První měsíc se mi Capers svěřil, že správný výběr bratrstva je nejvýznamnějším výběrem, jakýmůže mladý muž učinit před výběrem vhodné mladé ženy k zasnoubení. Řekl mi, že pět bývalých členůbratrstva KA a šest bývalých členů bratrstva SAE mu napsalo lichotivé doporučující dopisy už v létě. OdLedare jsem věděl, že tři matčiny přítelkyně napsaly dopisy pro ni, ale fakt, že sama její matka bylačlenkou spolku Tri Delt z Karolíny, jí ušetřil veškeré rozhodování. Ledare přiznávala, že tam byla zataženaprakticky bez svého přičinění.

Navštěvoval jsem většinu večírků, které tyto kluby pořádaly, a zběžně jsem se seznámil se společenskýmprostředím, o kterém jsem slyšel tolik vyprávět, ale nikdy jsem plně nepochopil jeho rafinovanost. Ledare se se mnou po střední škole rozešla, protože měla mít první společenskou sezonu a moje rodina a já jsme

nepodali patřičný výkon před těmi, kdo posuzovali vhodnost a společenský lesk dívek a jejich kavalírů.Můj otec byl soudce a advokát a jeho matka byla rozená Sinklerová z Charlestonu, a proto jsem vždyckysoudil, že je můj původ přijatelný, pokud ne důstojný. Nikdy jsem úplně nepochopil dosah nevhodnéhospojení, kterého se můj otec dopustil sňatkem s prostou, nevzdělanou matkou. A matka mi také nemohlapomoci proplout těmi nebezpečnými mělčinami. Nechápal jsem ani zákonitosti ani způsob života vbratrstvu a obojí musel mít mladý muž zabudováno v duši už dlouho před sezonou. Všechno, co bylo nastřední škole u mě v pořádku, nebylo pro nejlepší kluby dobré. Rychle jsem se učil a dokázal zaznamenatteplotu v místnosti jako sloupec rtuti, a tak jsem okamžitě pocítil svoji odlišnost, když jsem se podíval nakřečovitě srdečné bratry, kteří si mě měřili od hlavy k patě.

Na počátku srpna jsem dostal další překvapivou lekci v záhadné společenské etice, kterou moji přátele tak

zdánlivě snadno ovládali. Šel jsem s Capersem a velitelskou paní Middletonovou nakupovat k Berlinovi do

Charlestonu, kde měli v úmyslu opatřit Capersovi vhodné oblečení na ten důležitý první rok.

„Pamatuj si,“ pravila Eulalia Middletonová, „první dojem je jediný dojem, který se počítá, a,“ pokračovaladůrazně, „jediný, který přetrvá.“

„Naprostá pravda. Naprostá pravda,“ přitakával pan Berlin, zatímco pomáhal Capersovi do modrého saka.

„Obal je to, co dělá z běžného dárku cennost,“ přednášela dál, když se Capers prohlížel v černém obleku s

tenkým proužkem.

„Měla byste napsat knihu, paní Middletonová,“ lichotil pan Berlin a dělal si značky křídou na záložkáchohrnutých kalhot. „Nám tyhle věci připadají samozřejmé, ale byla byste překvapena, co všechno v tomhleobchodě slyším.“

„Je to jenom zdravý rozum a,“ dodala a zvedla obočí, když zachytila můj pohled v zrcadle, „dobrý vkus jeprostě něco, s čím se člověk narodí nebo nenarodí.“

Když si Capers to odpoledne koupil smoking, zjistil jsem, že si člověk může smoking skutečně koupit anejen vypůjčit na jeden večer. Pak Capers dostal účet, na kterém bylo přes tři tisíce dolarů. Hvízdl jsemúdivem, ale pak jsem si uvědomil, že jsem spáchal nenapravitelné společenské šlápnutí vedle, když jsempohlédl na Caperse, paní Middletonovou a pana Berlina, kteří s velkými obtížemi předstírali, že toneslyšeli. Počítal jsem v duchu, zda na mě moji rodiče utratili tři tisíce dolarů za celý život včetně jídla, ale

oslnila mě péče, kterou Capers a jeho matka věnovali výběru univerzitního šatníku.

Když si Capers zkoušel krásně střižený londýnský plášť do deště, zalapal jsem po dechu nad jeho cenou azeptal se: „Na co ho budeš potřebovat, Capersi?“

Paní Middletonová se zatvářila tázavě a řekla: „Myslíš, že v horní části státu neprší?“

„Určitě prší, ale člověk se může vždycky zalézt někam schovat. Nebo utíkat domů.“

„Gentleman nikdy nikam nezalézá“ vysvětlila mi paní Middletonová. „A gentleman je připraven naveškerou nepřízeň počasí. Budeš potřebovat černý deštník, abys mohl doprovázet mladé dámy v dešti dojejich klubů, Capersi. Co si u všech všudy počneš s mladými dámami ty, Jacku?“

„Asi je chytnu za ruku a řeknu jim, aby utíkaly se mnou.“

„No ovšem,“ pravila paní Middletonová, ale já jsem viděl, že pan Berlin potlačuje úsměv.

Ačkoli jsem se snažil přizpůsobit všem pravidlům kolejního života v nepřehledném prvním semestru,musel jsem v krátkém čase zvládnout příliš mnoho drobností. Byl jsem příliš sebevědomý a zmatený,abych dokonale zapadl do celé složité společenské hierarchie nejlepších bratrstev. Sledoval jsem rozruch,jaký působila Capersova přítomnost v klubu, a uvědomil si, že něco daleko záhadnějšího než londýnskámlha změnilo chování těch potenciálních bratrů ve vlažné a neosobní, když jsem se jako doprovod vlekl za

Capersem z večírku na večírek. Zdvořilosti bylo učiněno zadost do posledního písmene, ale cítil jsem, žemoje objevení nepůsobí žádné vzrušení, když jsem od domu k domu hledal atmosféru, která mipodvědomě napoví, že jsem konečně dorazil na správné místo.

Ačkoli mi to nikdo neřekl přímo, uvědomil jsem si, že nejsem ani zdaleka žádoucí pro prvořadé kluby vuniverzitním městečku a že jsem přinejlepším ve spodní polovině seznamu kandidátů do bratrstevdruhořadých. Takový chirurgický zákrok se uskutečnil beze slova a bez umrtvení. Dlouho před tím, nežkluby vyhlásily svou konečnou volbu, jsem věděl, že nepřicházím v úvahu, a řekl jsem svým přátelům zestřední školy, že jsem se rozhodl být nezávislý.

O mnoho let později jsem přiznal sám sobě, že moje zuřivá podpora protiválečného hnutí by nebylanutná, kdyby bratrstvo SAE pochopilo, co se skrývá za mým vnějším vzhledem a nápadnou neohrabaností

na jejich úvodních večírcích. Stále na mně bylo znát, že jsem z malého města. Laciný pach stojatých vodpronásledoval moje tiché putování, když jsem se snažil, jak jsem uměl nejlépe, najít v univerzitnímměstečku vlastní útočiště. Když jsme vstoupili do univerzitního života, předpokládal jsem, že strávímvětšinu času s nejlepšími přáteli z Waterfordu a prostě jen přidám oslnivá jména na jejich seznam. Trápilo

mě a pak popuzovalo, že Capers a Ledare byli vytrženi ze styků s přáteli jako já, jakmile přišli nauniverzitu. Zatímco o Caperse se bratrstva ucházela s bratrovražednou zuřivostí, sesterstva se praktickypustila do války, aby získala Ledare.

Mike se ode dne, kdy se objevil na univerzitě, připojil k židovskému klubu ZBT. Dovedl předvídat, myslelomu to a věděl, kam jde. Chtěl pracovat ve filmovém průmyslu už od střední školy, ale musel si cestu kfilmařině vydobýt. Ačkoli měl jako hlavní předmět vedení podniku, okamžitě začal navštěvovat všechnypřednášky, které nabízela katedra angličtiny a které měly něco společného s filmem. Každý den chodil dokina a dělal si pečlivé poznámky o tom, co si myslí o každém filmu, který viděl. Kdykoli zhasla v sálesvětla a na obrovském plátně se rozběhly úvodní titulky, Mike se cítil dokonale šťastný.

Kolejní život ho plně zaměstnal výjimečně rušným společenským životem, vážností studia a příležitostmi,které poskytoval chlapcům ctižádostivým jako Mike rozšířit si obzory tak daleko, kam je dovede jejich vtipa schopnosti. Mike pocházel z rodiny, která ho hluboce milovala, a proto měl za to, že každý, koho potká,bude podmaněn jeho vrozenou dobrou povahou a taky skoro každý byl. Měl nakažlivý úsměv, kterýpramenil z velkorysé, i když také zvídavé povahy. Chtěl znát životní příběh každého, kdo prošel kolem, aměl čas s každým promluvit. Byl skoro génius na přitahování plachých lidí, ze kterých dělal fanoušky apozorovatele svého svižného, rozverného světa. V univerzitním městečku byl pověstný tím, že s sebouvšude nosil osmimilimetrovou kameru. Jeho dovednost s ní se pomalu měnila v mistrovství.

Na univerzitě se jenom Shyla zdála nezměněná opojnou atmosférou kolejního života. Zdálo se, že ji vůbec

nezajímá žádné vychloubání a intriky studentek. Byla nejhezčí židovskou dívkou v univerzitním městečkua vypadalo to, že je každým dnem hezčí, a tak ji od prvního okamžiku, kdy vstoupila do svého pokoje nakoleji, zvala na schůzky řada záviděníhodných a přitažlivých židovských chlapců, včetně předsedy ZBT.

Hned první týden vstoupila do redakce časopisu Gamecock a získala menší roli v prvním divadelnímpředstavení sezony, Tímónu Athénském. Nic kolem ní se nezdálo změněné, nepřirozené nebo falešné, akdykoli jsem ji viděl, mohl jsem obrátit stránku svého života a zopakovat si, kde jsem byl dříve, jenomtím, že jsem vyzkoušel její reakci na mě. Ačkoli mě Shyla v létě, když jsme tančili v Middletonověhroutícím se domě na pláži, vybízela, abych se do ní zamiloval, věděla, že na to ještě nejsem připraven.Byla trpělivá, klidná a důvěřovala tomu, že mě naše společné zážitky na dubu nakonec přivedou k ní.Často jsme se scházeli na oběd a pokračovali v našem dětském zvyku říkat si všechno. Jediná věc, nakteré jsme se shodli, bylo, jak moc postrádáme Jordana a jak bychom si přáli, aby se zapsal na univerzitu

místo toho, aby následoval kroky svého otce a vstoupil do vojenské akademie v Citadele. Nikdo z nás si

nemyslel, že by svobodomyslný Jordan rozkvétal v brutální zkoušce ohněm, kterou Citadela pro svých šestset nováčků připravila.

Jordanovy dopisy začaly docházet brzy poté, co měl za sebou první týden jako bažant a začalo pravidelnévyučování. Pod záminkou poznámek v hodinách americké historie psal dlouhé tirády o pokořování, kterémusí on i ostatní bažanti snášet pod nezkrocenou vládou mladých sadistů.

„Napsal jsem matce dopis, ve kterém jsem jí poděkoval, že mě poslala do tohohle prvotřídního pekla.Připomněl jsem jí, že to je stejná škola, která připravila toho báječného chlapa, kterého si vzala za muže,a že ve mně někteří z těch chlápků opravdu vzbuzují stesk po otci. Máme staršího seržanta, jmenuje seBell, a ten ke mně pojal skutečnou nechuť, protože si myslí, že můj výraz odráží špatný přístup. Bell máIQ jako primitiv a nemá představu, jak špatný je můj přístup nebo jak špatný teprve bude. Přišel jsemsem, protože otec nesnáší fakt, že jsem naživu, chodím a je vidět, že jsem jeho vlastní syn. Je to celé

špatný nápad.

Můj spolubydlící tohle všechno miluje a jeho cílem je stát se ostřelovačem ve Vietnamu. Je to jako bydlets Heinrichem Himmlerem. Zeptej se Shyly a Ledare, jestli mi dají pusu, až mě uvidí. Ale zapomněl jsem tinapsat o bohatém intelektuálním životě v Citadele. Včera večer promítali bažantům film pro pány, kdežena souloží s oslem. Věř mi, že bychom si oba dva vybrali toho osla. A můj spolubydlící, ať žije jehofašistické srdce, je velice hrdý na svou schopnost uprdnout se na povel. Svěřil se s touto cennouinformací svému seržantovi a teď hlasitě a šťastně prdí pokaždé, když ho někdo vyzve, aby svouschopnost předvedl.

Kdybych myslel na to, jak moc se mi po vás všech stýská, nevydržel bych tu ani patnáct minut. Mohli

byste přijet, až budu mít první vycházku? V bolestných mukách, Tvůj Jordan.“

Zatímco Jordan v pátek odpoledne pochodoval ve své první slavnostní uniformě, Shyla a já jsme jeli zaním, abychom ho vzali na večeři do Colony House. Než žáci vyšších ročníků Jordana a jeho spolužákypustili z kasáren, uspořádali improvizované cvičení, kde musel Jordan udělat přes sto kliků, než se mohl

podepsat u hlavní brány.

Když se s námi sešel, měl oholenou hlavu a viděli jsme, že dost zhubl.

„Proč jsi tak hubený?“ chtěla vědět Shyla.

„Starší seržant naší roty je přesvědčen, že by živočichové a rostliny neměli umírat jen proto, abyvyživovali takové idioty, jako jsme my,“ vysvětloval Jordan. „Jeho matka ho naučila, že se nemá plýtvatjídlem, a přísně vzato, krmení nějakého bažanta plýtvání jídlem je.“

„Učí vás v té škole něco?“ zeptal jsem se. „Jaký máš hlavní předmět?“

„Dělat vylomeniny.“

„Ne, opravdu,“ zasmála se Shyla. „Co se tam studuje?“

„Ruční granáty. A vedlejší obor je plamenomety.“

Celý večer jsme se navzájem dobírali a žertovali, ale Jordan nemohl zakrýt hluboký smutek, schovaný vjádru každého příběhu, který nám o životě v kasárnách vyprávěl. Nějaký chlapec měl obličej plný akné, atak ho přinutili, aby nosil při jídle na hlavě papírový pytlík. Jiný nováček, chlapec z Waycrossu v Georgii,který vyrostl v černém tichu Okefenokeeské bažiny, kde lovil aligátory, se nervově zhroutil při fyzice.

Jordanovi vadilo, když trpěli ostatní. Vlastnímu utrpení už dávno přivykl. Krutost, kterou viděl u žákůvyšších ročníků, se ve srovnání s promyšlenou tyranií jeho otce zdála žertovná a slabá. Jordan jako téměřjediný z nováčků shledával duševní méněcennost těch trapičů téměř komickou. Skličující mu připadalo, žecelá Citadela jako by představovala zosobnění temného otcova ducha.

Než jsme si stačili objednat, Jordan snědl celý bochník čerstvě upečeného chleba a kostku másla, kteréčíšník přinesl s jídelním lístkem. Do ledového čaje si dal čtyři kostky cukru a hluboce se nám omlouval.

„Mám takový hlad, že bych sežral i to, co má hadrová panenka mezi nohama.“

„Jordane!“ napomenula ho Shyla.

„Promiň, Shylo. Slyšel jsem to v jídelně. Žádný kadet nedokáže říct větu, ve které by nebylo aspoň jedno

sprosté slovo.“

„Myslel jsem, že se mi na Karolíně líbí, dokud jsem neviděl, kde jsi ty,“ ozval jsem se. „Z toho jsem úplně

vedle.“

„Jack má trochu potíže s přizpůsobováním,“ poznamenala Shyla, „ale my ostatní se máme jako prasata vžitě. Měl by ses vykašlat na tu vojenskou díru a jít na skutečnou vysokou školu.“

„Rád bych našel nějaký způsob, jak se odtamtud dostat. Kdybych toho jenom nechal, otec by mi nikdynezaplatil jinou vysokou školu. Problém je v tom, že pro mě neexistuje odchod se ctí jinak než s

diplomem.“

„Něco vymysli,“ radila mu Shyla. „Jack potřebuje přítele. Kdo by si byl pomyslel, že náš dlouhán bude

osamělý na univerzitě, kde je deset tisíc lidí?“

„Jack je plachý,“ řekl Jordan. „Trvá mu nějakou dobu, než si zvykne.“

„Kadete Elliotte,“ ozval se nějaký hlas nad námi.

Všichni tři jsme zvedli hlavu a uviděli studenta z vyššího ročníku Citadely, jak stojí nad Jordanem. Jordan

okamžitě vyskočil a postavil se do přísného pozoru, což kadeta značně překvapilo.

„Tady ne, Elliotte. Dej si pohov. Jsem tady na večeři s rodiči a nemohl jsem si nevšimnout, že sis rozepnul

zip na blůze. To je přece privilegium vyšších ročníků.“

„Neuvědomil jsem si to, pane.“

„Hlas se u mě v pokoji deset minut před večerkou, trdlo,“ zašeptal výhrůžně kadet a pak se usmál, když

pohlédl na Shylu. Právě se chystal představit, když jsem ho popadl za ucho a přitáhl si jeho hlavu k sobě.

„Hej, ty puberťáku,“ spustil jsem mu do ucha, „jsem pacient z blázince na Bull Street. Zabil jsem svoji

matku, zapíchl jsem jí do oka řeznický nůž. Nerad bych se ti podíval na zub, ale jestli mi můj bratranec

Jordan řekne…“ zvedl jsem z ubrusu nůž.

„Nech ho, Jacku,“ řekl Jordan. „Moc se omlouvám, pane. Bratranec se nedostane z blázince moc často.“

„Já jsem jeho ošetřovatelka.“ prohlásila Shyla. „Doufám, že vás nepolekal, kadete. Musíme mu zvýšit

dávky léků.“

Pustil jsem polekaného seržanta, který řekl: „Díky, Elliotte. Zapomeň na to hlášení před večerkou. Pěknou

zábavu.“

„Děkuji, pane,“ odpověděl Jordan. „Nechtěl byste si k nám přisednout?“

„Matka netrpěla,“ pokračoval jsem ve své roli. „Byla na místě mrtvá.“

Když kadet spěchal zpátky přes šerou místnost, Jordan poznamenal s pochechtáváním: „Jmenuje se

Manson Summey a je to nejhorší parchant ze školy. Dává si bažanty k snídani a vychloubá se, kolik jichtenhle rok vyhnal.“

„Ať tě vyžene. Přijeď na univerzitu,“ řekla Shyla. „Jsou tam koleje plné holek, které by po tobě jenomskočily. Máme tam pití, spoustu večírků, velké kapely…“

„Tak proč je Jack tak osamělý?“ zeptal se Jordan a v temné místnosti osvětlené svíčkami mi stiskl ruku.

„Protože je to Jack,“ odpověděla Shyla. „Myslel si, že až vyrosteme, tak budeme všichni, ty, já, Capers,Mike, Ledare a on bydlet v jednom velkém společném domě.“

„Co je na tom špatného?“ zeptal jsem se.

„Zní to jako ráj,“ souhlasil Jordan a zhluboka se nadechl, když mu z kuchyně přinesli steak.

„Je to nepraktické,“ odporovala Shyla. „Není v tom žádná představivost.“

„Je v tom vidět dobrý vkus, Shylo.“ řekl jsem. „Vím, kdo jsou moji přátelé.“

Jordanu Elliottovi trvalo ještě měsíc, kdy musel snášet strasti bažantů, než přišel na fantastické řešení, jak

se nechat z Citadely vyloučit, aby mohl odejít se ctí a jeho otec to schválil. Generál Elliott věřil, žeCitadela Jordana utvrdí v těch místech, která jeho matka v manželově nepřítomnosti nechala změknout.Generál žádal, aby škola udělala to, co se nepovedlo jemu. Aby byl Jordan úplně jiný než jeho matka.

Plán, který Jordan vymyslil, vyžadoval pomoc přátel z univerzity a jasně dokázal, že Jordan umí rozvinout

přirozený dar strategického plánování. Jeho starým zvykem bylo vytvořit si jasnou představu a stres, kterýprožíval jako bažant, jenom posílil schopnost správně se rozhodovat.

Dva týdny předtím, než se konal každoroční fotbalový zápas mezi Citadelou a Furmanovou univerzitou, sideset kadetů z Citadely vzalo na konec týdne dovolenou a uneslo elegantního arabského koně, kterýsloužil Furmanu jako maskot. Kůň byl poslušné, krásné zvíře, které se dalo snadno ovládat, ale jak kadetis Furmanovým paladinem spěchali pryč, dva z nich, kteří ho nakládali, byli moc opilí na to, aby naložilivzácného koně v pořádku, a nešťastnou náhodou ho oslepili. Když si všichni uvědomili, jak je zraněnívážné, udělali to, co pokládali za humánní, utratili koně výstřelem z pistole do hlavy. Jeden kadet špatněodhadl situaci a nastříkal na tělo mrtvého koně sprejem slovo „Citadela“.

Před tímto incidentem byly Furman a Citadela tvrdí soupeři. Po něm Citadela představovala probaptistickou vysokou školu Furman, která se rozkládala ve zvlněných svazích na okraji Greenville,ztělesnění všeho démonického a nepopsatelného zla v moderním světě. Kdysi poklidné a zdrženlivéspolečenství Furmanu povstalo v barbarské zuřivosti, jak se zpráva o té ukrutnosti šířila univerzitnímměstečkem. Fotografie zabitého koně se ocitla na titulních stránkách všech novin ve státě a ředitelCitadely, generál Nugent, v obavě před odvetou zakázal všem opustit koleje, dokud nebude po zápase.Několik bratrstev z Furmanu si dalo závazek, že pověsí buldoka Citadely na půl žerdi na stožár se státnívlajkou před sněmovnou na oplátku za zabitého maskota.

Jordanův starší seržant Manson Summey byl v neděli ráno, když se obrázek mrtvého koně objevil vnovinách Greenville Morning News, na návštěvě ve Furmanu za svou dívkou. Políbil ji na rozloučenou před

vchodem na kolej a odešel do auta, kde na něj čekalo padesát studentů včetně poloviny fotbalovéhotýmu.

Když po dvou dnech vrátili Mansona Summeye do Citadely, měl oholenou hlavu a pohlaví, byl oblečený do

dívčích kalhotek a vyválený v drůbežím trusu a peří, které sebrali na místní farmě v Greenville.Namalovali slovo „Furman“ na šest budov Citadely včetně kaple. Když kadeti našli svázaného a zbitéhoMansona na cvičišti, přísahali pomstu. Ale generál Nugent po telefonické poradě s guvernérem aředitelem Furmanu zahnal všechny kadety do pokojů a postavil kolem kolejí hlídky, aby zamezil dalšímnájezdům studentů z Furmanu.

Napětí mezi školami dosáhlo nebezpečné úrovně a oba fotbalové týmy přísahaly, že vyhrají zápas, kterýse měl konat v Charlestonu nadcházející sobotu. Velká mužská energie, neřízená a nedůtklivá, se vznášela

ve vzduchu a Citadela vyhlížela jako malé bojechtivé knížectví v obležení. Slovo „Furman“ se stalonadávkou mezi pobouřenými kadety, ve kterých výprask a pokoření Mansona Summeye vymazalyveškerou vzpomínku na smrt oblíbeného koně Furmanu.

Pak přišel bažant Jordan Elliott ke svému veliteli roty, Pinneru Worrellovi, s chytrým plánem, ve kterém se

spojovala vojenská strategie a biblický smysl pro pomstu. Plán byl jednoduchý, ale vynalézavý, a kadetkapitán Worrell souhlasil, že ho podpoří a dokonce se jej zúčastní, když Jordan přesvědčí tři lidi mimoCitadelu, aby řídili auta potřebná k úniku. Jordan ho ujistil, že sehnal tři řidiče, kteří se na to budouvýborně hodit, protože milují rychlou jízdu a rádi riskují.

„Umějí držet jazyk za zuby, Elliotte?“ zeptal se kadet Worrell.

„Ručím za ně životem, pane,“ ujistil ho kadet Elliott.

„Ale ty jsi bažant, Elliotte. Nejnižší forma odpadu. Pochcaný spodky, použitá vložka, toaletní papír. Na

tenhle podnik půjdou hlavně kadeti z vyšších tříd. Smetánka smetánky. Králové, Elliotte, opravdový

králové.“

„Bez obav bych svěřil životy opravdových králů do rukou mých tří přátel, pane. I když jsem použitá

vložka.“

„Za veškeré vojenské a strategické aspekty tohoto vysoce tajného poslání budu odpovědný já, osle. Příští

rok už budu ve Vietnamu zabíjet žlutý držky, drancovat vesnice, pacifikovat venkov a celkem pošlu

spoustu Asiatů do prdele. Ty, Elliotte, budeš mít na starosti jenom dopravu. Jsi jenom hloupá palice,spermie skutečného vojáka z Citadely. Já tě naučím všechno, co potřebuješ vědět o vojenské chytrosti.“

„Nechte dopravu na mně, pane.“

Ve středu večer před zápasem s Furmanem se shromáždilo patnáct kadetů z roty G, oblečených do

pracovních uniforem, aby vyslechlo poslední instrukce Pinnera Worrella. Popáté je provedl krok za krokem

připravovaným útokem na univerzitní městečko Furmanovy univerzity. Každá četa měla pomalovat aspoň

tři budovy, než se všichni sejdou na domluveném místě a rychle se pojede zpátky do Charlestonu, aby se

tam dostali před budíčkem. V tomto poslání je důležité dodržet čas, opakoval znovu a znovu. Patnáctkadetů si seřídilo hodinky a Pinner znovu zopakoval úkoly. Ve třech vozech, zaparkovaných v HamptonPark mimo koleje Citadely, už měli naložené plechovky s barvou, štětce, nůžky na drát a alkohol. Když sev půl jedenácté ozvaly v kasárnách polnice, všech patnáct stálo u postranní brány. Všichni vyrazili z brány

najednou, a když míjeli mladšího seržanta, vykřikli: „Do toho!“ Proběhli kolem něj v šeru a utíkali kželezniční trati za budovou vojenské vědy. Museli se vrátit do Citadely na ranní budíček ve čtvrt na sedm.Město Greenville leželo tři sta třicet kilometrů odtamtud.

Capers, Mike a já jsme čekali v autech. Zkontrolovali jsme si hodinky, nastartovali motory a čekali nakadety, až si proklestí cestu azalkovým houštím, které lemovalo trať. Nikdo z nás nezaváhal, když Jordanzavolal a žádal nás o pomoc. Dělali jsme to z přátelství k němu a také se nám všem líbila představa, jakse řítíme na plný plyn z jednoho konce státu na druhý.

Nastartoval jsem motor, když Jordan vlezl do auta vedle mne a jeho velitel roty, Pinner Worrell, se nacpal

k němu. Tři starší kadeti skočili na zadní sedadlo a řvali: „Jeď, jeď, jeď.“ Capersův Pontiac GTO vyrazilprvní. Pneumatiky zakvílely. Za ním následoval Mikův červený Chevrolet 57, udržovaný v dokonalémstavu. Moje auto bylo obyčejnější, šedý Chevrolet 59 s podivnými křídly vzadu, který vypadal babičkovsky,

ale bylo to moje první auto a já jsem je miloval právě proto, že vypadalo tak domácky a nestylově.Nebylo nejrychlejší z těch tří aut, ale jakmile se jednou dostalo na silnici a nabralo rychlost, vyrovnalo senejlepšímu z nich. Proletěli jsme vilovými čtvrtěmi Charlestonu rychlostí sto dvacet kilometrů v hodině avystřelili na nájezd k I-26. Rádia hrála rockovou hudbu a kadeti si nalévali alkohol, aby si dodali odvahyna nastávající úkol. Jordan nemohl mluvit, protože byl bažant. Já jsem poslouchal nervózní hovor staršíchkadetů, držel se Mikových zadních světel a připravoval se na dvouhodinovou krkolomnou jízdu, na kteroujsme plánovali průměrnou rychlost sto sedmdesát kilometrů.

Za necelou hodinu jsme projížděli kolem Columbie, dobrých sto šedesát kilometrů od Charlestonu, auviděli v dálce napravo světla města. Když jsme dojeli k Newberry, spatřil jsem v zadním zrcátku modrásvětla na voze policejní dálniční kontroly a dupl jsem na brzdu, ale Worrell mi řekl, že ten policista jeabsolvent Citadely, který je do plánu zasvěcen. Hlídkové auto nás dojelo a s modrým světlem před seboujsme se ponořili do borovicových lesů Karolíny, kde se krajina začala pomalu zvedat k horám severně odGreenville. Cítil jsem, že sama země stoupá a mění svou energii směrem k blížícím se kopcům. Nikdy jsem

nejel takovou rychlostí a neujel takový kus, jako když jsme s partou z Citadely proletěli Jižní Karolínou,

doprovázeni dopravním policistou.

Když jsme míjeli výjezd na Clinton, zahlédl jsem nad námi na přejezdu rychle blikající baterku. Daleko napřejezdu před námi jsem uviděl jediné bliknutí světla jako odpověď, tak rychlé, že jsem si vůbec nebyljist, zda jsem je opravdu viděl. Matně jsem si uvědomil, že to byl nějaký signál, ale tolik jsem sesoustřeďoval na řízení, že jsem si na to vzpomněl až druhý den. Když jsme se blížili ke Greenville, PinnerWorrell znovu krok za krokem připomněl kadetům jejich úkoly a ujistil se, že každý člen jeho týmu zná

dokonale svou roli.

„Wigu, ty máš knihovnu. Jenom namaluj slova ‚buldok‘ a ‚Citadela‘ na průčelí. Nestarej se o zadní stranu.Totéž se týká vás všech. Každý se vrátí přesně ve 3.00. Rozumíte, pánové? Bažante, vyjádřil jsem sesrozumitelně?“

„Ano, pane,“ přikývl Jordan.

„Máš dívčí kolej, ty poseroutko,“ řekl Worrell Jordanovi. „Ne abys čenichal kolem spodního prádla našňůře.“

„Pokusím se ovládnout, pane,“ odpověděl Jordan a kadeti na zadním sedadle se zasmáli.

„Zatracená palice,“ počastoval ho Worrell nadávkou, ale znělo to bratrsky. Odbočili jsme z vnitrostátnísilnice směrem k Furmanově univerzitě.

„Co děláš ty, Pinnere?“ zeptal se jeden z anonymních kadetů na zadním sedadle.

„Velitel družstva si vždycky bere nejtěžší práci,“ vychloubal se Worrell. „Já nastříkám sprejem na kostelnápis: „Strčte si Furmanovu chcíplotinu do prdele. Citadela se raduje, že natáhnul bačkory.“

„Ty jsi koumák, Worrelle,“ ozval se hlas s obdivem. „Čirá psychologie.“

„Díky,“ odpověděl Worrell. „Mockrát vám děkuju. Ve Vietnamu budu mít náskok. Kluci jako vy malujouubytovny. Jenom Worrellovi dojde, že by se u baptistů dalo malovat na kostel.“

„Ale ty jsi taky baptista, Worrelle.“

„Já jsem jen stroj na bojování, Dobbinsi,“ opravil ho Worrell. „A tohle je válka, zatraceně.“

Když jsem zastavil vedle Mikova auta poblíž dvouapůlmetrového drátěného plotu, který obklopovalFurmanovo univerzitní městečko, Worrell řekl: „Z tebe by byl dobrý kadet, McCalle. Zatracená škoda, když

takový člověk jako ty vleze do tak krotké školy, jako je karolínská univerzita. Jdeme, kluci. Zachovávejteabsolutní přesnost. Vojenskou přesnost. Máme dokonalý plán, jenom lidská chyba ho může zkazit. Apánové, ve Worrellově armádě neexistuje taková věc jako lidská chyba.“

Mužstvo z Capersova auta už prostříhalo velkou díru do plotu nůžkami na plech a první z maskovanýchkadetů už utíkal s batohem plným plechovek barvy k budovám Furmanovy univerzity, vzdáleným asikilometr. Kadeti byli ve skvělé formě, měli těla vytrénovaná dlouhými hodinami běhu přes překážky azpěvem při rychlém pochodu.

Když jsem otevřel kufr auta, obdivoval jsem rychlost á účelné pohyby kadetů, kteří nahodili své batohy avystartovali k díře v plotě, kudy vnikli dovnitř. Měsíc stíněný mraky se náhle osvobodil a zalil kadetysvětlem, když spěchali přes nízké kopce tiše a svižně jako pstruzi. Sledoval jsem, jak Pinner Worrell mizíza jedním z největších pahorků, a překvapilo mě, když ze stínů za mnou vystoupil se smíchem Jordan

Elliott.

„Budeš mít velké potíže, Jordane,“ varoval ho Capers.

„Ne takové jako oni,“ odpověděl Jordan. „Aspoň ne hned.“ Ukázal napravo, kde zablikala dvakrát baterka

a pak jí odpovědělo světlo vlevo.

„Kdo je v téhle době vzhůru?“ zeptal se Mike.

„Celé univerzitní městečko. Vzpomínáte si na Fergise Swangera?“

„Hrál v obraně za Hanahanskou střední školu. Zatraceně dobrý fotbalista,“ řekl Mike.

Jordan ukázal na další záblesk baterky na východě. „Fergis teď hraje za Furman. Tuhle večer jsem mu

zatelefonoval.“

„Proč?“ zeptal se Capers. „Vždyť toho parchanta ani neznáš.“

„Vyložil jsem mu dopodrobna plán na pomalování Furmanu.“

„Ty všiváku jeden,“ vykřikl Mike. „To je geniální.“

„Ale dvojsečné,“ mínil Capers. „Ti kluci, co jsem je sem vezl, se mi opravdu zalíbili.“

„Tak se pohněte,“ vyzval nás Jordan. „Rychle odjeďte. Jestli zjistí, že jste nás sem dovezli, budete vy i

auta na mraky.“

„Proč?“ zeptal se Capers. „Proč jsi to udělal?“

„Měl jsem spolužáka, který seděl ve stejné jídelně jako já. Měli jsme to štěstí, že jsme jedli s váženým

Pinnerem Worrellem. Až na to, že pan Worrell nechce vyhazovat peníze Citadely na krmení pro bažanty.

Máme teda hladovku, ale má takovou hru. Zjistí, jaká jídla nesnášíme. Já nesnáším růžičkovou kapustu,takže když se zeptal, jestli bych si dal růžičkovou kapustu, řekl jsem: „Ne, pane.“ Přiměl mě sníst veškerou kapustu na stole do poslední růžičky. Ten kluk, Gerald Minshew, nechtěl pít šťávu z rajčat.Worrell mu nařídil vypít dvanáct sklenic rajské šťávy. Minshew se ovšem zapomněl zmínit o tom, že je narajskou šťávu alergický. Na stanici první pomoci skoro umřel.“

„Jaký máš pro to všechno důvod, Jordane?“ zeptal se Mike. „Nenávist ke kapustě a lítost nad Minshewem

nebude to hlavní.“

„Musím se nějak dostat z té školy. Není to nic pro mě. Nesnáším tam všechno vyjma spánku, a potom se

mi zdají sny o Citadele.“ „Tak odejdi,“ navrhl jsem.

Jordan se hořce zasmál. „Vykládal jsem ti to, Jacku. Prosil jsem otce, aby mě nechal vystoupit, ale on otom nechce ani slyšet. Maminka říká, že si musím najít nějaký důstojný způsob, nebo tam musím zůstatčtyři roky.“

„Tomu ty říkáš důstojný způsob?“ podivil se Capers. „Ti kluci dostanou pořádně na prdel.“

„Já taky,“ řekl Jordan a protáhl se dírou v plotě. Jenom zamířil na západ kolem plotu, místo aby šel za

ostatními kadety.

„Vrať se prostě s námi,“ přemlouval jsem ho. „Lidi z Furmanu tě zabijí.“

„Kdyby to neudělali, každý by věděl, že jsem je upozornil já,“ řekl Jordan. „Díky, kluci. Nikdy vámnezapomenu, co jste pro mě dnes v noci udělali. A teď jeďte, než vás chytí.“

Když Jordan zmizel za kopcem, vypukl sto metrů před námi obrovský křik. Pět set studentů z Furmanu

dokonale dvojitě obklíčilo kadety z Citadely a odřízlo je od únikové cesty. Byl dán nějaký signál, univerzitníměstečko náhle zaplálo světly a asi tisíc studentů schovaných na strategických bodech vyskočilo a chytilopřekvapené a zoufale nepočetné kadety.

Byl jsem tak hypnotizován divokou mužností řvoucího davu, že jsem se skoro nestihl vrátit zpátky doauta, když se hlouček hráčů baseballu s pálkami rozběhl k zaparkovaným autům. Skočili jsme za volanty avyrazili po blátivé cestě. Přes plot létaly baseballové pálky, dělaly mi důlky do kapoty a rozbily Mikovi

zadní okénko.

Zastavili jsme na silnici I-26 u benzinové pumpy s celonočním provozem načerpat benzin a dát se zase

dohromady.

„Co to vlastně mělo být?“ zeptal jsem se.

„Měli bychom se stydět, že jsme ty kadety opustili,“ prohlásil Capers.

„Máš pravdu, Capersi,“ řekl jsem. „Vrať se pro ty svoje, jak bylo v plánu.“

„Ty nevíš, co je bratrství, ty do žádného bratrstva nepatříš.“

„Nepoučuj mě o bratrství, ty chlapečku z bratrstva,“ řekl jsem. „Vrať se pro kadety.“

„Jordan nás podvedl,“ pokračoval Capers.

Zakroutil jsem hlavou. „Jordan je náš přítel a my stojíme za ním.“

„Panebože,“ řekl Mike. „Dělá věci, na které by člověk nikdy nepřišel.“

„Je nebezpečný,“ poznamenal Capers.

„Pokud vím,“ zasmál se Mike, „tak jen kadetům z Citadely.“

A opravdu byl nebezpečný těm statečným, neotesaným kadetům, kteří té podzimní noci podnikli cestu do

Furmanu. Šestnáct jich vklouzlo do univerzitního městečka a žádný neodešel po svých. Jednoho chytili do

lasa na dubu a stáhli ho dolů na zem, kde ho dav napůl ušlapal. Pinner Worrell měl zlomenou čelist a třižebra naražená, protože se pokoušel stříkat sprejem na řadu útočníků, kteří ho porazili. Podle záznamůprvní pomoci v greenvillské okresní nemocnici patřil mezi tři lidi se zlomenou čelistí. Sedm kadetů bylo donemocnice přivezeno v bezvědomí, mezi nimi Jordan Elliott.

Jordan byl také jediným kadetem, který se dostal k nějaké budově a znesvětil ji slovem „Citadela“. Stříkalto sprejem na tělocvičnu, když ho uviděla hlídka, která spustila poplach. Jordan utíkal a chlapci z Furmanu

běželi za ním jako o závod, který Jordan musel prohrát. Běžel ke klidnému jezeru, kterého si všiml naWorrellově mapě, když plánovali výpravu. Když už cítil pronásledovatele skoro u sebe, skočil po hlavě dostudené listopadové vody a začal co nejrychleji plavat kraulem ke vzdálenému břehu. Za sebou uslyšel pět

nebo šest pronásledovatelů, jak vlezli do vody a zaskučeli zimou, která se do nich zakousla. Protože uměl

plavat jako vydra, několikrát měl naději, že by mohl svým pronásledovatelům utéct.

Pak uslyšel zvuk čtyř kánoí, které se vydaly na vodu zároveň. Ohlédl se a uviděl na každé z nich čtyřisvalnaté veslaře, jak sehraně pádlují k němu. Zasmál se a otočil se ve vodě k nim. Když se k němupřiblížila první kánoe, potopil se pod vodu a podařilo se mu ji převrhnout, ale jedno veslo ho uhodilo dotýla tak, že začal krvácet. Než ucítil, že se potápí do černé vody, uviděl stíny pádel, jak se vynořují

pomalým pohybem všude kolem. Znovu a znovu a znovu.

Jordan měl těžký otřes mozku a byl posledním kadetem, kterého propustili z greenvilleské okresnínemocnice a pod dohledem vrátili do Citadely. Jako ostatní kadeti před ním i on byl vyloučen pronepřípustné chování. Když ho vedli do pokoje, aby si zabalil věci, kadeti v kasárnách se shromáždili podélzábradlí a uspořádali mu tak hlasité a dlouhé ovace, když odjížděl, že i zuřivost generála Elliotta bylazmírněna závěrečným triumfálním hurá, které provolali vojáci jeho synovi.

Zbytek semestru bydlel Jordan u rodičů v Camp Lejeune. V lednu se zapsal na Univerzitu Jižní Karolíny,kde jsem mu na dveře vedoucí do ložnice nastříkal sprejem: „Ať žije Furman!“

–––––-Kapitola–––––

třiatřicátá

Prvního června mi zatelefonovala Lucy a zeptala se, zda bych k ní nezaskočil sám na návštěvu. Její hlasmě vylekal, vzbudil ve mně předtuchu špatné zprávy. Když jsem přišel, řekla mi, že se minulou nocprobudila a náhle ve tmě ucítila lehkou, téměř neznatelnou změnu v těle, jako tiché otočení válečků vzámku na heslo. Vždycky uměla číst signály svého těla a každé těhotenství poznala dlouho předtím, než jíje potvrdili lékaři. Když minulou noc ležela zpocená v posteli, poznala, že se vrátily buňky, které se ji snaží

zabít. Leukemie se dala znovu na pochod a tentokrát vyhraje, řekla mi Lucy.

Ačkoli jsem viděl matku plakat už dřív, nikdy předtím neplakala nad svou smrtelností. Udělala všechno, co

jí doktor nařídil, a přesto ji neminul rozsudek smrti. Myslím, že neplakala ze sebelítosti, ačkoli to měnapadlo první, když jsem u ní seděl v roli ohromeného svědka. Jak plakala, začal jsem ji chápat. Člověkpláče kvůli ztrátě krásného světa a všech rolí, které už nebude moci hrát. Temnota nabírá různé významy.

Lidské tělo se začíná připravovat na poslední chvíle, na klid a mír neustálého ticha. Přihlížel jsem, jak sematka pokoušela představit si svět bez Lucy Pittsové. Zpočátku se to zdálo nepředstavitelné, ale slzy jípomohly zavlažit cestu. Pomyšlení na smrt v prostředí, kde žila, ji zkrušovalo. Pláčem přede mnoupodnikla Lucy první krok ke smířenému umírání.

Lepší syn by matku objal a utěšil. Ale moje tělo bylo plaché, když došlo na důvěrné dotyky. Položil jsem jíruku na rameno a zase ji stáhl, jakmile jsem se dostal do blízkosti jejího těla. Vypadalo to, jako by jizármutek činil nebezpečnou, nabitou elektřinou. Ale v pozadí nějaká stará šifra signalizovala přechod krezignaci. Znovu jsem k ní vztáhl ruku, ale ruka nepřeklenula vzdálenost, která se náhle mezi námirozevřela. V dopoledním horku jsem cítil, jak se mi kolem srdce tvoří ledový krunýř. Seděl jsem beze slova pokoušel se nalézt taková, která by matce přinesla klid. Věděl jsem, že bych ji měl vzít do náručí, a tak jsem tam seděl ochromený a příliš mnoho jsem o všem přemýšlel. Tím jsem promeškal ten nejcennější aživotně důležitý okamžik. Nedokázal jsem si představit dotyk, aniž by se vynořily vidiny rdoušení a ztrátydechu, vedoucí k nejhlubším říším hrůzy. Tam, kde jiní muži utěšovali ženy v náručí, já jsem trpělpředstavami o náhlé ztrátě dechu v sevřeném hrdle.

Seděli jsme vzadu za domem, poslouchali vlny na pláži, jak se valí jedna za druhou, a Lucy mi potvrdila,že prožívá poslední měsíc svého života. Řekla, že je čas, aby uspořádala svoje záležitosti, povědělapravdu, která se musí říct, a vysvětlila dětem, že je neopustila v rákosí toho dne, kdy se narodily, ačkoli si

uvědomuje, že si myslíme, že to tak bylo. Soudili jsme ji nespravedlivě a na základě tajného hlasování za

jejími zády jsme ji vyhlásili svým láskyplným katem.

Chránila nás od hrůz vlastního dětství, ale nepřipravila nás na běžné utrpení. Lhala o tom, kdo je a odkudpochází, protože chtěla, abychom měli čistý start do světa, který s ní od samého začátku špatně zacházel.

Myslela si, že láska je její nejsilnější, nejautentičtější součástí, ale přesto se bála, že ji nikdy pořádněneprojevila, že ji držela příliš pevně v sobě. Na prahu smrti chtěla, abych věděl, že své syny milovala tolik,

až ji to děsilo. Aby ten strach skryla, milovala nás tajně, přeměnila tu lásku ve výstřední formukontrašpionáže, která měla vlastní hesla a kódy mlčení. Své city k nám přikryla trny a ovinula ostnatýmdrátem a do všech růžových zahrad, které k nim vedly, nakladla miny. Její děti křižovaly ta podminovanápole znovu a znovu, aby se k ní dostaly. Kdyby věděla, že láska se musí dobývat a zasloužit, předala bynám tu lekci.

Teprve když jí rakovina začala ukrajovat život, vzpomněla si na malé děvče, kterým kdysi byla. Bylo tototéž děvče, které mělo potíže s láskou. Láska musela překročit práh hořícího domu, kde její otec zahynulv požáru založeném matkou. Láska musela chodit po špičkách pod tělem její nešťastné matky, která seoběsila na železničním mostě. Jak si musela připadat láska se skvrnami krve na rukou? Cítil jsem, že se mi

matka pokouší tohle všechno vysvětlit a najít k tomu vhodná slova. Ale jazyk ji zradil a já jsem zaseslyšel jenom vlny. Ztěžka dýchala. Byl čas dát dům do pořádku a pokusit se napravit škody, než zemře.Takový slib mi dala toho rána, kdy mi řekla, že se u ní znovu objevila leukemie a usídlila se v jejím těle,tentokrát jako stálý host.

Doktor Pitts přišel za námi ven a já jsem viděl, že mu matka tu zprávu už svěřila. Přišel k ní, hladceoholený a dokonale upravený, takže až ke mně bylo cítit pronikavou vůni kolínské. Zvedl matku ze židle aona se mu zhroutila do náručí. Její manžel ji objímal a já jsem se poučil o tiché síle mužů, když jí šeptalněco, co jsem neslyšel. Viděl jsem na matce v jeho náručí, jakou útěchu jí poskytuje jenom tím, že se jíotevírá. Ani jeden z mužů naší rodiny by nebyl schopen takového životně důležitého, ale velice prostéhogesta. Matka mu schovala obličej na prsou a já jsem se odvrátil, protože jsem si uvědomil, že v tomokamžiku hořkosladké důvěrnosti jsem vetřelcem.

„Myslím, že bychom měli odvolat tu oslavu pro Lucy,“ navrhl doktor Pitts. „Můžete to sdělit bratrům,

Jacku?“

„Ne,“ protestovala matka a odtáhla se od něj. „To je moje oslava a bude se konat.“

„Chtějí slavit tvoje uzdravení,“ upozornil ji doktor Pitts.

„Nikdo nebude vědět, že se nemoc vrátila,“ řekla. „Bude to naše tajemství. Neexistuje žádný zákon, že sejim musí říct všechno. Nebo existuje, synu?“

„Neexistuje,“ souhlasil jsem.

„Koupím si v Atlantě pěkné šaty,“ pokračovala a políbila doktora Pittse na tvář. A pak mě zmrazila,protože dodala: „V těch mě pohřbíte.“

A tak jsme s bratry začali plánovat slavnost na počest naší matky, která se bude konat první pondělí vzáří, na Den práce, a kterou jsme všem ohlásili jako oslavu toho, že matčina leukemie ustoupila a přesrok ji nechává na pokoji. Když jsme si rozdělovali úkoly, čerpal jsem podivnou útěchu z faktu, že žádný zbratrů ještě neví, že matčiny bílé krvinky se daly znovu na pochod. Její krev nás všechny lekalanebezpečím, které se v ní skrývalo, a zradou, kterou na matce spáchala. Ačkoli jsme si byli vědomi jejísmrtelnosti a přijali ji na úrovni ducha i těla, nikdy jsme si nedovedli představit fakt, že by nás matkamohla jednoho dne opustit. Protože byla tak mladá, když jsme se narodili, připadala nám vždycky spíš jako starší sestra a důvěrnice než jako matka. Když jsme byli starší, stále nás překvapovala její složitost anedokázali bychom ji popsat několika nenucenými, rychlými větami. Kdyby byl každý z nás přinucen toudělat, bezpochyby by vznikly popisy pěti různých žen z různých zeměpisných délek nebo dokoncerůzných slunečních soustav. Lucy byla hrdá na to, že je záhadná, nezařaditelná a nečitelná jako noc.Rozplakala se, když jsme jí pověděli o slavnosti, kterou pro ni chceme uspořádat. Bratři si ty slzyvysvětlovali jako slzy vděčnosti, ale já jsem věděl, že pláče nad tím, jak její synové vehementně odmítajíuznat, že umírá. Mike Hess nabídl svůj dům na plantáži jako místo konání oslavy a slíbil, že dodá alkohol.Dallas, Dupree, Tee a já jsme strávili celý týden shromažďováním jídla. Chtěli jsme, aby to byl denvýjimečné radosti, kterým oslavíme Lucyino vítězství nad těžkou nemocí.

Doktor Peyton zavolal z nemocnice výsledky rozboru krve a potvrdil, že nemoc se znovu objevila. Řekl

matce, že musí hned další den nastoupit do nemocnice na chemoterapii.

„V žádném případě, doktůrku,“ odmítla ho. „Já už vím, co je to chemoterapie. Způsobila mi daleko většípotíže než samotná leukemie. Moji chlapci pro mě připravují oslavu a já ji ani za celý svět nechci

promeškat.“

„Jak chcete. Ale zatímco si budete pochutnávat na smažených garnátech, zhoubné buňky budou mít volnépole působnosti.“

„Přečetla jsem si o své nemoci v manželových lékařských knihách. Podle nich je ten druh rakoviny, kterýmám, zvlášť úporný a nemám šanci přežít, ať se podrobím chemoterapii nebo ne.“

„Vždycky je nějaká šance, Lucy,“ odpověděl mladý lékař.

„Ta šance tu bude i po té oslavě. Moji synové ji připravovali celé léto.“

„Proč je pro vás ta oslava tak důležitá?“

„Protože to bude poslední slavnost, které se na zemi zúčastním, a chci si užít každou minutu. Přijďte také,moji chlapci umějí skvěle vařit.“

S myšlenkou na uspořádání velkolepé, nezapomenutelné slavnosti na počest Lucy přišel Tee. Jakmile sena tu představu upnul, pobláznil nás a přiměl dotáhnout podrobnosti.

„Já jsem v tomhle podniku na vymýšlení,“ řekl nám. „Na vás je, abyste zařídili praktické věci a sehnalivšechno potřebné.“

„Kolik lidí si představuješ, že pozveme?“ zeptal se Dallas.

„Množství není omezeno,“ odpověděl Tee.

Řekli jsme Lucy, že si může pozvat lidi bez omezení, a ona nás vzala za slovo. Její srdce změklo i vůčinepřátelům a oči se jí zakalily, když nám vykládala, proč přestala mluvit s jistými ženami ve městě. Bylo jí

líto každého, kdo ji neznal poté, co sebrala odvahu a vykopla ze svého života soudce. Byla tvrdším

vydáním sebe samé, když se usilovně pokoušela napravit všechny pohromy, které soudce způsobilbrázdou svých flámů a výpadků v opilosti. Nebylo spravedlivé, že její život měl skončit, právě když sevšechno spravilo a pohybovalo konečně přímočaře. Byla nadšená, že jí chceme uspořádat takový večírek,a dojalo ji, když mnoho lidí potvrdilo účast.

V posledním srpnovém týdnu jsme s bratry vstali brzo a jeli nachytat ryby na oslavu. Tee a Dupree vyjeli

s člunem na jezero Moultrie a nachytali okouny, kteří v těchto chladných, uměle vytvořených hloubkách

jezera poblíž Columbie vyrostli do nevídané velikosti. Silas McCall a Max Rusoff si koupili povolení a celý

týden lovili garnáty, ačkoli oba už překročili osmdesátku. Sami garnáty připravili a uskladnili je v litrovýchnádobách v ledu a mořské vodě. Shánění pochoutek na oslavu bylo obřadné a bylo to gesto přátelství.Jenom doktor Pitts a já jsme byli obtíženi vědomím, že rakovina brzy zničí Lucyinu vitalitu a její pověstnou

růžovou pleť. Věděli jsme, že vysychá zevnitř.

Večer před slavností nás Lucy na ostrově Orion zavedla k přemístěným hnízdům za svým domem na pláži.

Tady se svými dobrovolníky znovu zahrabala vejce, která začaly karety klást do teplého, netknutéhopísku 15. května. Místo bylo ohraženo plochými, hranatými tyčemi a drátěným pletivem. Eroze pláže hrozivě pokračovala a zuřivé bouře ukrajovaly písek na pobřeží. Čtyři hnízda byla smetena, než Lucystačila informovat státní odbor ochrany divokých zvířat, že nebude brát na vědomí jejich příkaz nechathnízda tam, kam želvy vejce nakladly. Pohled na vejce nasáklá mořskou vodou a rozbitá kraby amořskými ptáky ji rozesmutňoval. Každý zlatý žloutek, který našla vyschlý na skořápce, pro ni ztělesňovaldalší článek řetězu vyhubení jednoho živočišného druhu. To léto bylo na ostrově třicet sedm hnízd a ona ijejí spolupracovníci přestěhovali dva tisíce sedmdesát čtyři vajec do školky, na kterou viděla ze své

verandy.

V horkém písku se želvy líhly za dva měsíce a ani při líhnutí malých želviček nepokládala Lucy za vhodnédržet se do písmene zákona. Pokud někdo podle směrnic odboru ochrany dostal povolení přestěhovathnízdo, což ale Lucy nedostala, nesměl se už pak hnízda dotknout, jakmile byla vejce znovu v písku.Odbor se držel Darwinova učení, že zákony přirozeného výběru mají mít přednost a má se jim dovolit, aby

se vší přísností rozhodly, kdy se mají želvy vyklubat z hnízda a vydat se na cestu k moři.

Ale Lucy za ta léta viděla příliš mnoho ztrát, které pokládala za zbytečné a marné. Jednou našla desetželviček nacpaných jako konzervy v krabím doupěti, většina z nich byla ještě naživu a bezmocně čekalana kraba, až jim ukousne hlavu a pochutná si na ní. Viděla, jak mezi želvami běhají mývalové a perou se

o ně s racky, kteří na želvy útočili shora, ukusovali jim hlavy a jejich krunýře pak pouštěli do mělkýchvlnolamů. Také byla svědkem toho, jak se želvy dostaly k vodě a tam je pochytali lstiví modří krabi, kteřína ně čekali v příboji, nebo je ve větší hloubce spolykali malí žraloci.

Ačkoli nemohla nic dělat s nepřáteli, kteří je čekali v moři, vymyslela plán, který všem želvám poskytovalpřinejmenším šanci dostat se do moře. Pokaždé, když to léto sebrala nějaké vejce, porušila zákon státu,ale téměř každá želvička pod její ochranou poznala chuť mořské vody, než se vydala na svou cestu kSargasovému moři.

Den před slavností matka za slunce západu vyšla z domu s Leou za ruku a já s bratry jsme šli v řadě zanimi. Nesla kbelík a velkou lasturu na hrabání písku. Betty a Al Sobolovi, její hlavní pomocníci, už čekali sobvyklým shlukem turistů a jejich vzrušených dětí. Zpráva o chránění želv se už roznesla a z pomociželvám se stala hlavní turistická atrakce ostrova hned po golfu. Lucy měla přísná pravidla a turisté semuseli podrobit přísné disciplíně. Museli zůstat za vymezeným prostorem, který Lucy vyznačila.

„Je hnízdo zralé?“ zeptala se Lucy Betty Sobolové.

„Podívejte se sama,“ odpověděla Betty. „Jsou připravené jít do moře.“

Lucy počkala, až se kolem ní shromáždíme a diváci se rozmístí na doslech. Brala svou roli učitelky svelkou vážností, a když šlo o želvy, neviděla v tom žádnou komickou stránku.

Vnesla do programu ochrany želv tentýž smysl pro styl, se kterým kdysi přednášela příběh o Shermanovia Elizabeth. Co říkala, se nedalo napsat na plakáty, ale měla v hlase skutečnou upřímnost a pravdivost.Kdysi, než se ostrov Orion začal osidlovat, přicházely na stejnou pláž stovky želv. Opakovala se stejnáhistorie jako v případě mnoha živočišných druhů na celém světě, než obrovský, pomalý, smrtonosný tanec

hubení nabral rychlost, jak člověk otravoval a zamořoval odpadky všechno, co nejvíc miloval.

Lucy ukázala na hnízdo, které se chystala odkrýt, a vysvětlila dětem, že písek se propadl do měkkéhotunelu, což znamená, že želvy už rozbily skořápky vajec a začínají se vyhrabávat. Vysvětlila, že do tohozasáhnou proto, aby dali co největšímu počtu želv co největší možnost přežít nebezpečnou cestu k vodě.Děti vydechly údivem, když jim řekla, že jen jedna z těch želv přežije tak dlouho, aby se mohla vrátit na

stejnou pláž a naklást tam vejce.

„Mnoho z nás už nebude na světě, až se ta osamělá želva vrátí,“ pokračovala Lucy. „Chtěla bych, abystemi slíbily, děti, že se někteří z vás každé léto vrátí a pomohou zajistit, aby ty želvy přežily. Slibte mi to,děti, zvedněte ruku.“

Lea vystřelila ruku vzhůru jako první a všechny děti, které stály a pozorně poslouchaly v půlkruhu, jinásledovaly. Lucy si všimla té jednohlasnosti, přikývla a klekla si do písku, aby prohlédla obrysy hnízda.

„Dnes večer to vykopeš ty vlastnoručně,“ řekla Lee a ta začala odhazovat písek z prohlubeniny. Kdyžnabrala čtvrtou hrst písku, držela v ní zmítající se elektrické tělo malé želvičky.

„Musíme pořádně počítat,“ upozornila ji Lucy. „V tomhle hnízdě bylo sto devatenáct vajec.“ Převzala prvníželvu, prohlédla ji, zda nemá vaječný žloutek přilepený k bříšku, a položila ji do kbelíku.

„Jedna,“ počítala Lea a vytáhla dvě další želvy a podala je babičce. Přihlížející děti vykřikovaly a tlačily sedopředu.

Lucy prohlédla každou želvu, jestli nemá na krunýři vaječný žloutek, který by ji v moři potopil. Malásvětlovlasá holčička utekla mamince a zeptala se Lucy, zda by si mohla jednu želvičku pochovat. Lucypoložila želvu na pětiletou dlaň a zeptala se: „Jak se jmenuješ, maličká?“

„Rachel,“ odpovědělo dítě.

„Dej ji do kbelíku. Tahle želva se bude jmenovat Rachel.“

„Je moje?“

„Je to tvoje želva na věky věků,“ odpověděla Lucy.

Lea vytáhla devadesát šest želviček, které byly schopné podniknout cestu do moře. Dvacet tři želvy bylyještě obtížené žloutkem, který budou muset vstřebat, než ozkouší svou sílu v Atlantiku. Lea je zasezahrabala do stejného písku, který odstranila. Uhladila hnízdo dlaní a přikryla pletivem, aby na ně

mývalové nepodnikli ráno nájezd.

Dav se vydal za Lucy a Leou k moři, vzdálenému padesát metrů. Rukojetí zlomeného železnéhopohrabáče nakreslila Lucy do písku půlkruh a řekla divákům, že ho nesmějí překročit. Lidé se rozptýlilipodél vymezené čáry a zblízka přihlíželi, jak Lea překlopila kbelík a devadesát šest želviček se vyvalilo ven

a začalo se hrabat k moři. Nastal příliv a valil se k severu, když se malé karety, posedlé náhlým životem,každá velikosti stříbrného dolaru a barvy nevyleštěných vojenských bot, neuspořádaně rozlezly, obtíženynáhlou odpovědností za svůj osud. Dav začal jásat a pobízet je, zatímco si pomalu a nezkušeně razilycestu k hučícímu příboji. Jedna z želv spěchala první a dostala se daleko před ostatní. Ale další sepohybovaly stejným směrem.

„Jak vědí, že mají jít k moři?“ zeptala se nějaká mladá matka.

„Vědci soudí, že podle světla.“ vysvětlila Lucy.

„Co si myslíte vy?“ ptala se matka.

„Jsou to jihokarolínské želvy jako tady moji chlapci,“ řekla Lucy a usmála se na nás. „Myslím, že slyší vlny.Myslím, že prostě milují ten zvuk, který je pro ně jako hudba na pláži.“

Když se první želva dostala k vodě, převalila ji první vlna na záda. Nenechala se však odradit a rychle senarovnala. Ucítila živel, který jí byl vlastní, a když se přivalila další, želva už plavala. Pouhý instinkt dovedlty malé želvy do příboje, jak se jim pach pláže vtiskl navždy do čerstvě vylíhlých, primitivních mozků.Jakmile se vydaly na cestu k moři, mohli jste je vzít na meziplanetární let na Mars, vysadit je na pláž Lidov Benátkách, a stejně by se vrátily zpátky na ostrov Orion, aby tam nakladly svá vejce. Instinkt domova v

nich byl silný jako vrozený talent.

Když se všechny želvy dostaly do moře, uviděl jsem v Lucyině tváři radost. Nikdy ji neunavilo sledovat tamalá stvoření, jak se probíjejí přes písek a dosahují moře. Jakmile byly ve vodě, odstartovaly jako mladístrnadové na první let. Pozorovala, jak se jejich malé hadí hlavičky objevily na hladině větrem bičovanéhomoře, aby se nadechly a vydaly na slavnou a nebezpečnou cestu. Její štěstí bylo zaslouženou radostí, okterou se mohla podělit s cizími lidmi.

„Leo,“ ozvala se a vzala Leu opět za ruku, „pokaždé, když to vidím, připadám si, jako bych znovu objevila

Boha.“

Nějaká mladá matka s rezavými vlasy přišla k Lucy a oslovila ji: „Tohle je proti zákonu, ne? Četla jsemnedávno článek o tom, že člověk má nechat přírodu, aby si poradila sama.“

„V tom případě příroda chce, aby karety vymřely,“ prohlásila Lucy.

„Pak je to boží vůle,“ řekla žena.

„Možná. Ale já s tím zatraceně nesouhlasím,“ vybuchla Lucy.

„Chtěla byste se stavět proti boží vůli?“ zeptala se žena. Na krku měla řetízek se zlatým křížkem.

Lucy odpověděla: „To není poprvé, co spolu my dvě nesouhlasíme. Už jste tady při líhnutí želv potřetí.“

„Ne, počtvrté,“ opravila ji žena s rezavou hlavou a odvrátila pohled z pláže k řadě domů.

„Zůstaňte tu na Den práce v pondělí,“ oslovil ji John Hardin. „Pořádáme pro matku velkou slavnost.

Všichni jsou zváni.“

„Tak dlouho tady nebudu,“ řekla žena a Lucy uviděla, jak se jí v očích odrážejí otáčející se modrá světla.

„Vlastně musím hned odejít.“

„Neměla jste volat policii,“ poznamenala Lucy. „Pokouším se pomoct želvám, aby měly šanci bojovat.“

„Porušujete zákon,“ odporovala žena. „Já jsem studovala biologii. Zasahujete do přírodního procesu.“

„Dámo, vy jste zavolala na moji matku policii,“ ozval se výhrůžně John Hardin a postavil se do cesty ženě,

která se dávala na ústup. „Zab ji, Johne Hardine,“ vyzval ho Tee.

„Buď zticha, Tee,“ varoval ho Dupree a postavil se mezi Johna Hardina a ženu. „Uklidněte se. Všechno sedá vysvětlit.“

„Moje matka má leukemii, vážená,“ rozčiloval se John Hardin stále víc, jak se policie přibližovala. „Myslíte,že jí vězení pomůže v boji s rakovinou?“

„Nikdo nesmí porušovat zákon,“ tvrdila žena.

„Kolik let dostanu, když tu ženskou zabiju, Dallasi?“ zeptal se John Hardin, zatímco někteří turisté začalimezi sebou vzrušeně hovořit a jedna žena zakřičela na policii, aby si pospíšili.

„To by se neposuzovalo jako připravovaná vražda,“ uvažoval Dallas. „Rozzuřil ses, když chtěla nechatzavřít matku, která umírá na rakovinu. Myslím, že by sis pravděpodobně odkroutil tři roky a za dobréchování by ti to ještě snížili.“

„Moji synové si rádi dělají legraci, drahoušku,“ uklidňovala Lucy vyděšenou ženu.

„Ale já jsem strávil půlku života v blázinci v Columbii,“ namítl John Hardin. „Porota by se určitě slitovala

nad ubohým schizofrenikem.“

„Nech toho, Johne Hardine. A ty ho přestaň popichovat, Dallasi. Uklidněte se, drahoušku. Zajděte ke mnědomů a dejte si něco k pití,“ řekla Lucy a zdvihla prst jako varování pro nás zbylé, když se blížil šerifdoprovázený mladou ženou, která pracovala pro odbor ochrany divokých zvířat.

„Ale, ale, šerife,“ podivila se Lucy. „Co tady děláte v takový pěkný večer, když vám pytláci zabíjejí zvěřmimo sezonu a staří chlapíci stojí v zástupech kolem mořských ramen a líčí na garnáty?“

„Dostal jsem na vás stížnost, Lucy,“ oznámil šerif Littlejohn.

„Já mám stížností na vás plnou zásuvku,“ přidala se zaměstnankyně odboru Jane. „Ale Lucy trvá na tom,

že ví všechno líp než jakékoli zákony.“

„Když toho tolik víte, vysvětlete mi, proč jsou karety ohrožený druh?“ zeptala se Lucy. „Jako tvůj oficiální obhájce ti radím, abys byla zticha, mami,“ ozval se Dallas.

„Maminko, oni tu paní od želviček zavřou?“ rozplakala se nějaká holčička.

„Dělám tu samou práci už léta. Stejným zatraceným způsobem,“ prohlásila Lucy. „Pořád mi měníte

pravidla.“

„Mám tady na vás zatykač, Lucy,“ oznámil šerif Littlejohn.

„Podívejte, šerife, matka je nemocná. Nemůže strávit noc ve vězení,“ zasáhl jsem.

„Chodil jsem s tebou do školy, Littejohne,“ vmísil se do toho Dupree. „Propadl jsi z angličtiny.“

„Dostal jsem čtyřku,“ tvrdil Littlejohn.

„Má tu někdo hever?“ zeptal se John Hardin davu. „Praštím tu ženskou s rezavejma vlasama tak, že se z

ní stane návnada na kraby.“

„Slyšel jste ho, šerife,“ vykřikla žena. „Vyhrožuje mi v doslechu představitele zákona.“

„Tomu v hlavě haraší víc hlasů, než můžete slyšet v televizi,“ odpověděl šerif. „Nevšímejte si ho.“

„Jaký zákon byl porušen, šerife?“ zeptal se Dallas.

„Nikdo nesmí vniknout do želvího hnízda,“ odpověděl šerif.

Jane z ochrany divokých zvířat dodala: „Lucy jim pomáhá do moře. To je proti zákonům.“

„Moje matka se dnes nedotkla žádného hnízda,“ řekl jsem. „Máte tu plnou pláž svědků. To hnízdo jsme

vykopali já a moje dcera. Je to pravda?“

Dav souhlasně zamumlal.

„Tak tedy s potěšením zavřu vás, Jacku.“

„Ale ona to celé řídila,“ zasáhla žena s rezavými vlasy. „Rozhodně se to dělo podle ní.“

„Nasaďte mi želízka, Littlejohne,“ prohlásila Lucy dramaticky před davem. „Budu na titulní stránce novin v

celém státě.“

Za šerifem zazněl mužský hlas: „Nechte mou ženu na pokoji, Littlejohne.“ To byl doktor Jim Pitts, který

přiběhl ze zastíněné verandy, aby zjistil, co se děje. „Dělali z těch želvích vajec lívance a oplatky, když

jsme na ostrov přišli. Lucy to všechno změnila.“

„Jděte domů, lidi,“ zavolal šerif na dav, ale oni se nechtěli rozejít, zůstali pobouřeně v hloučku a čekali,

jak se střet vyřeší.

„Obětuje pro ty zatracené želvy všechno,“ pokračoval doktor Pitts. „Skutečně všechno.“

„Neříkáme, že v minulosti neodvedla dobrou práci…“ prohlásila Jane. „Já jsem všechny ty želvy vykopala,

šerife,“ řekla Lea. „Dala jsem je do kbelíku a odnesla sem na pláž. Babička neudělala vůbec nic.“

„To je pravda,“ ozvali se lidi z davu.

„Jestli se tě někdo dotkne, mami, zabiju ho holýma rukama,“ vykřikl John Hardin a postavil se mezi šerifa

a matku.

„Na tom zatykači je napsáno vaše jméno, Lucy,“ oznámil Littlejohn.

„Promiňte, jenom si odskočím do vězení,“ obrátila se na nás Lucy. „Pojď se mnou, Dallasi, a složíš za mě

kauci.“

„Ty věříš nějakému zatracenému právníkovi v téhle zemi?“ zeptal se John Hardin. „Po Watergate nevěřímani jednomu z těch parchantů, i kdyby mi jen dával telefon na pánské záchodky.“

„Buď zticha, Johne Hardine,“ napomenul ho Dupreee. „Mluvíš, jako když potřebuješ injekci.“

„Člověk řekne svoje mínění, Dupree, a ty už sháníš thorazin.“

Šerif Littlejohn ukončil rozhovor tím, že Lucy nasadil želízka jednoduchým, úsporným pohybem, kterýkaždého překvapil. Lucy udělala dva kroky k policejnímu autu, vedena šerifem, který ji pevně držel zaloket. Potom zhatila všechny plány na své uvěznění, protože omdlela a padla na písek hlavou napřed.

Doktor Pitts se k ní vrhl a zvedl jí hlavu, zatímco se John Hardin pustil do ženy s rezavými vlasy a srazil ji

do písku. Bratři Johna Hardina odtáhli, ale ještě stačil dát Teemu ránu pěstí do zubů a pořádně kopnoutDallase do pohlaví, zatímco dav začal hlasitě křičet, takže někdo, kdo seděl u domu na pláži, zašel dovnitřuvědomit bezpečnostní hlídku u brány na ostrov.

Šerif vystřelil jednou do vzduchu, aby zjednal klid, a doktor Pitts na všechny zakřičel, aby o krok ustoupili

a nechali Lucy prostor k dýchání. Šerif Littlejohn vydechl, sklonil se a odemkl pouta, která spojovala

Lucyina zápěstí. Lucy se zdála křehká jako nějaká lastura, povalující se po bouři na pláži. Doktoru Pittsovitekly slzy, ale byly to divoké slzy hněvu, ne zármutku. Pokusil se promluvit, ale zajíkával se nad tělem své

manželky, jak mu zuřivost brala slova. Znovu jsem si pomyslel, že tento cizí člověk, který se oženil smatkou, ji miluje daleko víc, než si uvědomujeme.

„Po celém okrese se znásilňuje, vraždí, krade, berou se drogy a ubližuje na zdraví,“ zaječel Tee, „a váženýšerif chce drze uvěznit naši matku, zastánkyni přírody, která má leukemii. Dobrá práce, Littlejohne, jste

srab dvacátého století.“

Dav se pomalu rozplýval, měnil tvar a mizel jako kouř v měkkém slábnoucím světle, zatímco měsícvystrkoval čelo nad vodou na východě. Poklekl jsem a zvedl matku do náruče. Vydal jsem se s ní k domu.Doktor Pitts nám šel v patách a pořád hledal slova. Dallas vzal Leu, hodil si ji na záda a vydal se také za

námi.

Když jsem pak v domě zanesl Lucy do ložnice, kde nabyla aspoň tolik síly, aby se napila vody, převléklado nočního prádla a usnula, doktor Pitts vybuchl.

„Musím vám něco říct, chlapci,“ začal, když si nalil odlivku skotské. „Vím, že svou matku milujete a že ona

miluje vás, ale zabijete ji rychleji, jestli se nebudete trochu ovládat. Všichni se musíte naučit být v nějaké

místnosti, aniž byste ji úplně zaplnili. Musíte se naučit být na scéně a nemít ji celou pro sebe. Nemusítebýt nejzábavnější, nejdivočejší, nejbláznivější, nejvýstřednější nebo nejhlasitější osoby na zemi, abystepřitáhli Lucyinu pozornost. Miluje vás všechny, ale kolem vás je příliš mnoho vzruchu, chlapci. Žádám vás,

abyste nedělali ze všeho aféru. Všeho je nadmíru, když jste u toho vy. Naučte se trochu uvolnit,promyslet si věci, podívat se na ně v klidu a za normálního tempa. Proč to je u vás nemožné, McCallovi?Proč musí každý den vypadat jako domácí scény z apokalypsy? Vaše matka si od toho všeho potřebujeodpočinout. Potřebuje klid. A zítra pro ni pořádáte slavnost, na kterou je pozváno celé město. Všichni.Nepotkal jsem jedinou duši, která by nebyla pozvána na Lucyinu oslavu. Černí, bílí, všichni volali, žepozvání na zítřek přijímají. Sama Lucy nezná dobrou polovinu z nich. Každou obvyklou příhodu měníte nadivadlo a na extravagantní zážitek. Přitahujete hluk a zmatek. Všichni máte rádi to, co pro Lucy nenídobré. Zabíjíte ji. Zabíjíte to, s čím se nedokážete rozloučit…“

„Souhlasím s doktorem Pittsem,“ prohlásil John Hardin. „Vy kluci jste jenom štěnice a neměli byste se kmamince vůbec přibližovat.“

„Proč nepíšeš někam do časopisu pro ženy, Johne Hardine?“ zeptal se Dupree.

„Ty jsi měl ze všech bratrů zdaleka nejhorší známky,“ odrazil ho John Hardin. „Jediné zaměstnání, které

sis dokázal udržet, je držet blázny pod zámkem.“

„To není nic špatného,“ řekl Dupree. „Trávím všechen svůj čas ve společnosti báječných chlápků jako jsi

ty.“

„Jsi ubohý srab a zločinec,“ vyčítal John Hardin Dupreemu. „Posmíváš se duševním nemocem.“

„Vy dva děsíte Leu,“ upozornil Dallas tiše. „Jack ji vychoval tak, aby si myslela, že život je plný medvídků,pizzy a fotografií zoubkové víly. Byla očkovaná proti té hrůze, že je taky McCallová.“

„Poslouchejte, takhle je to pořád,“ upozornil nás doktor Pitts. „Všichni to ženete k vyšším a vyššímobrátkám. Nemůžete být zticha? Nemůžete zavřít pusu a nechat mojí ubohou ženu vyspat?“

„Máme ten večírek odvolat?“ zeptal se Tee doktora Pittse.

„Vaše matka by se mnou už nikdy nemluvila, kdybych odvolal její slavnost,“ odpověděl doktor Pitts, vstala vydal se do ložnice. „Pomozte mi, aby to proběhlo hladce, chlapci. Prosím vás o to.“

„Hej, doktore,“ řekl Dupree vážně. „Děkujeme vám, že maminku milujete. Je to od vás hezké a my tooceňujeme.“

„Měla těžký život,“ přidal jsem se, „a moc si od něj neodpočinula. Ale teď říká, že jste to nejlepší, co ji vživotě potkalo.“

Když Lucy příští den vstala osvěžená a činorodá, označila naši slavnost s jemnou ironií jako „poslednívečeři“. Oblékla si krásné šaty, které si koupila u Sakse na Páté Avenue v Atlantě, a klobouk s širokýmokrajem, pocházející z butiku na Via del Corso v Římě. Zářila přirozenou krásou, kterou si přinesla z horSeverní Karolíny, když sledovala, jak jí doktor Pitts připravuje snídani a dělá si o ni starosti. Jeho laskavost

jí zřetelně lichotila, i když v ní bylo něco učitelského a rozmazlujícího. Měl neustále našpulená ústa aobličej jako stará panna na balíčku karet s oslíma ušima, které jsme hráli, když jsme nešli do školy azůstali doma s horečkou. Připadalo mi, že jejich láska se zakládá na všeobecné potřebě pořádku adobrého vychování. Oba zažili ve svých prvních manželstvích život plný zmatků a hrubostí a poskytli sinavzájem konečně bezpečný přístav.

Město Waterford si po čtyřiceti letech zvyklo na Lucyiny způsoby. Znalo Lucy soucitnou a uctivou, stejnějako vulgární a nepřizpůsobivou. Pět set lidí z města přišlo na její „poslední večeři“, o dvě stovky víc, nežbylo pozváno. Lucy si nikdy nepotrpěla na obřadnost a všichni ve Waterfordu věděli, že má dveře pořádotevřené. A na veřejnosti se vždycky usmívala. Všichni se přišli rozloučit s jejím slavným úsměvem.

Mike Hess navrhl, abychom si na jídlo a obsluhu najali profesionály, aby bylo všechno, jak se sluší a patří,

ale my jsme trvali na tom, že veškeré vaření a přípravu jídla zvládneme sami. Mike jako všichni mojiblízcí přátelé byl do matky zamilovaný ještě dřív, než se dostal tak daleko, aby se zamilovával do díveksvého věku. Když poskytoval první interview časopisu Premiere, řekl reportérovi, že jako první sedozvěděl, že v malých městech bydlí bohyně, když přišel na oslavu pátých narozenin svého nejlepšíhopřítele a všiml si Lucy McCallové. Mike u nás strávil tolik času kvůli Lucyinu dobromyslnému flirtování schlapci stejně jako kvůli našemu blízkému přátelství, to jsem věděl vždycky. Lucy byla jedna z těchcharizmatických matek, které si našly čas vyslechnout přátele svých dětí a poradit jim, a tak ovlivňovala vdobrém i zlém nás všechny, kdo jsme měli to štěstí, že jsme se dostali do její blízkosti.

Kapela Red Clay Ramblers se usadila na břehu řeky a celé hodiny bez přestávky hrála svou příjemnouhudbu. Senátor Ernest Hollings rozbil svůj dvůr na jedné straně obrovského travnatého dvora, který serozkládal od zadní strany domu až k vodě, a jeho republikánský protějšek, Strom Thurmond, políbil rukukaždé ženě, kterou uviděl ve své blízkosti, zatímco se vzduch plnil vůní svátku neblahého pro cévy, alepříznivého pro duši.

Dupree stál u hrnce poblíž řady venkovních stolů a já jsem cítil vepřové párky mísící se s čerstvou kukuřicía garnáty, jejichž vůně se linula vzduchem, promísena se zvláštní vůní venkovského hospodářství, pole amořských ramen. Proti mně stál Dallas oblečený v džínách a košili, který pokládal ústřice na cínové plechy

nad žhavým dřevěným uhlím. Dával je tam s velkou přesností, aby byly vystaveny ohni stejnou dobu,dokud se neotevřely silou vnitřní páry a nevylily voňavou šťávu na plech. Pak Dallas přendával otevřenéústřice na piknikové stoly pokryté novinami a vůně těch šťavnatých měkkýšů vydávala hedvábnou, lehcekovovou příměs mokré vodní trávy.

Tee a švagrové roznášeli talíře s pečení, která se třpytila v hořčičné omáčce, takže vepřové masovypadalo jako malované plátky zlata. Tři otevřené bary rozveselily dav a bedny s ledem plné piva bylyrozmístěny všude, aby bylo možno se obsloužit. Ženy přišly naparáděné, protože ze zkušenosti věděly, žeLucy nezná význam slova „nedbalý“ a bude oblečená skvěle, ať se předem snažily, jak chtěly, dostat z nívyjádření o stylu šatů.

Mike stál vedle Lucy a doktora Pittse na verandě, kde se tvořila neformální vítací fronta. Hosté pakpostoupili po několika schodech, potřásli si rukama s čestnými hosty ve stínu osmi jónských sloupů, prošlido domu a pokračovali vnějším schodištěm za hudbou a vůní dobrého jídla. Dal jsem Lee práci, aby celouudálost natočila kamerou.

„Jsi producent, režisér, zvukař a kameraman v jedné osobě. Natoč to jako Fellini. Proslav nás,“ řekl jsem

jí.

Zbytek odpoledne Lea chodila v bílých šatech obrovským, dobrosrdečným davem. Byla teď součástíWaterfordu jako kdokoli jiný a pokaždé, když namířila kameru na zajímavý shluk lidí, někdo si jí všiml,ustoupil o krok a představil jí celou skupinu. Více než jednou jsem slyšel muže nebo ženu, které ještěneznala, jak říkají: „Bože, dítě, ty jsi jako z oka vypadla své krásné mamince. Shyla chodila do baletu smojí vnučkou Bailey a moc se jim tam líbilo. Byla na jevišti půvabná jako lilie. Já to vím, dítě, já jsem tam

byla.“

Lea vypadala spokojeně s kamerou mezi sebou a ztracenou zemí vzpomínek, které ti lidé viděli s takovou

jasností, když se podívali na její rysy. Pokaždé, když jsem zaslechl jméno Shyla, ucítil jsem chladnousamotu života bez matky, která ležela na Lee. A byl jsem rád, že má kameru jako ochranný plot, jako

záminku neviditelnosti. Kamery jsou záchranné vesty pro velmi plaché lidi, kteří se nemají kde schovat. Začočkami mohou skrýt fakt, že nemají neznámým lidem co říci.

Já jsem hlídal osm hrnců se slanou vodou, kde se převalovaly výborně se vařící těstoviny. Vypadalo to, že

kolem pochoduje drama celého mého života. Paní Lipsitzová, která mi zkoušela boty celé dětství, siobjednala špagety s omáčkou pesto a zastavila se na kus rozhovoru s panem Edwardsem, který mi prodal

můj první oblek. Ten přišel s trenérem Smallem, který mě učil házet šišatý míč, a trenérem Singletonem,který mi svěřil tajemství bránění v poli. Stál vedle slečny Economyové, která mě přiměla zpívat sólo naSilvestra, kdy sněhová vánice zasáhla Colleton a vyvrátila dub, který rostl u řeky, už když Kolumbusobjevil Ameriku.

V davu bylo přes padesát lidí černé pleti a mě znovu napadlo, jaké jsem měl štěstí, že mě vychovalijižanští rodiče, kteří nejenže nebyli rasisté, ale kteří pracovali s nezvyklou usilovností, abychom nebylizasaženi tím nakažlivým jižanským virem. Naši rodiče představovali něco vzácného a nebezpečného vdobě, kdy bílí Jižané chodili houfně demonstrovat za nepřijatelné a neamerické myšlenky.

V roce 1956, když mi bylo teprve osm, byl můj otec Johnson Hagood chytrý, i když popudlivý soudce. V té

době, kdy se teprve učil pít, se právníci jeho soudu obávali, protože netoleroval nedostatečnou přípravu a

utrácení svého času. Jeho jazyk, kterým bombardoval porotu, byl pověstný a zžíravý. Vedl soudspořádaně a soudil spravedlivě. Přestože nebyl ani dobrý otec, ani záviděníhodný manžel, zákon hozušlechťoval a zvýraznil rysy charakteru, které překvapovaly i jeho samého. Ale tehdy nebyl v JižníKarolíně ten pravý čas pro spojení odvahy se soudcovským kladívkem.

Byl soudcem čtrnáctého soudního obvodu a pobýval v té funkci dlouhá období mimo Waterford. Případ,který mu způsobil velký zármutek, byl jednoduchý, ale ve venkovském okresu, kde se také odehrál

proces, velmi kontroverzní.

Středoškolský učitel angličtiny jménem Tony Calabrese byl vyhozen z místa, protože se ve třídě otevřenězastával integrace na veřejných školách. Pan Calabrese byl zaměstnancem školy okresu Reese, a ten byl v

celé Jižní Karolíně známý zpátečnictvím svých občanů. Můj otec mluvil o Reese jako o „hlavním městěparchantů celého světa“ a choval jeho právníky v hlubokém opovržení. Tony Calabrese přiznal, že sezastával integrace na školách, ale jenom jako nástroje výuky, aby ve třídě vyprovokoval diskusi mezistudenty, kterým se nechtělo myslet a kteří neměli vlastní mínění. Vůbec nepomohlo, že Tony Calabrese,který se narodil v Haddonfieldu v New Jersey přistěhovalcům z Neapole, byl praktikující římský katolík aotevřeně se hlásil k republikánům.

Když začal proces, otec hned poznal, že vedení školy ani v nejmenším nepostupovalo správně, kdyžCalabreseho vyhodilo. Sám učitel mluvil na místě svědka ohnivě, ani trochu se nekál a vynadal radě školy,

co se do ní vešlo. Dal najevo svoje pobouření a prohlásil, že nehodlá potlačit svět myšlenek v žádnéhodině, kterou on povede, a že se nenechá nikým zastrašovat za to, že si myslí to, co pokládá za správné

si myslet.

Když ho otec poslouchal, došel k přesvědčení, že pře Tonyho Calabreseho by byla dobrá pro každé maléměstečko, a přistihl se, že v duchu tleská bojovnému učiteli, zatímco nálada v soudní síni byla čím dál vícpodrážděná a nepřátelská. Začal se ztotožňovat s rozpáleným žalobcem, který se pustil do soudního sporu

se špatně připraveným vedením školy.

Na konci procesu se otec zeptal Calabreseho: „Jak jste se dostal do okresu Reese?“

Calabrese vzhlédl, usmál se a odpověděl: „Osud začátečníka, Vaše Ctihodnosti.“

Otec se usmál, ale byl to jediný úsměv mezi ponurými obličeji u soudu. Rozhodl ve prospěch Calabreseho,

že se mu má vyplatit mzda, a pak se dopustil té chyby, že poučil vedení školy a občany okresu Reese:„Nemůžete vyhodit učitele, když ve třídě mluví s žáky o tom, co je denně na titulcích novin. Člověk můženesouhlasit s myšlenkou integrace, ale kdo čte, vidí, že je nevyhnutelná. Dnes můžete vyhodit stovku lidí,jako je pan Calabrese, ale integrace se zítra stejně prosadí. Calabrese jenom připravoval vaše děti nabudoucnost. Vyhodili jste ho kvůli vlastnímu zklamání, protože tolik lpíte na minulosti. Četl jsem siněkolikrát Brown versus ministerstvo školství. Je to špatná veřejná politika, ale dobrý zákon. Nemůžetevyhodit člověka za to, že učí o ústavním právu. Integrace dorazí i do Jižní Karolíny, s Calabresem nebobez něj.“

Té noci v okresu Reese přišlo deset maskovaných mužů k Tonymu Calabresemu, a ačkoli se bránil,zmlátili ho skoro k smrti pěstmi a topůrky seker. Zapálili mu auto a dům a odvezli ho na hranici s NewJersey, kde ho slepého na jedno oko vyhodili s pytlem na ústřice přetaženým přes hlavu. Těch desetmužů, kteří ho přepadli, nebylo nikdy dopadeno, ale spoluobčané je dobře znali a v skrytu duše si mysleli,

že se Calabresemu dostalo zasloužené lekce, jak se na Jihu řeší občanské spory.

Večer po procesu otec pořádal společenskou večeři pro místní činitele a jejich manželky, kteří se měli sejít

v našem domě, aby naplánovali získávání peněz do fondu pro mladého politika jménem Ernest F.Hollings, který měl v úmyslu kandidovat na guvernéra. Do Waterfordu se donesly zvěsti o zmizeníCalabreseho a šerif se nechal slyšet, že by bylo moudré, kdyby k nám na příští týden nebo déle poslalsvého pomocníka. Otec v rodném městě necítil žádné nebezpečí a vůbec se neznepokojoval. Ale matkaměla velký strach, a když ten večer připravovala jídlo, prozkoumala všechny přístupy do domu a tajnězatelefonovala šerifovi, zda má nějaké nové zprávy o uneseném učiteli. Byla v šestém měsíci snejmladším bratrem, Johnem Hardinem, a myslela si, že má víc intuice než její manžel, pokud jde oreakce bílých na integraci. Dallas, Dupree, Tee a já jsme museli brzy do postele a matka zkontrolovalavšechny západky na oknech. Všichni čtyři jsme se dívali, jak v dřezu rozbíjí sklenice a klade ostré střepyna pažení verandy. Zatímco matka kladla vynalézavé nástrahy, otec pil. S alkoholem byl sebevědomý adělal si ještě méně starostí se zmizením Calabreseho.

S pomocí whisky Jack Daniels čekal otec na večer beze strachu. Lucy z obav před rasovou nenávistíuložila všechny bratry i mě do mého pokoje s Chippie, která hlídala dveře. Pak pečlivě prostřela v jídelněa pozorovala malátné hosty, jak důvěřivě vcházejí do jídelny, plné vůně pečených kuřat, divoké rýže atuřínu. Dívala se, jak Becky Trasková a Julia Randelová ve svitu svíček usedají na židle, elegantně jakokrásní motýli na pivoňky, a jejich manželé jim přidržují židle.

Spal jsem už zdravým spánkem, když jsem uslyšel, jak Chippie vstává z mé postele a jde se podívat z

okna do tmy. Měla zježenou srst na hřbetě a temně vrčela. Vstal jsem také a šel za ní. Pohlédl jsem zokna, ale v bezměsíčné noci jsem nic neviděl. Chippie se nedala uklidnit.

„To nic není, Chippie,“ řekl jsem, ale chlupy na jejím krku mluvily jinak a z hrdla se jí ozývalo zuřivévrčení, které moje slova nemohla zarazit.

Náhle proletěla oknem v přízemí cihla a přistála na jídelním stole. Za ní následovaly další. Uslyšel jsemvykřiknout Betty Traskovou, když ji jedna z cihel uhodila do ramene. Židle se kácely v šíleném spěchu, jak

se lidé snažili uniknout té sprše. Napůl vyhořelé svíčky ležely rozházené po místnosti a otec zjistil, že setiskne tváří na tvář starosty města, když venku někdo zakřičel: „Zabijeme tě, ty milovníku negrů. Bude ztebe mrtvola.“

Pak prorazila okno série výstřelů z pušky. Slyšel jsem, jak ženy ječí a muži na sebe volají, aby se něcopodniklo. Pak jsem uslyšel výstřel přímo pod svým oknem. Vypadalo to, jako by byl někdo na verandě astřílel na krátkou vzdálenost přímo pode mnou.

„Postřílejí nás jako psy přímo tady na podlaze,“ slyšel jsem křičet starostu na otce. Pak zase zazněl výstřel

a zdálo se, že útočníci prchají do noci. Zdálky jsem uslyšel sirénu, na kterou reagovala Chippie hlasitým a

hysterickým štěkotem.

Hosté leželi tiše na podlaze, když uviděli, jak práh hlavních dveří překračuje nějaký stín, a v matném aprskavém světle svíček poznali Lucy, která se vracela s ještě kouřící puškou a uložila ji na její místo doskříně u vchodu. Matka chápala povahu bělochů z okresu Reese daleko lépe než otec se všemi

vysokoškolskými diplomy a právnickými finesami.

Když vařila, nabila také pušku pro případ, že by přišli nezvaní hosté a chtěli ublížit její rodině. Když k tomu

došlo, otevřela hlavní dveře a vypálila od boku. Byla připravena zabít každého, kdo by vstoupil nasetmělou verandu.

Ten incident byl prvním z řady případů, kdy si Waterford musel poopravit mínění o matce.

Já i bratři jsme slýchali ten příběh o nočních útočnících znovu a znovu během dětství. Díry po kulkách veštukování jídelny a v římse nad krbem nebyly opraveny. Sloužily jako připomínka, že otec měl odvahuhájit své přesvědčení a že je důležité zastávat se základních hodnot ve společnosti, která se sama ponížila

zuřivostí nejhorších instinktů. Také nám připomínaly otce, kterým se můžeme pyšnit, i když si na tomálokdy vzpomeneme. Kulky, které tak překvapivě vystřelila Lucy, se zaryly do tří sloupů na verandě jako

památka i poučení pro její děti a varování těm, kdo se přiblížili k domu se záští a zradou v srdci. Učinili to

na vlastní nebezpečí. Ten proces byl pro otce slavnou dobou.

Myslel jsem na ty dny plné odvahy, když jsem sledoval guvernéra Dicka Rileyho, jak bere Lucy za ruku a

vede ji po zadních schodech za potlesku přítomných. Na dívku pocházející z bílé chudiny to není špatné,mami, pomyslel jsem si. Strom Thurmond jí políbil ruku a Ernest Hollings se pokusil předběhnout biskupaUnterkoeflera, aby se dostal na fotografii pro noviny z Charlotte. Kapela Red Clay Ramblers začala hrátTennessee Waltz a Joe Riley, starosta Charlestonu, se dal s Lucy do tance a další páry se k nim připojily.Tee přiměl Leu, aby odložila kameru a zatancovala si s „nejmilejším“ strýčkem. Než skončil den, tancovala

s polovinou mužů z Waterfordu a točila se jí hlava z toho, jak se pokoušela zařadit všechny tváře dopříběhu svých rodičů v tomto malém městečku se dvěma kostely, které viděla přes paže svých věčně seměnících tanečníků. Pozoroval jsem ji se skrytým úsměvem, jak se otáčí na trávníku s milými muži, kteřívyrostli u této řeky a vyskytovali se v mém a Shylině životě.

Když Ramblers začali hrát sérii písní z pláže z těch slavných, dávno uplynulých dnů zeleného mládí, odložil

jsem kuchařskou čepici mezi talíře s kouřícími se těstovinami, vyběhl jsem se zástěrou, která se miplácala kolem nohou, a požádal o tanec matku. Hráli píseň Green Eyes od Jimmyho Rickse a skupinyRavens, která mě přenesla zpět na molo u pláže Foliy v létě 1969, kde jsem se sešel se spolužáky zestřední školy a odkud jsme vyrazili na noční jízdu po cypřiši lemované dálnici číslo 17 v Capersově novémkabrioletu značky Impala. Bylo nás osm, popíjeli jsme a zpívali s rádiem hrajícím na plné pecky a nechalise ovívat vzduchem vonícím lekníny z řeky Edisto.

Otáčel jsem se s matkou za potlesku přihlížejících, slunce právě zapadalo, zpíval jsem slova písně svéhezké matce a viděl jsem, že Lea natáčí náš tanec kamerou.

Zavřel jsem oči. V rytmu písně se matčina ruka změnila v Shylinu a moje nohy se pohybovaly po trávějako po dřevěné podlaze Middletonová domu před mnoha lety, kdy se pod námi vlnilo moře. Tehdy bylanaše láska nástinem a dohodou, která se musela ještě potvrdit, a Shylin smích, když jsme tančili a našispolužáci venku křičeli strachy, byl zástavou tajného porozumění a příslibem věcí, které měly přijít. Shylaté noci psala očima milostnou píseň pokaždé, když na mě pohlédla. Učinila z mé krve to, co museli objevit

bohové před vynálezem ohně.

Má láska k Shyle se lišila od lásky, kterou jsem cítil, když jsem tancoval s matkou, ale byl mezi nimi vztah,

který ve mně zářil jasnou a silnou energií. Bylo to mystické spojení mezi ženou, která mě porodila, aženou, která porodila moji roztomilou Leu, filmující náš tanec. Je na světě něco půvabnějšího než syn,který tančí s matkou proslavenou svou krásou na malém městě? Pokoušel jsem se dovést tu myšlenkuještě dál. Byl jsem šťastný, že jsem mohl Lucy milovat čistou, nezkaženou láskou, protože ta ovládalamatčinu tvář, jak jsem ji vždycky znal. Slovo „matka“ patřilo jen jediné ženě na zemi a hluboce mě trápilo,

že jsem uprchl z jejího dosahu i nejistoty nad tím jak milovat syna. Její komplikovaný charakter měnaučil, že matky mohou upadnout ve spletitou změť lstí… Ucítil jsem poklepání na rameno. Dallas měpřišel vystřídat. Viděl jsem, že se za něj řadí Tee a Dupree.

Když si matka zatancovala s námi, mohla tančit se zbytkem mužů z města. Rozhlédl jsem se a všiml si, že

se všude vyskytuje otec ve své nevyžádané, ale přijaté roli šedé eminence. Procházel davem s drženímtěla a sebeovládáním ředitele cirkusu. Kvůli špatné pověsti synové střežili každé jeho hnutí a dávali sipohybem ruky znamení, kdykoli se hnul z teritoria jednoho na dosah druhého. Celý život jsem sledoval,

jak se otec opíjí a působí hrozným způsobem na všechny lidi, do jejichž života se vpotácel. Pochopil jsem,proč se střílejí ti vojáci, kteří usnou za války na hlídce. Viděl jsem otce zničit tucet tak pěkných slavností,

jako byla tato.

Na Lucyině oslavě se ale dokonale ovládal, ačkoli synové navrhovali vypustit jeho jméno ze seznamuhostí. Lucy však zajela k advokátní kanceláři a doručila pozvání osobně. Soukromě mi pak řekla, že spolumluvili přes hodinu a že soudce ta schůzka potěšila důvěrností a potvrzením společně prožitých let.

„Tvoje matka je kus, synu,“ řekl mi otec.

Odpověděl jsem mu vlídně: „Jestli se opiješ, tak tě zabiju.“

„Nenapadlo by mě opít se na večírku své manželky,“ odpověděl s udivující pokorou, ale dodržel slovo astále přecházel od hloučku k hloučku s důstojností strážce společenských pravidel. Byl oblečen doneposkvrněného, bílého letního obleku. Pečlivě se vyhýbal středu dění, kde se vyskytovala Lucy sdoktorem Pittsem, ale choval se s bezvadným šarmem a půvabem.

Uslyšel jsem, jak někdo říká Ledare: „To je ale hezký člověk.“ A všiml jsem si také, že Lea namířilakameru na dědečka pokaždé, když se jí dostal na oči.

Když Red Clay Ramblers začali hrát skladbu Berta Kaempferta Wonderful by Night, bratři rychle pohlédlike kapele, protože je všechny napadla stejná myšlenka jako mě, že peníze změnily kapsu. Byla tooblíbená písnička rodičů, na kterou se dalo pomalu tancovat. Zadržel jsem dech, když jsem uviděl soudce,

jak se blíží přes dvůr k matce.

Hluboce se matce uklonil a ona se také uklonila. Otec požádal vedle stojícího doktora Pittse, zda by

dovolil, aby si zatancoval s jeho krásnou manželkou, a doktor udělal rukou přívětivý souhlasný posuněk.Otáčeli se na trávníku a otec se pohupoval s matkou v širokém, okázalém podání kdysi jednoduchéhovalčíku. Všichni ostatní tanečníci ustoupili ke straně a já se nemohl přimět k pohledu na bratry, zatímcorodiče tančili. Nemohl jsem s nikým mluvit při těch dvou minutách tance na dobře ošetřované trávě.Jejich krásný společný pohyb mě dojal a daleko víc se mě dotklo, že jejich společný život byl takovýmneštěstím. Skoro mě srazilo na kolena, že jsou to moji rodiče. Sledoval jsem je pohledem a věděl jsem, že

ten tanec pro ně znamená tolik jako pro jejich syny.

Na konci otec zavedl matku zpátky k doktoru Pittsovi a oba se objali. Diváci s Lucy v čele začali tleskat.

Mike a Ledare přišli ke mně a všichni tři jsme se objímali kolem ramen, když Red Clay Ramblers začalihrát píseň Sixty Minute Man a dav hlasitě projevil nadšený souhlas.

„Moje písnička, to je moje písnička,“ začal Mike tancovat shimmy a vyzýval pohybem Ledare, aby se kněmu přidala. Ledare se k němu připojila se sebedůvěrou kočky, která si měří výšku od země na stůl.

„Jsi pěkná ženská,“ zakřičel jsem na ni.

„Máš zatraceně pravdu,“ odpověděla. „To je dost, že sis všiml.“

„Kdo tu písničku napsal? Takovou posvátnou písničku, která by měla patřit do talmudu?“ zeptal se Mike.

„Já to vím, nech mě chvíli přemýšlet,“ řekla Ledare.

„Billy Ward a skupina Dominoes,“ odpověděl jsem.

„Jack je můj člověk,“ prohlásil Mike. „Minulost je pro něj svatá jako pro mě. Vezmi si mě za muže. Ledare.Jsi jediná žena, kterou znám a se kterou jsem ještě nebyl ženatý.“

„Udělala bych tě šťastným, Miku?“ zeptala se Ledare.

„Samozřejmě že ne, protože bych to byl pořád já. Uvězněný v mysli a duši Mika Hesse, kteréhoneuspokojí nic. Který hledá po celém světě jak být šťastný, jako byl tady, když dospíval.“

„Chci udělat někoho šťastným,“ povzdechla Ledare. „Možná mám k tomu i nadání.“

„Dobrá myšlenka. Dej to do scénáře. Ne, mám tě moc rád na to, abych si tě vzal. Všechny moje bývalémanželky mě nenávidí. Jsou to milionářky, vedou lepší život než Ludvík XIV, ale nesnášejí mě. Tancuj. Apak zavolej mého účetního. Na tom opravdu záleží. Haló, babičko, pojďme si skočit.“

Mike s Ledare dotancoval k Esther Rusoffové a zvedl ji přes její protesty ze židle. Ledare natáhla ruku kMaxi Rusoffovi a všichni se vmísili mezi tanečníky.

„Tohle určitě nafilmuj, Leo,“ řekl jsem. „Jak Ledare tančí s Židem Hrdinou a Mike s jeho manželkou

Esther.“

Pak jsem zahlédl Caperse a jeho dětskou manželku Betsy, jak společně politicky pracují mezi lidmi. Mělistejné zářivé úsměvy, jako by jim je vyrobil stejný ortodont stejnými rovnátky. Pohybovali se jako páreklvů na lovu, soustředěně a s dravčím půvabem. Získávali hlasy voličů. Viděl jsem, jak se domlouvají očima

a jak mezi nimi prochází záblesk uznání, kterým si potvrzují, že jsou sehraná dvojice.

„Betsy,“ oslovil jsem je, když se přiblížili k mému stolu, „zkoušela jste předstírat nejistotu dlouho, nebo je

to přirozené nadání?“

Její oči zaplály hněvem, ale byla příliš uhlazená na to, aby skočila na mou návnadu.

„Jé, Jacku, právě jsem o vás mluvila. Doufám, že jste už prodal letenku zpátky do Itálie?“

„To je od vás milé, Betsy,“ řekl jsem. „Škoda, že takové krásné přátelství zajde na úbytě.“

„To tedy zajde, jestli to bude na mně,“ prohlásila.

„Líbí se mi, když jste protivná,“ dobíral jsem si ji. „Vzrušuje mě to.“

„Nedovol Jackovi, aby si z tebe střílel, drahoušku,“ vložil se do toho Capers. „On nemá rád mě.“

„Těší mě, že je to jasné,“ poznamenal jsem.

„Slyšel jsem, že si tě vyhlídla moje bývalá manželka, Jacku,“ pokračoval Capers.

„V to opravdu doufám.“

„To bychom byli svým způsobem příbuzní.“

„To bychom byli,“ potvrdil jsem. „Plánujeme pojmenovat první dítě po tobě.“

„To mi lichotí.“

„Jenom si myslím, že ‚Lump‘ není moc hezké jméno. Co myslíte, Betsy?“

„Jacku, Jacku, ty tvoje způsoby,“ vytkl mi Capers.

„Omlouvám se, Betsy. Co to do mě vjelo?“

„Nemůžu uvěřit, že jsi měl toho člověka kdysi rád,“ řekla Betsy Capersovi.

„Máte o mně špatné mínění,“ pravil jsem s předstíranou hrůzou. „Kdysi jsem připomínal jezulátko. Pak

jsem si přečetl Kapitál.“

„Pokouším se přijít na to, kde jsem potkala většího parchanta,“ řekla Betsy.

„Čekal na vás v kostele u oltáře o svatebním dnu, zlatíčko,“ odpověděl jsem.

Vypadalo to, že Betsy vybuchne, ale místo toho zahlédla mezi lidmi přítelkyni a s širokým úsměvem se

vydala k ní.

„Betsy se k tobě dokonale hodí, Capersi,“ usoudil jsem. „Myslím, že to je to nejhorší, co jsem kdy o kom

řekl.“

Oba jsme se zastavili, když jsme uviděli, že k nám míří Mike Hess. „Tvoje matka je ve vrcholné formě,“

řekl mi.

Pohlédl jsem na matku v davu obdivovatelů a starých přátel. „Má svůj den. Díky ti za to, Miku.“ „Kdysi jsem míval při pomyšlení na Lucy erekci,“ řekl Mike Capersovi. „Ale kdo k čertu neměl.“

„Mike umí lichotit,“ poznamenal jsem.

„Je snadné být hezký,“ mínil Capers, „ale být sexy je umění.“

„Ty bys to měl vědět, Capersi, ty jsi obojí,“ lichotil Mike.

„Zásobárna genů je nejcennější majetek,“ zasmál se Capers a zeptal se mě: „Už jsi slyšel o čtvrtku?“

Zavrtěl jsem hlavou a Mike vysvětlil: „Vzkazoval jsem ti po Ledare, aby sis nechal volný čtvrteční večer.“

„Co se bude dít?“

„Zvuková a světelná podívaná,“ vysvětlil Capers už na odchodu k limuzíně Stroma Thurmonda, která pro

senátora přijela.

„Nemůžu ti to říct,“ prohlásil Mike. „Ani Capers nezná podrobnosti. Ale bude to velkolepé. Možná

nejvýznamnější večer v našem životě.“

„Řekni mi něco bližšího.“

„Volal mi Jordan,“ přiznal Mike. „Chce, abychom se ještě jednou všichni sešli.“

„Myslel jsem, že je v Evropě.“ Ta informace mnou otřásla.

Mike se zasmál. „Vsadím se, že lžeš, Jacku. Ale nedělej si starosti, Jordan se spojil se mnou. Já jsem

neměl štěstí, když jsem se ho pokoušel vystopovat.“

„Kde se sejdeme?“

„To ti taky nemůžu říct. Pořád ještě jednáme. Pokouší se dostat na zem Ducha svatého. Ale myslím, že to

bude průlom v našem filmu. Chce konfrontaci s Capersem.“

„Proč se obrátil na tebe?“

„Konečně souhlasil s tím, že mi prodá svůj životní příběh,“ vysvětlil Mike. „Myslím, že se chce objevit na

veřejnosti. A pokud jde o mě, vsadím se, že potřebuje peníze na obhajobu.“

„Miku,“ chytil jsem přítele za zápěstí, „jestli se ty nebo Capers pokusíte dát Jordana zavřít, oba vás najdou

plavat obličejem dolů v nádrži na ústřice.“

„V téhle věci jsem na tvojí straně, člověče,“ uklidňoval mě Mike. „Caperse by nenapadlo mě podrazit.“

„Buď opatrný,“ varoval jsem ho. „Polovina lidí na tomhle večírku byla v roce 1971 na vzpomínkové

bohoslužbě za Jordana a stále si myslí, že je mrtvý.“

„Jsou to dobří křesťané,“ poznamenal Mike a přejel očima hosty. „Zmrtvýchvstání pro ně bude lehké

sousto.“

„Kdo tam ještě bude?“

„Ještě se o tom jedná. Řekl jsem ti daleko víc než komukoli jinému. Rezervuj si čtvrtek.“

„Nemůžu. Jedu k Fordhamovi koupit hnojivo na svoje africké fialky.“

„Přijedete s Ledare společně,“ nevšímal si Mike mých řečí. „Zatelefonuju vám podrobnosti.“

„Říkají ti lidé v Hollywoodu často, aby sis dal pohov, Miku?“ zeptal jsem se.

„Lidi v Hollywoodu ze mě mají hrůzu,“ odpověděl Mike věcným, nikoli nepřátelským tónem. „V tom

blázinci neexistuje vyšší uznání.“

„Uvidíme se ve čtvrtek,“ řekl jsem.

„Byl jsem hodný kluk, viď, Jacku?“

„Byl jsi skvělý. Nikdo nebyl nikdy hodnější,“ potvrdil jsem.

„Nelíbí se ti, co se ze mě stalo, že ne?“

„Opravdu ne.“

„Ani gravitace nedokáže zastavit volný pád, Jacku,“ řekl Mike hlasem podivně staženým lítostí. „Kdysijsem se na sebe díval jinak. Mladý muž na vzestupu. Muž na úrovni, s určitým postavením. Pak jsem sezačal dívat na film vlastního života a popadla mě hrůza z toho, co jsem viděl. Vlastní matka se za mě

stydí.“

„Buď hodnější, Miku. Oba jsme Jižani. Je v tom spousta špatného, ale být hodní je pro nás snadné.

Takoví jsme.“

„A!“ vykřikl Mike, protože jeho pozornost upoutal volkswagen z roku 1968, kdysi žlutý, ale teď nemytý avybledlý. „Podívej, co přijíždí. Ty jsi měl takové auto na koleji, ne?“

„Přešlo postupně na všechny bratry. Teď ho má John Hardin. Vyrobil mamince dárek.“

Z kabrioletu trčelo něco velkého, přikrytého plachtou. John Hardin se propletl mezi zaparkovanými auty ažke stolu uprostřed, kde kralovala Lucy. Někteří lidé už odešli, ale nejbližší přátelé tu stále byli a barmanina obou stranách domu měli pořád spoustu práce s naléváním a mixováním. Lea seděla vedle Lucy, kterábavila lidi u stolu vyprávěním příběhů s okouzlujícím vtipem, beze stopy hořkosti nebo jedovatosti. Lea sedívala, jak Lucy hypnotizuje posluchače tím, že se v půli věty zastaví a zvedne mysticky jedno obočí, nežvysloví pointu. Doma si Lea zkoušela tuto techniku na mně, ale nedařilo se jí zvednout jenom jedno obočí.

Zatímco Lea přihlížela, Lucyino artistické obočí vylétlo nahoru a zaměřilo se na Johna Hardina, který se kní přibližoval. John Hardin dokázal matku znervóznit, ale její láska k němu, jejímu ubohému dítěti, bylanezměrná. Snažila se nedat najevo znepokojení, když ji i její přátele pozdravil s podezíravým, alevítězným výrazem. Dokončil svůj dar a věnování dokonale načasoval na tuto slavnost. Dav tleskal, kdyžLucy vstala a kráčela k autu s Johnem Hardinem, který ji držel za ruku. Ještě se leskl potem z práce.

John Hardin měl v povaze něco teatrálního, co mohlo pramenit z čehosi bizarního a jindy zase většího nežsám život. S citem herce pro načasování přiměl Lucy zavřít oči a jeden z kapely Ramblers, který zachytilatmosféru okamžiku, doprovodil otevření očí úderem na buben. John Hardin s velkou elegancí odstraňoval

plachty a prostěradla, kterými byl dar obalen, a před odstraněním poslední vrstvy krátce zaváhal. Pak jiškubnutím stáhl, zvedl svůj dar ze zadního sedadla a položil jej matce k nohám, aniž by si všimlpřekvapeného výdechu přihlížejících.

John Hardin vyrobil pro Lucy rakev z dubu, který zničil blesk na zadní straně ostrova Orion. Položil rakevdo trávy a předváděl Lucy své mistrovské dílo. Vedl jí ruku po vysoce leštěném povrchu, jako by jí vyrobilhousle z nejjemnějšího, nejvoňavějšího dřeva. Rakev zářila a na řezu bylo vidět letokruhy dubu.

Viděl jsem, že pro matku to byl také otřes, když John Hardin stáhl poslední pokrývku, ale vzpamatovala se

rychleji než kdo jiný a uvědomila si, že v zavrženém a otřeseném světě Johna Hardina je ta rakevláskyplným vzkazem schizofrenického syna, který nedokázal nikdy přizpůsobit svá neumělá, neohrabanágesta obvyklým zvykům.

Dallas zakroutil hlavou a poznamenal: „Přivezl také deset litrů balzamovacího oleje.“

„Podívej na to mistrovské dílo,“ prohlásil Dupree obdivně. „Je to dokonalé. John Hardin měl stavět

jachty.“

„Rád bych poznamenal něco vtipného,“ řekl Tee, který se k nám přidal, „ale jsem ten málo nápaditý bratr.

Vymyslím si něco veselého, co bych mohl říct, ale bude to tak za dva měsíce, až budu zahýbat na I-26nebo si půjdu půjčit do banky, až přetáhnu účet. Vím, že vy už máte připraveno šest nebo sedm vtipnýchkomentářů a čekáte na mě, až přijdu se svou troškou. Nemůžu. Tátovi spermie byly oslabené, jak stárnul.

Mámina vajíčka už byla stará a naprasklá, když počali mě a Johna Hardina. Chtěl bych jenom říct, co simyslím. Je podivné dávat rakev matce, která má rakovinu. To je moje tiskové prohlášení. Můžete to šířit,kde chcete.“

„Viděl skutečnou potřebu,“ řekl Dupree. „Možná to působí trochu divně, ale doktoru Pittsovi to jistě ušetříspoustu peněz.“

„Chudák maminka. To je ale lump. Teď mu musí poděkovat, jako kdyby koupil nějakou kolej a nechal jipo ní pojmenovat,“ řekl Dallas.

Lucy vystoupila na špičky, políbila Johna Hardina na tvář a pevně ho k sobě přitiskla. Opřela mu čelo očelo a usmála se na něj, až se začervenal. Pak ustoupila o krok a zahrála divadlo pro hosty. „Kdopakprozradil moje tajné přání? Právě to jsem chtěla. Už se nemohu dočkat, až si ji vyzkouším.“

Smích davu byl vděčný a přinesl úlevu. Odměnili Lucy za její pohotovost a schopnost vyřešit situaci.

John Hardin nás překvapil odpovědí. „Chtěl jsem dát mamince něco, co dalo matkám málo synů. Většina z

vás ví, že jsem jí způsobil velké starosti, protože trpím nemocí, kterou nemůžu ovládnout. Bál jsem se,aby si maminka nemyslela, že jsem tu rakev vyrobil proto, že si myslím, že brzo umře. Tak to vůbec není.Maminka nás vždycky učila, že slova jsou krásná, ale mluvit umí každý. Říkala nám, abychom si všímalitěch, kdo jednají, kdo něco dělají, kdo pomáhají. Naučila nás věřit v to, co vidíme, ne slyšíme.

Je mi samotnému na umření, když pomyslím na to, až tu maminka nebude. Chtěl bych, abys věděla, žekdyž jsem tu rakev dělal, každou minutu jsem myslel na to, jak tě mám rád. Porazil jsem ten strom aodvezl na pilu. Obrousil jsem dřevo. Pak jsem je leštil, až jsem se v něm viděl. Moji bratři dali dohromadytuhle oslavu a já jsem jim ani trochu nepomohl. Dělal jsem tu rakev. Bál jsem se, že to tebe nebo tvépřátele rozruší, ale říkal jsem si, že stavím dům, ve kterém budeš žít navždy, dům, ve kterém budeš, až ktobě přijde Bůh.“

Lucy ho znovu objala a John Hardin se jí rozplakal na rameni, zatímco dav hlasitě tleskal. Pak se od ní

odtrhl a obrovskou silou zvedl rakev, jako by to bylo surfovací prkno, vrátil ji na zadní sedadlo auta a

odjel ze dvora, aniž by aspoň ochutnal pečeni.

„Zastíněn schizofrenikem,“ ušklíbl se Dallas. „To je věčný příběh mého života.“

„Ba ne,“ řekl jsem. „To, co jsme viděli, znamenalo víc. Oslava měla dokonalé zakončení.“

–––––-Kapitola–––––

čtyřiatřicátá „Tak Jacku, myslíte, že chcete vědět, co se mi stalo za války? Ve své nevinnosti věříte, že vám toposkytne odpovědi, skryté klíče, důvody, proč moje ubohá Shyla skočila z mostu v Charlestonu. Myslíte si,

že ten most, který nám vzal Shylu, je spojen s branou Osvětimi, že, Jacku? Ve vašem životě je navšechno recept. Stačí se jen řídit pokyny, být pečlivý při odměřování, neexperimentovat, všechno časověnaplánovat a člověk se může těšit z dobrých jídel v bezpečí amerického domova. Myslíte si, že jsemvynechal nějakou důležitou přísadu. Jakmile ji budete mít, můžete ji ohmatat, zvážit, čichnout k ní, zapsat

ji, zařadit do receptu, hodit do hrnce a tumáš, recept na smrt Shyly Foxové bude úplný.

Zažil jste někdy v životě peklo, Jacku? Dovolte mi začít krátkým životopisem červů. Červi v Evropě byli vtěch letech nejtlustší červi na světě. Zavedu vás do chodeb pekla a doufám, že tu exkurzi budete pokládat

za úplnou a hodnou zapamatování. Byl jsem tam jednou, když mi tam zadarmo uspořádali výlet nevlídníprůvodci cestovní kanceláře třetí říše.

Vy máte rád vtipy, Jacku, vždycky jste je měl rád, a tak jsem očekával, že se usmějete, když jsem to řekl,

ale vy jste zůstal zachmuřený. Není důvod být tak vážný. Vy a Shyla jste mi to vždycky říkali. Minulost jeta tam. Co se stalo, stalo se. Dobře, tak se nebudete smát, ale slibte mi něco. Musíte při vyprávění klidněsedět. Žádné zvracení, žádné slzy. Sám bych se vás pokusil uškrtit, kdybyste se odvážil prolévatkřesťanské krokodýlí slzy nad smrtí těch, které jsem miloval. Souhlasíte?“

„Souhlasím.“

„Tak dobře, Jacku. Konečně jsme se sešli. Vy a já, kteří jsme sebou dlouhá léta pohrdali. Nikdo jiný neví,jak hluboká byla ta nenávist nebo jak dlouho mezi námi panovala. Nenáviděl jsem vás z důvodů, kteréjste nemohl ovlivnit a které jste neznal. Jak jste mohl vědět, že vypadáte přesně jako syn jednohoesesáka, pilot z Luftwaffe? Modré oči mi zpívají jenom píseň smrti. S modrýma očima se setkala mojerodina na rampě v Osvětimi. Vaše modré oči vyrůstaly v sousedství mého domu ve Waterfordu. Mengele s

modrýma očima ukázal vlevo a poslal celou moji rodinu do plynové komory. Shyla šla také vlevo, kdyžskončila ve vaší náruči.

Ještě jste nepotkal takového umělce, jako jsem já, jako jsem byl kdysi já. Vyrostl jsem ze starých

evropských tradic, kde je umění zakořeněno v morku kostí několika málo vybraných jedinců. Brzy jsem seztotožnil s pěti vodorovnými linkami, na nichž jsou napsány černé noty. Svět značek a notových záznamůke mně mluvil s dokonalou jasností. Je to svět taktů, fermat, pomocných linek, přírazů a dvaatřicetinek,který má společný jazyk a je dědictvím hudebníků po celém světě. Vy o tom nic nevíte. Co se týče hudby,

jste vy i vaše rodina naprostí idioti. Pro mě je to něco, bez čeho nemohu být, protože bez hudby je životcesta pouští, kde není ani stopy po Bohu.

V sladké harmonii hudby jsem našel všechny potřebné důkazy o Bohu, který spravoval zemi mezi notovou

osnovou, kde leží nebe. Tam označil všechny linky a mezery dokonalými notami, které svou krásou chválí

veškeré jeho tvoření. Kdysi jsem si myslel, že by bylo dobré hrát dokonce i takovou hudbu, kterou Bůhtajně zašifroval do seskupení hvězd. Tak jsem se naučil přemýšlet. Podívejte se někdy na hvězdy. Jsou tonoty. Je to hudba.

A holokaust, Jacku! Ano, zase to slovo. To hloupé slovo jako prázdná loď. Mám toho slova až po krk. Jeto otřepané slovo, které nic neznamená. My Židé jsme ho nacpali světu do chřtánu a naučili všechny, abyje nesprávně používali. Jedno ubohé slovo nemůže unést takovou tíhu, ačkoli musí pod tím náklademklopýtat navždy. Koleje pod dobytčími vagony, úpění starých lidí, když cítí, jak jim vlastní výkaly tečou ponohou v ohlupujícím šeru, nářek mladých matek, které přihlížejí, jak jim děti umírají v náručí, strašlivážízeň dětí během nekonečné cesty, smrtící žízeň, nezapomenutelná žízeň, dokud se miliony lidíneproderou ke stropům plynových komor se strhanými nehty na rukou, zatímco je plyn hubí jakomouchy… Holokaust. Po jednom slovu by se nemělo žádat, aby neslo tolik lidské bolesti.

Nejsme ti, kdo přežili. Nikdo z nás. Byli jsme jako hrací kostky. Byli jsme vrženi, hozeni k ústí pekla, anaučili jsme se, že lidský život je bezcenný jako život ováda. Červi líhnoucí se ve výkalech měli větší šancipřežít než Židé zachycení mašinerií třetí říše. Nacisté měli geniální schopnost přinášet smrt. Než začalaválka, neviděl jsem nikoho umřít. Než skončila, začal jsem se smrtí vyjednávat a prosil ji, aby mě odneslaze světa, který je horší než noční můra. Naučil jsem se, že nic není horší, než když se odmítá dostavitsmrt. Ale smrt se neřídí přáním pouhých vrhacích kostek. Kostky se kutálejí a objeví se na nich nějakéčíslo, podle toho, jaké máte štěstí. Kostky nedokáží cítit. Kostky jsou prostě vrženy, hozeny do pekel.Mohu vám říct, jak si najít cestu nicotou. Vlastním teď potřebnou mapu. Všechna jména ulic jsou

postříkána krví a ulice jsou dlážděny lebkami Židů. Vy jste křesťan, Jacku, měl byste se na takovém místěcítit dobře. Nenávidím vaši křesťanskou tvář. Je mi to líto. Vždycky jsem ji nenáviděl a vždycky budu.

Zabíjení Židů, hromadné zatýkání, nelidské barbarství, všechno to nepředstavitelné se stalo běžným.Holokaust byl od začátku do konce v křesťanské režii. Někdy pouze katolické. Všechno to začalo jedním

pokorným Židem, tím Kristem. Tentýž židovský Kristus se díval, jak jsou v jeho jménu zabíjeny miliony

jeho bratří a sester. Ten Kristus, který byl obřezán, který do písmene vyznával židovský zákon, jehožnásledovníci pronásledovali Židy jako mikroby nebo škodlivý hmyz. Ani pláč našich dětí nepohnulkřesťanská srdce. Nářek dětí německé vojáky rozzuřoval. Děti. Jejich nedostatečné sebeovládánípociťovali jako urážku říše. Měly štěstí, že šly do plynových komor.

Nemáte rád moje oči, Jacku. Nikdo nemá rád moje oči, protože jsou chladné. Mrtvé. Myslíte, že to nevím.Mám zrcadlo. Nedívám se sobě do očí, když se holím. Ty oči mi zemřely v hlavě už před dlouhou dobou abyly nuceny žít dál, protože moje tělo žije. Mohu se přinutit, abych na nic z toho nemyslel, ale moje oči to

viděly, a na mojí sítnici jsou stále mrtvá těla visící z háků na maso. Mám oči malé a zakalené, protoževiděly mnoho hrůz. Odpuzují ne proto, že touží po odpočinku, ale proto, že touží po zapomnění.

Teď je to všechno klišé. Kdo už něco takového tisíckrát neslyšel? Židé vykřikují ‚nikdy nesmímezapomenout‘ a pak vykládají znovu a znovu stejný příběh, pořád stejně, tak zoufale, že se slova třepí naokrajích, dají se těžko odlišit a dokonce i já mám chuť zakrýt si uši a zakřičet ‚ticho‘ na všechny, kdomluví. Obávám se, že přijde čas, kdy náš příběh nebude slyšet, protože se už vyprávěl tolikrát. Je to klišékvůli německé přesnosti. Jakmile nacisté rozjeli mašinerii smrti, nedali se ve své metodice splést. Vstoupili

do každého města, městečka i vesnice s pečlivě vypracovaným plánem vyhubení Židů. Všichni vykládámestejný příběh. Liší se jen drobnými detaily.

Já jsem se nenarodil mezi takovými Židy, které znáte z Waterfordu. Můj otec byl Berlíňan, který bojovalza císaře a byl zraněn u řeky Somme a vyznamenán za odvahu. Matčini rodiče byli hudebníci a vlastnilitovárnu známou v celém Polsku. Byli to lidé velkého světa, Jacku, kteří užívali toho nejlepšího, co Evropanabízela. Židé z Waterfordu jsou potomky ruské a polské židovské spodiny, nevzdělaných a negramotných

lidí, kteří žili v pachu syrových brambor a kazících se herynků. Proč zvedáte obočí? Tohle musítepochopit, jinak o mně nepochopíte nic.

Ruth pochází z takové rodiny. Byli to rolníci, podomní obchodníci, dřevorubci, kteří ve dne mluvili jidiš a vnoci si hledali vši. V Americe by byli jako černoši, Schwarzen. Já nikoho nesoudím, ale takový je původRuth a takový můj. Dějiny Evropy a mé rodiny se spojily, aby se ze mě stal muzikant. Když mi bylo sedm,složil jsem první sonátu. Ve čtrnácti jsem napsal symfonii na počest čtyřicátých narozenin své matky. VJižní Karolíně není tak vzdělaná rodina, jako byla ta, ve které jsem se narodil. Říkám to v rámci popisu.Není v tom žádná arogance, jenom fakt. Evropa poznamenala mou rodinu svojí hloubkou. Rozprostřelakolem nás tisíciletou kulturu. Amerika kulturu nemá. Je pořád ještě v plenkách.

Měl jsem čtyři sestry, všechny starší než já. Jmenovaly se Beatrice, Tosca, Tonya a Cordelia. Všimněte si,že to nejsou židovská jména, ale jména vybraná ze světa literatury a opery. Kamkoli přišly, bylo veselo.Všechny se dobře, skvěle vdaly. Připadaly mi jako mladé lvice, silné, divoké a všechny bránily matce, abymi řekla jediné prudké slovo. Kdykoli mi chudák matka chtěla vyhubovat, obklopily mě sestry ochrannýmkruhem. Cítil jsem jejich hedvábné šaty na obličeji, útlé pasy jsem měl před očima, hladily mě po vlasecha hádaly se s ubohou matkou, která proti nim byla v menšině. Otec si přitom četl noviny a bavil se, jakoby sledoval poslední komedii z Paříže.

Nebyli jsme dobří Židé, byli jsme dobří Evropané. Otec měl úchvatnou knihovnu s díly Dickense, Tolstého,

Balzaka a Zoly vázanými v kůži. Byl velmi vzdělaný a vytříbeně zdvořilý. Jako majitel továrny byl milován.

Netrpěl omezenost a autoritářství a ze své široké četby věděl, že štěstí dělníků se mu tisíckrát vrátí vbohatství, které přináší spokojenost.

„Rodina navštěvovala synagogu jen o velkých svátcích. Byli jsme humanisté, racionalisté. Otec byl svýmzpůsobem volnomyšlenkář, muž s hlavou v oblacích, pokud nesčítal sloupce čísel nebo neobjednával

zásoby do továrny.

V našem domě ve Varšavě byla matka středem vesmíru a chtěla pro svoje děti všechno na světě. Byljsem její jediný syn, a tak mě zbožňovala jako málo rodičů zbožňuje své děti. Její úsměv byl pro mě jakoslunce. Byla mojí první učitelkou na klavír. Od začátku mi říkala, že budu virtuosem. Neměla nepřátele,ovšem s výjimkou celého křesťanského světa, ale to jsem jako chlapec nevěděl.

V osmnácti letech jsem vyhrál důležitou soutěž mladých klavíristů v Paříži. Hlavního soupeře jsem měl vjednom Holanďanovi, který se jmenoval Shoemaker. Byl to skutečný umělec, ale neměl rád reflektory.Dalším klavíristou byl Jeffrey Stoppard z Londýna. Velmi silný. Měl nádherný úhoz, ale neměl smysl prodramatický přednes. Kritikové psali, že jsem se pohyboval jako kníže temnot, když jsem se blížil keklavíru. Dali mi přezdívku Le Loup Noir, Černý vlk.

Byl tam také německý pianista, kterého jsem si dobře zapamatoval. Jmenoval se Heinrich Baumann a bylto druhořadý umělec. Měl hudbu vášnivě rád, ale neměl skutečné nadání, a už tehdy o tom věděl. Celáléta jsme si psali, vyměňovali jsme si názory na hudbu, na své životy, na všechno. Večer po soutěži jsmecelou noc chodili po Paříži, seděli na schodech Sacré Coeur, když nad městem vyšlo slunce a růžověozářilo staré budovy, až to bralo dech. Takové město se zdá ještě krásnější, když vyhrajete nějakousoutěž. Heinrich skončil třetí, bylo to jeho nejlepší umístění v životě. V roce 1938 přestaly jeho dopisydocházet. Začalo být nebezpečné psát Židovi, i když to byl Černý vlk.

Cílevědomost je něco, s čím jsem se narodil. Je to nezbytná vlastnost všech velkých muzikantů. Snaha povelikosti znamená, že ve vašem životě není místo pro lenost. Dopoledne jsem cvičil stupnice. Velice věřímna cvičení stupnic. Kdo zvládne gramatiku stupnic, tomu se postupně odhalí tajemství nejlepšíchskladatelů. Moje nadání ode mne vyžadovalo tvrdou práci. Byl jsem povznesený nad všechny zdvořilosti.Nebyl jsem ani laskavý, ani srdečný a snil jsem jen o černých notách, které tryskají z kláves jako voda zeskály. Když jsem začínal nové symfonie, cítil jsem se šťastný jako astronauti, kteří poprvé vkročili naMěsíc.

Ale proč vám tohle povídám, Jacku? Vy neumíte zahrát na klavír ‚Chopsticks‘, vám velký Horowitz nedržíruku. Jedna z velkých neprominutelných zrad, kterých se na mně Shyla dopustila, byla, že si vzala muže,který byl v hudbě naprostým ignorantem.

Měl jsem první manželku. Taky jsem měl tři syny. To jste nevěděl, že jsem byl ženatý před Ruth, viďte?“

„Ne.“

„Nevěděl jste, že jsem měl děti ještě před Shylou a Martou?“

„Ne.“

„To je jedno. Nezáleží na tom, když mluvíme o mrtvých. Souhlasíte?“

„Ne.“

„Ale víte, co to je ztratit ženu?“

„Ano, to vím,“ odpověděl jsem.

„Sonia a já jsme si byli souzeni. Byla krásná, tak krásná jako hudba, kterou jsem jí hrál, abych ji oslavil.

Také hrála výjimečně dobře na klavír, zvlášť na ženu tehdy a tam. Hrál jsem ve Varšavě brzy po svémtriumfu v Paříži. Koncert byl vyprodaný týdny předem. Moje jméno znělo na rtech všech příznivců hudby v

Polsku. Ten večer jsem se měl představit ve svém rodišti. Řeknu vám, že jsem hrál naprosto dokonale,bezvadně. Zakončil jsem vystoupení Třetí maďarskou rapsodií od Liszta, protože je efektní a publikum jimá rádo. Sonia seděla ve třetí řadě. Všiml jsem si jí, když jsem přicházel na jeviště na počátkuvystoupení. Byla v tom sále jako zářivý plamen, který vydává neovladatelný žár. I teď, v tomto okamžiku,

mohu zavřít oči a uvidím ji, jako by se čas v tom důležitém okamžiku zastavil. Byla typem ženy, která jezvyklá na to, že si jí všude všimnou. Viděla, že se na ni dívám, že jsem jí okamžitě podlehl a že vyhrála,když jsem se jí nechal unést. Úplně jsem se ztratil v tom prvním pohledu. Ačkoli jsem ten večer hrál předpěti sty lidmi, ve skutečnosti jsem hrál jenom pro ni. Když jsem vstal, abych poděkoval za potleskstojícímu publiku, všiml jsem si, že ona jediná nevstala. Když jsem s ní později mluvil, zeptal jsem se, proč

zůstala sedět. Odpověděla: ‚Protože jsem chtěla, abyste mě vyhledal a zeptal se mě na to.‘

Naše svatba byla jednou z největších a nejveselejších svateb mezi varšavskými Židy. Obě rodiny bylybohaté a kulturně založené a z rodiny její matky pocházela řada významných rabínů, kteří se dalivystopovat až do osmnáctého století. Podnikli jsme svatební cestu do Paříže, kde jsme bydleli v hotelu

George V. a prošli jsme ruku v ruce všemi ulicemi. Ve Francii jsme spolu mluvili jenom francouzsky.

Milovali jsme se a šeptali jsme si francouzsky. Ztratil jsem svou plachost, když jsem jí v noci šeptal do

ucha francouzštinu. Později tvrdila, že jsem ji přivedl do jiného stavu při naší první společné noci. Našetěla hořela, když jsme byli spolu. Nevím jak to jinak popsat. Myslím, že se to stává jen jednou a jenommladým lidem, kdy člověk cítí, jako by se mu kůže vzňala pouhým dotykem druhé osoby. Nemohl jsem se

jí nasytit a pořád jsem neměl dost té hostiny, kterou mi poskytovalo její tělo. Tak se miluje jenom

jednou.

Sonia znala hudbu téměř tak dobře jako já. Seděla v místnosti, kde jsem cvičil, a já jsem hrál, abych sivysloužil její chválu. Nikdy jsem neměl tak spontánní a znalé publikum, jako byla Sonia. Její těhotenstvínám oběma způsobilo velkou radost a já jsem vložil duši do kláves, aby moje spící a vyvíjející se dítěslyšelo nejkrásnější hudbu světa, zatímco mu rostou kosti a žije v lůně své matky. V té době jsem bylsentimentální jako každý jiný, ale vy mě tak neznáte. Už dávno jsem tuto svoji část pohřbil, nikdy jsem se

na ni neohlížel, neříkal za ni kaddiš a nevzpomínal na ni v dobrém.

Sonie se to líbilo ještě víc než mně. Moje dvojčata, chlapci Joseph a Aram, se narodili vašeho 4. července.Zahrál jsem píseň, kterou jsem při té příležitosti napsal, když Sonia rodila, protože tak si to přála.

Tak to bylo, Jacku.

Neuplynulo mnoho let, ale když se teď ohlížím, byla to léta dokonalého štěstí. Pod schvalujícím pohledemsvé krásné Sonii a s chlapci vyrůstajícími v dětském pokoji jsem začal přesahovat i talent, se kterým jsemse narodil. Dosáhl jsem bodu, kdy jsem dokázal přimět klavír k zármutku, pláči nebo povznesené radostijenom tím, že jsem na něj položil ruce.

Ale nacisté se roztahovali. Jako Žid jsem si připadal pronásledován ve velkých městech, kde Hitlerův hlasotrávil vzduch. Jako hudebník jsem si myslel, že jsem imunní proti zuřivosti armád, a osud mých otců natom mnoho neměnil, když jsem usedal před noty a hrál vášnivé melodie, které Brahms, Chopin,Schumann, všichni velcí hudebníci, zanechali světu. Hitler pro mě ve srovnání s hudbou, se Soniou amými krásnými dvojčaty nic neznamenal. Když mě noviny začaly znepokojovat, přestal jsem je prostě číst.

Když se začaly šířit ulicemi zlé zprávy, zůstal jsem prostě doma a nařídil Sonie, aby to udělala taky tak.Když Sonia poslouchala rádio a plakala strachy, vypnul jsem je a zakázal jí je pouštět. Nechtěl jsemposlouchat štěkání nacistických psů. Politika mě znechucovala a nudila.

Pak jsem zaslechl škrábání na dveře, nepřipravený a nevinný jsem uviděl nacistickou bestii. Usedl jsem ke

klavíru a hrál, abych utišil její krvežíznivost. To zvíře mou hudbu milovalo, chodilo na mé koncerty, žádalo

přídavky, házelo růže na jeviště a křičelo mé jméno. Tolik milovalo hudbu, Jacku, že jsem téměřnezpozoroval okamžik, kdy si z tesáků a drápů utíralo krev mojí rodiny. Polsko, které nenávidělo Židy,bylo napadeno Židy nenávidějícím Německem. Až pak jsem se dozvěděl, že začala druhá světová válka aže se moje rodina nachází v samotném jejím středu.

V prvních dnech války jsem zjistil, že nejsem muž činu. Jak může hudebník odpovědět bombardovacímletadlům? Zjistil jsem, že jsem ochromen strachem, a při prvním náletu jsem zůstal u klavíru, protožejsem přišel na to, že se nemohu hnout. Klavír mi připadal bezpečnější, přátelštější než sklep, kam uteklamoje žena a sousedé. Slyšel jsem, jak se přibližují letadla. Sirény ohlašující nálet spustily a já jsem věděl,co bych měl udělat, ale nemohl jsem se přimět k útěku. Místo toho jsem zjistil, že hraju Beethovenovuklavírní sonátu číslo 32 C moll, opus 111. Poslední pohyb jeho poslední sonáty, poslední z řady dvaatřiceti.

Nikdy jste nebyl v obsazené zemi. Nemůžete chápat zmatek, zoufalství, paniku na ulicích. Myslím, žeproto je moderní hudba a moderní výtvarné umění tak ošklivé. Moje manželka mě našla, když se letadlavrátila na základnu, jak sedím na židli u klavíru a pořád hraju jako posedlý. Pomočil jsem se do kalhot.Tak jsem se bál během toho prvního náletu. Myslel jsem si asi, že mě hudba ochrání jako zábrana, kteráse bude nade mnou vznášet jako nepromokavý deštník. Sonia byla ke mně velmi milá a jemná. ‚Už je to v

pořádku, miláčku. Ukaž, pomůžu ti. Opři se o mě, prosím tě.‘ Nevzpomínám si, že bych si někdy přibombardování vzpomněl na Soniu a svoje syny. Ani jedinkrát. Až do té doby mi nikdy nenapadlo, že jsemzbabělec nejhoršího druhu. Teď už to věděla i Sonia.

Sonin otec, Saul Youngerman, byl mužem činu. I pod tlakem dokázal jasně myslet. Už si přečetl HitlerůvMein Kampf a sledoval jeho nástup v Německu nedůvěřivýma očima. Byl to bohatý továrník, který mělmajetek ve čtyřech zemích. Řekl nám, že ví, o co Hitlerovi jde. Nakázal nám, abychom co nejrychlejiuprchli na východ před německou armádou. Jeho dva synové, Marek a Stefan, odmítli opustit Varšavu,protože se tam narodily jejich manželky, které byly zvyklé na pohodlí městského života. Měli děti ve školním věku, a i kdyby Němci vyhráli, přece nemohou zakázat dětem chodit do školy. Je lehké posmívatse teď jejich hlouposti, ale vzpomeňte si, že tehdy jména jako Treblinka, Osvětim a Mauthausen nemělažádný význam. Ani jeden z členů Soniny rodiny, kteří zůstali ve Varšavě, nepřežil válku. Ani jeden.

Ve zmatku na ulicích, v raněné a krvácející Varšavě zařídil Saul Youngerman, že jsme odjeli nákladní lodípo Visle a pak vozem taženým voly, který nás odvezl dvacet kilometrů na farmu, kde na nás čekala dvěvýletní auta s uniformovanými řidiči. Nezáleželo na tom, že je Sonin otec bohatý. Ve varšavském ghettubylo mnoho bohatých, kteří zemřeli hladem. Uskutečnilo se to proto, že si v duchu připravil plán aneostýchal se ho uskutečnit. Ve dne jsme spali a v noci jsme jeli. Když jsme čtvrté noci po únavnémcestování přijeli na hranice na území kontrolované Rudou armádou, Saul si myslel, že jeho rodina tambude v bezpečí, protože Ribbentrop a Molotov podepsali Pakt o neútočení. Bratr jeho ženy tam řídiltovárnu a věděl, že přijedeme. 5. září nás přijala rodina Spiegelova. Poskytli nám krásný dům se vzácnýmklavírem, který byl nedávno naladěný jako příprava na můj příjezd. Město, které nám poskytlovysvobození, leželo na Ukrajině. Jmenovalo se Kironická.

Kola osudu se otáčejí a zastihnou vás nepřipraveného. To bylo místo, odkud pocházel váš Žid Hrdina a

jeho manželka Esther. Ale osud se odhaluje jenom pomalu a když sám chce. Tak jsme se tam ocitli.

Každý den jsem hrál na klavír a na ulici se shromažďovaly davy, aby poslouchaly mou hudbu. Od počátku

bylo pro nás v tom městě všechno dobré. Bylo tam mnoho Židů, asi dvacet tisíc, a tak o nás bylo dobřepostaráno. Zprávy z Varšavy byly každým dnem horší, ale to jsme věděli jenom z rádia. 17. září Sovětskýsvaz napadl Polsko z východu.

Chodili ke mně žáci, které jsem učil hrát na klavír. Někteří byli velmi dobří, ale takový život bych sinevybral. Můj tchán podnikl několik výprav zpátky do Varšavy, spojených se strašlivým nebezpečím. Vezlrodině jídlo a léky a pak se po velkém dobrodružství proplížil nazpět. Nikdy jsem nepoznal statečnějšíhomuže. Zprávy, které z Varšavy přinášel, byly pokaždé horší než předtím. V listopadu byly hlavní židovskéčásti města ohraničeny ostnatým drátem. Židům bylo nařízeno nosit Davidovu hvězdu. Saul Youngermanse nedal přesvědčit a podnikl další výlet do Polska. Víc než za Žida se pokládal za polského vlastence.

Nevěděli jsme, že když jsme přijeli do Kironické, byla Sonia těhotná s naším třetím dítětem. Dítěnevědělo, do jakého světa se narodí, a rostlo v ní dál. Ačkoli jsme byli strachy bez sebe úzkostí nadnašimi milovanými v Polsku, byli jsme vděčni za to, že se nám podařilo uprchnout. Můj třetí syn Jonathanse narodil v červnu. Kdybych znal budoucnost, rozbil bych mu hlavu o skálu u řeky. Dal bych jed na krysydvojčatům, Sonie a potom sobě.

V červnu roku 1941 Němci vyhlásili Sovětskému svazu válku. 22. června došlo k prvnímu velkému náletuna civilní obyvatelstvo Kironické. Tri týdny poté, co jsme byli na krátkou dobu obsazeni maďarskýmioddíly, jsem uslyšel na ulicích čtyři obávaná slova: „Němci jsou tady.“

Němci jsou tady. V tom jediném okamžiku se pro Židy všechno změnilo. Když byl Sovětský svazspojencem Německa, rozpustili jsme naše stráže a připadali si v bezpečí. Z Varšavy přicházely pověsti oosudu Židů, ale my jsme jim nevěřili. Koneckonců, Němci byli lidi jako my. Toho roku jsem začal choditráno do synagogy na modlitbu. A pak jednoho dne nacisti vypálili synagogu do základů, přestože v ní byla

stovka Židů. Kdyby Sonie to ráno nebylo špatně, zahynul bych s ostatními. Pokládám ty Židy, co tehdyupálili, za šťastné.

A pak přišlo gestapo, nelidské, ale úhledné takovým způsobem, který člověku zmrazí krev v žilách.Genialita gestapa spočívala v jejich pýše, že se dostali za veškeré lidské slitování. Nedalo se na ně působit

na lidské úrovni, protože byli nadlidští. Největší dům ve městě vlastnil ukrajinský obchodník, a ten dům si

vybral Hauptsturmführer Rudolf Krüger jako hlavní štáb. Ten obchodník se jmenoval Kuzak a protestoval,

že jeho rodina patří k nejvýznamnějším na Ukrajině a že jméno Kuzak si zaslouží ve městě úctu. Krügerho vyslechl a nechal ho pověsit na trámu vybíhajícím z jeho vlastního domu. Jeho tělo tam viselo celétýdny jako výstraha obyvatelům Kironické. Teprve když začalo páchnout, Krüger nařídil, aby je sňali ahodili do stoky.

Němci měli ve své válce proti Židům mnoho nevítaných a nezbytných výdajů. Byli nuceni uvalit vysokédaně na židovské obyvatelstvo. V tom měli podporu Ukrajinců. Pokud Ukrajinci prožili tuto ošklivoukapitolu svých dějin, znamenalo to, že Bůh celou válku spal. Místo obvyklé žluté pásky na rukávě museliŽidé z Kironické nosit bílou s modrou židovskou hvězdou, která měřila deset centimetrů. Židé odvedliveškeré zlato a stříbro do kanceláře židovské rady. Při tom jsme se Soniou přišli o snubní prsteny.Všechny elektrické přístroje a kůže na boty se musely odevzdat. Zabaveny byly všechny německé knihy.

Byli jsme v rukou kriminálníků, vrahů a zlodějů. Bohem vyvolených lidí.

Nějací ubozí, popletení Židové se doslechli, že když přestoupí na křesťanství, budou ušetřeni strašnéhoosudu svých soukmenovců. Jednoho dne se konal hromadný křest a dvacet celých rodin, jen s malýmivýjimkami mezi starý mi lidmi, bylo pokřtěno. Gestapo už pro ně mělo křestní dárek a čekalo na novékřesťany. Byli nahnáni na křesťanský hřbitov a zastřeleni kulometem. I děti a ženy bez výjimky. Pozdějise jeden člen židovské rady, když se s Krügerem seznámil trochu blíž, zeptal proč. Krüger z toho udělalžert. Řekl: ‚Když vezmeš prase do katedrály, pořád to bude jen šunka a slanina a katedrála se vůbecnezmění.‘ Ten člen židovské rady jsem byl já.

Židovská rada, Judenrat, vy to slovo neznáte, Jacku. Je mojí hanbou, že jsem v ní byl. Nikdy jsem nikomu

nepřiznal, že jsem měl takové postavení, až dnes, kdy vám chci říct všechno.

Krüger si vybral židovský výbor, který měl spravovat židovské záležitosti v ghettu. Kdybych v něm odmítlbýt, znamenalo by to rychlou a jistou smrt. Když jsem v něm byl, znamenalo to, že jsem spolupracoval sNěmci při mučení a ničení vlastního národa. Když Němci potřebovali pracovní brigádu, aby opravili most,Krüger dostal seznam od židovské rady. Když se nacisti rozhodli omezit počet lidí v ghettu nějakou akcí,my jsme rozhodovali, kdo z Židů se shromáždí na hlavním náměstí, koho naloží na nákladní auta aodvezou, aby ho už nikdy nikdo nespatřil. Když jsem to dělal, myslel jsem si, že zachraňuji životy Sonii asvých chlapců. A taky jsem zachraňoval. Ale pro co jsem je zachránil?

Prvním v židovské radě byl chirurg jménem Isaac Weinberger. Byl to přemýšlivý, trpělivý člověk, který simyslel, že s nacisty se dá diskutovat jako se všemi lidmi. Trval na tom, aby můj tchán, Saul Youngerman,byl v radě. Saul okamžitě uviděl nebezpečí obsažená v takové funkci, ale také výhody pro rodinu. Saulchtěl, abych byl v radě dál. Velmi brzy mě polekal, když mi soukromě sdělil, že nacisté mají plán zabítvšechny Židy na zemi. Smál jsem se, když mi to říkal. Řekl jsem mu, že válka v každém vzbudí schopnostvelkého přehánění. Saul si sundal brýle, čistil je a pak mi řekl, že vždycky obdivoval moje nadání, ale žemě to nechrání od myšlení blázna. Byli jsme v našem domě v ghettu, děti si hrály a moje žena s tchyní sipovídaly u kamen a připravovaly večeři. ‚Všichni jsou mrtvoly,‘ pošeptal mi Saul. ‚Všichni jsou mrtvoly.‘

30. srpna byla rada požádána, aby dala Němcům seznam všech židovských intelektuálů. Na seznamu bylo

270 učitelů, 34 lékárníků, 126 lékařů a 35 inženýrů. Jako hudebník jsem na tom seznamu byl také. Příštíden bylo ze seznamu vybráno sto mužů. Shromáždili se za rozbřesku, nastoupili na nákladní auta,zamávali svým plačícím rodinám a zmizeli z povrchu zemského. Kromě jednoho.

Jmenoval se Lauber a byl to jeden z těch třiceti čtyř lékárníků. Vrátil se zpátky do ghetta v noci, vplížil sedovnitř, jako by ho tam čekala záchrana. Toužil po uklidňujícím objetí manželky a hlasech svých dětí.Toho se mu dostalo. Vyprávěl svůj příběh manželkám ostatních mužů, kteří odjeli na autech. Zavezli jepadesát kilometrů daleko na fazolové pole, kde dostali lopaty a rozkaz kopat. Vyhloubili velkou jámu,potom se svlékli a poklekli u své práce. Nacistické kulomety je pak zbavily břemene této války. Vyvolení

lidé se vrátili k Bohu, který si je vyvolil.

Nikdo Lauberovi nevěřil. Objevilo ho gestapo. Odvedli ho s manželkou, dětmi, rodiči a dalšími dvěmarodinami, které bydlely v domě, na židovský hřbitov, kde všechny zastřelili. Teprve pak nevypadal chudákLauber jako lhář. Jeho manželka na něj před smrtí křičela, že se neměl vracet.

Hauptsturmführer Krüger byl krutý filištín a prase, které se snažilo vypadat ušlechtile a vzdělaně. Sdoktorem Weinbergerem mluvil o své lásce k Wagnerovi, ačkoli neuměl pojmenovat ani jednu z árií, které

si hvízdal. Weinberger mu pověděl o mně, a tak mi přikázali hrát na klavír pro skupinu německýchvojáků, kteří se chystali na frontu. Hrál jsem, když jedli, a poslouchal, jak Němci mluví o svém válečnémúsilí a mnoha úspěších na ruské frontě. Mluvili jako normální lidé, dokud se neopili a nezačali mluvit jakonacističtí vojáci. Na té hostině snědli víc masa, než Židi celého ghetta viděli od doby, kdy byly kolem nějpostaveny zdi. Pak přešli do jídelny na doutníky a koňak. Všichni kromě jednoho důstojníka, který přišelke klavíru a poslouchal, jak hraju. ‚Pořád ještě hraješ jako pán Bůh. I v takovýchhle dobách.‘ Vzhlédl jsem

a uviděl svého přítele Heinricha Baumanna. Posadil se vedle mě, střídali jsme se a hráli si navzájem. On

hrál Mozarta a já jsem mu odpovídal Chopinem.

Když jsme hráli. Baumann se mě zeptal na mou situaci a rodinu. Řekl mi, že si musím dělat velké starosti,

protože jsem Žid. Po večeři mě vezl domů do ghetta v džípu. Vojáci mu salutovali. Byl voják, ne esesák.Zašel k nám, seznámil se se Soniou a políbil spící děti. Uklonil se Saulu Youngermanovi a mé tchyni. Vpytli mi nechal příděl mouky, masových konzerv a pytlíčků kukuřice. Když odcházel, políbil mě a omlouval se za celý německý národ. Pořád jsme byli součást hudebního bratrství, jak mi řekl. Padl, když vedl svélidi proti sovětským oddílům u Stalingradu.

Dobrý Němec? Ne. Pan Baumann bojoval v Hitlerově armádě. Přinejlepším byl členem židovské rady jakojá. Jen málo Němců mi neodpouštělo členství v židovské radě. Znali mě. Byl jsem jeden z nich nějakýmhlubokým způsobem, který nás svazoval dohromady ve smutném lidském údělu. Tancovali jsme snepřítelem a nechali ho vést.

Myslíte, že byste mohl hodit svou dceru do krematoria, Jacku? Ovšemže ne. Když vás zbiju, až budeteposlušný a odevzdaný, zabiju všechny, které jste miloval, budete muset pracovat k padnutí, budu vás

ponižovat, do vlasů vám pustím vši a do chleba nasadím červy. Poženu vás až do krajnosti, až na koneccivilizace, kde se vám v duši usídlí demoralizace. To udělali se mnou, Jacku. Na konci války bych hodil doplamenů samotného Mesiáše, udělal bych to za šálek polévky navíc. Hodil bych tam Ruth, Shylu, Martu,Soniu, své syny, Leu a kohokoli jiného a už bych si na ně nevzpomněl. Je to taková finta, Jacku. Musítečlověka úplně zlomit a pak ho dostanete. Kdybych vás zlomil, jako oni zlomili mne, vsadím se, že bystehodil Leu do ohně, pověsil ji za krk, díval se, jak ji znásilňuje sto mužů, pak jí prořezávají hrdlo a házejívnitřnosti hladovějícím psům na ulici. Rozrušuje vás to. Omlouvám se. Říkám, co vím. Ale jedno vímurčitě: je možné, abyste Leu vlastníma rukama zabil, protože se svět rozpadl na kusy a Bůh si dlaněmizakryl tvář. Když ji budete zabíjet, ještě si budete myslet, že jí dokazujete největší lásku. Já sám bychdokázal Leu zabít ještě dnes večer, než bych ji nechal projít tím, čím jsem prošel já, Jacku. A to vaši dceru

miluji víc, než jsem miloval kohokoli na zemi.

Ne, nepřipomíná mi syny, pro které truchlím. Ani mi nepřipomíná Shylu. Je mnohem klidnější avyrovnanější, než kdy byla Shyla. Ne, vaše Lea mě zasáhla na místě, které jsem pokládal za mrtvé.Připomíná mi Soniu, moji milovanou, ztracenou manželku.

Zdálo se, že si mě Krüger oblíbil. Hodilo se mu, když jsem mu hrál při jídle, protože to odpovídalo jehopředstírání kultury. Snadno se opil a pak plakal. Jeho jediný syn Wilhelm se vrátil z ruské fronty oslavitdevatenácté narozeniny. Oba se opili a chtěli, abych jim hrál pořád dokola německé lidové písně. Potommě vyhnali, protože si pozvali ukrajinské kurvy. Příštího dne vybrali deset mladých Židů, které odvezli napole u řeky. Řekli jim, aby utíkali k řece, když doběhnou k vodě, budou svobodní. Krüger se synem stáliuprostřed pole ve vzdálenosti padesát metrů s loveckými puškami. Když Židé běželi, otec se synem sestřídali ve střílení na ně. Byli to výborní střelci. Ať Židé uskakovali, jak mohli, ať běželi, jak rychle chtěli,nikdo se k řece nedostal. Krüger mi o tom vyprávěl později večer, když chtěl, abych mu nehrál nic jiného

než Haydna.

Starý ortodoxní rabín Nebenstall byl přistižen, jak se modlí, a veřejně umučen gestapem. Poručili muplivat na posvátnou tóru, dokud mohl. Pak mu poručil na ni močit. Pak chtěli, aby se na ni vyprázdnil, aleon nemohl, protože nejedl. Přinesli chleba. Bochník za bochníkem mu cpali do krku. Ale nutili ho takrázně, že ho zadusili chlebem a nechali ležet na ulici. Židé se porvali o chleba, který ještě koukal z ústmrtvého rabína. Jiný rabín vzal zneuctěnou tóru a pohřbil ji s velkou úctou tajně na židovském hřbitově.

V říjnu musela židovská rada na Krügerův příkaz provést další výběr, ale tentokrát šlo o tisíc Židů. Ghettose pořád zmenšovalo. Vybrali jsme ty nejnižší mezi námi, nejchudší a nejopovrhovanější; nemocní ahladoví jsou snadný cíl, stejně jako velmi staří, kteří nemají rodinu a žádné postavení. Chránili jsme svérodiny a rodiny svých přátel. Pokaždé, když jsme se nechali zlákat k valčíku s nepřítelem, degradovalijsme se a ponižovali. Když odjela auta po selekci, nacisté nám dali zvláštní příděl jídla pro rodiny. Zabochník chleba navíc jsme prodali děti Izraele k něčemu daleko horšímu, než je otroctví.

Můj tchán mě jednou téměř násilím dotáhl do své továrny na oděvy. Ředitel továrny opustil město jakoRusové a Saul musel zastat jeho místo. Byla to továrna, kterou Němci přeměnili na dílnu, kde se šily zimní

kabáty pro vojsko. Saul mě posadil vedle mistra krejčího a nařídil tomu člověku, aby mě naučil šít kabát.Rozzuřil jsem se a křičel na něj, že jsem klavírista a že tam pracují jen rolníci. Saul mě popadl a zatřásl semnou. Byl starý, ale silný. Nauč se šít, křičel na mě. Nauč se dělat něco, co může být Němcům užitečné.Co potřebují. A tak mi krejčovský mistr ukázal jak sešít šev. Musel jsem to dělat, dokud jsem to neumělpořádně. Mám celý soubor poznatků o zipech a límečkách.

Saul mě chodil kontrolovat a znovu jsme se pohádali. Ale přiměl mě chodit tam každý den. Šil jsem, kdyžjsem měl cvičit stupnice. Šil jsem, zatímco jsem měl zvládat velké skladatele. Šil jsem a nenáviděl svéhotchána. Teď, o čtyřicet let později, vám mohu říct, že ten muž, kterého jsem nenáviděl, mi chtěl zachránitživot tím, že ze mě udělá krejčího. Nacisté by poslali do plynové komory samotného Beethovena, pokud

by neuměl ušít košili pro vojáka na východní frontě. Udělal ze mě hudebníka a krejčího.

Mladý gestapák Schmidt byl mezi Židy velice obávaný. Měl ve zvyku bít židovské muže na ulici, když jemíjel. Moc se mu to líbilo, protože někteří starší muži začali padat na kolena, když ho viděli. Jednou jsemto viděl na vlastní oči. Schmidt kráčel po ulici v ghettu a každý muž před ním poklekl. Byl jsem jeden z

nich.

Schmidt vypadal jako albín a byl to notorický násilník. Znásilňoval ukrajinská a polská děvčata, stejně jako

židovská. Byl v tom jen jeden rozdíl. Když znásilňoval židovské dívky, jejich rodiče poslouchali vedle vpokoji. Potom je zastřelil. Některé byly ještě děti. Židé schovávali dcery, když se rozkřiklo, že se ke ghettu

blíží Schmidt.

Člověk brzy poznal, že život Žida je méně než nic. To byla v ghettu jediná jistá věc. Hladovění se stalokaždodenním údělem. Shánění jídla bylo zoufalé. Všech čtrnáct bran do ghetta hlídala ukrajinská policie.Někteří z Ukrajinců byli vlídní a trpěli stejnými hrůzami jako Židé, kterým se snažili pomoci. Ale podlížidovští donašeči nemlčeli, a tak byli Ukrajinci odstraněni a už je nikdy nikdo neviděl. Ordnungsdienstnosila vojenskou uniformu, navrženou vlastními členy. Byla to židovská policie a dobývala si výhody tím,že donášela gestapu. Byly to figurky gestapa. Ale musím říct, že nebyli horší než já. Ghetto byla jatka avšichni jsme byli zvířata určená na porážku. Jediný způsob, jak mohl Žid prokázat svou nevinu v té nočnímůře, bylo zemřít. Lidé začali umírat hlady a jejich těla byla naskládána před domy jako dřevo na topení.Všichni záviděli mrtvým.

Někteří Židé na tom byli hůř než ostatní. Pozoroval jsem lidi, kteří měli na starosti přepravu fekálií dořeky. Byli to vyhublí, oškliví lidé, kteří tahali vozy, jako by byli koně. Byla to ponižující, namáhavá práce.Většina z nich skončila smrtí na tyfus.

Sonina matka se jmenovala Gisela. Byla hezká a milá a lidé ji měli rádi. Ale její manžel, Saul Youngerman,

ji přiváděl k šílenství svými nebezpečnými kousky. Podplácel Ukrajince a židovskou policii. Našel dokoncecestu jak podplatit gestapo. Organizoval pašování, aby se do ghetta dostalo jídlo. Ačkoli znal důsledkysvých bláznivých činů, spojil se tajně s partyzány, kteří napadali německé hlídky v krajině. Jeden židovskýšpeh, kriminálník Feldman, oznámil gestapu, že Saul propašoval do ghetta pušku. To nebyla pravda, alepro Saula Youngermana to byl rozsudek smrti. Jeho manželku odvedli na gestapo s ním. Soniu a mé synyby vzali také, ale byli venku na ulici a sháněli mléko navíc. Našel jsem je po šíleném hledání po celémghettu, schovávali se ve stoce.

Té noci jsem hrál u Krügera k večeři. Nedal vůbec najevo, že ví, že můj tchán a moje tchyně jsou v jehorukou. Než jsem stačil najít slova nebo odvahu, abych se zeptal, propustil mě. Když Sonia zjistila, že jsemse ani nezeptal na osud jejích rodičů, obrátila se ke mně zády. Pořád se odvracela, když jsem se to snažilvysvětlit.

Přišli za mnou další členové židovské rady zeptat se po osudu Saula a Gisely. Dohodli jsme se, žepůjdeme všichni společně ke Krügerovi do kanceláře, abychom zjistili, kde jsou, a měli aspoň početnípřevahu. Naši delegaci vedl doktor Isaac Weinberger jako hlava židovské rady. I nacisté ho uznávali,protože léčil některé členy gestapa, když měli zlámané kosti. Když jsme přišli ke Krügerovi, uhodilWeinbergera vycházkovou holí a tloukl ubohého muže, zatímco ostatní za něj prosili. Křičel na nás, žepodnikne zvláštní akci proti židovské radě a jejich rodinám, jestli se ho nenaučíme respektovat. Pak přišelke mně a řval, že ví, že za tou návštěvou jsem já. Zeptal se mě, zda chci vidět svého tchána? Nepromluvil

jsem, protože jsem strachy oněměl. Ale kývl jsem hlavou. Řekl mi, že ví, co má dělat se sviněmi, protožejeho dědeček svině pěstoval a že svině vždycky skončí stejně. Pak mě zavedl na jatka mimo ghetto a vzalmě dovnitř.

Gestapo si tam postavilo vězení a prostory na výslechy. Slyšel jsem lidi křičet a úpět, ale nikoho jsemneviděl. Krüger šel rychle a já jsem ho následoval. Všude bylo cítit pach krve a vnitřností, ale nedokázaljsem říct, zda lidských nebo zvířecích. Přišli jsme ke stráži u dveří. Jsou Youngermannovi připraveni nanávštěvu? Zeptal se Krüger stráže hovorovou němčinou, protože si myslel, že jí nerozumím. Strážce sezašklebil a řekl ano, jsou připraveni na každou návštěvu. Vešel jsem do šera a Krüger rozsvítil lampu.Pověsili Saula Youngermana na hák na maso. Hrot mu propíchl lopatky. Nepoznal jsem jeho tvář, protožebyla ošklivě rozmlácená. Ale stále ještě byl naživu a jeho oteklé oči se dívaly na něco na druhé straněmístnosti. Sledoval jsem ten pohled a uviděl Giselu, jak visí za nohy nahá a vykuchaná s dlouhým řezemod hrdla k podbřišku. Střeva visela z ní a skoro jí zakrývala obličej. Krüger vyšel ven, zatímco jsem sedíval. Slyšel jsem ho zvracet v chodbě.

Ten večer chtěl, abych mu k večeři hrál Čtvero ročních období od Vivaldiho.

Ačkoli se Sonia pořád ptala, neřekl jsem jí nikdy, co jsem viděl na jatkách. Řekl jsem jí, že její rodičeodvezli s konvojem. Neřekl jsem o tom ani dalším členům židovské rady. Nezdálo se mi, že bych mělzvyšovat už tak panující strach. Tehdy už všichni věděli, že jsme vydáni na milost a nemilost bláznům ařezníkům. Sonia se pokoušela získat odvahu pomyšlením, že rodiče byli posláni do pracovních táborů. Já

jsem to podporoval. Zoufalství bylo denním chlebem a bylo ho dostatek.

V červenci přišla další akce a dalších pět set Židů bylo odvezeno na jatka. Židovský hasičský sbor odvezlina pusté místo a přinutili vykopat si masový hrob. Pak se ubozí Židé museli svléknout do naha, aby sejejich šaty daly využít na výrobu stejnokrojů pro vojáky Reichu. Jeden mladý Žid jménem Wolinski skočilna strážce, když stáli v řadě před kulomety. Schoval si nůž s patnácticentimetrovou čepelí. Měl hopřilepený ke stehnu. Nůž prošel hrdlem gestapáka, který se zalykal vlastní krví, vrhl se na Wolinského avrazil do něj bajonet. Netrvalo to dlouho. Wolinski byl napůl mrtvý, když předvedl nacistům své zvláštní

podání punkce.

Příští den Němci jako mstu za Wolinského shromáždili pět set Židů k likvidaci. To jsem věděl. Společně sdalšími členy židovské rady jsem zůstal celou noc vzhůru, abych viděl, jaká jména jsou na tom seznamu.Znovu jsme vybrali ty nejubožejší a nejbezmocnější mezi námi. Vždycky jsme vybírali někoho, koho jsmeneznali, nebo kdo k nám neměl žádný vztah.

Celý život jsem byl fanatik na čistotu, ale v ghettu se muselo zapomenout na hygienu. Jako všichni Židijsem musel přežít v krajině naprosté špíny. V noci kralovaly krysy. Slyšeli jsme, jak chřestí v hrncích apánvích a zoufale slídí po zbytcích potravy. Nejlepší místo pro krysy bylo vedle hřbitova, kde mohlyztloustnout ze všeho masa, které našly na kostech vyhladovělých Židů. Štěnice byly tak rozšířené a toliknás obtěžovaly, že jsme často museli vzít děti a jít spát na ulici pod hvězdy.

V zimě jsme neměli na výběr a museli jsme se štěnicemi, vešmi a šváby bojovat. Voda byla vzácná.Dokonce i špinavá. Jednou večer jeden stařec zavřel oči a požehnal chleba, který se chystal sníst. Alevtom z komory vyskočila krysa a vytrhla mu chléb z ruky. Starce posedla zběsilost a zabil krysu botou.Stáhl ji a opekl si ji na ohni. Pak ji dychtivě shltal. Přišel k němu rabín, ne aby ho pokáral, že jí jídlo, které

není košer, ale aby zjistil, jak krysa chutná. Takové bylo zoufalství Židů z Kironické.

Na místo velitele pořádkové policie jmenovali zločince Bergera, když byl první velitel zastřelen na uliciOberscharführerem, protože dost rychle neprovedl nějaký rozkaz. Berger byl silný jako býk a byl tonádeník, nosič nákladů na nádraží. Byl to také opilec, hulvát a byl hloupý jako gój, jestli mi prominete tenvýraz. Z Židů jako Berger se ostatním dělalo špatně, ale byli obřezáni podle smlouvy, tak co mohl člověkdělat? Nacistům bylo jedno, zda se jednalo o Einsteina nebo Horowitze, jakmile našli mezuza na zárubnidveří a odstraněnou předkožku. Berger nosil hůl a uniformu a s oblibou mlátil vzdělané Židy, aby jeponížil. Někteří se ho báli víc než průměrného německého vojáka.

Z některých židovských dívek se staly prostitutky pro nacisty nebo kohokoli jiného, kdo je nakrmil. Kdyžse německý voják vyspal s židovskou dívkou, znamenalo to smrt pro oba, protože to bylo proti rasovýmzákonům. Ale muži jsou muži a ženy ženami a člověk udělá pro jídlo všechno. Protože jsem byl členemžidovské rady, měli jsme víc jídla než ostatní, takže jsem si nedělal takové starosti.

Jednou jsem se po hlavní ulici ghetta vracel domů z továrny po dni, kdy jsme přešívali kožichy na tepléuniformy pro německé vojáky na východní frontě. Byl jsem vyčerpaný prací a nedostatkem naděje. Kráčel

jsem pomalu domů s hlavou skloněnou a snažil se neupoutávat žádnou pozornost, což byla vždyckynejlepší metoda přežití. Náhle se kolem mě strhl rozruch jako vichřice. Lidé křičeli, plakali a řvali. Vzhlédljsem a viděl, že dva příslušníci gestapa chytili dva mladé židovské chlapce, kteří pašovali do ghetta jídlo.Jednomu bylo deset a druhému devět. Byli to bratři a plakali, když je vojáci stále bili do tváří. Vedli tychlapce na náměstí, kde z šibenice visely oprátky pro Židy a Poláky, kteří se znelíbili nacistům. Nacistérádi věší lidi jako odstrašující příklad ostatním. V tu chvíli přijel Krüger v džípu.

Oba chlapci zoufale plakali, když je vedli na šibenici, ale protože to byli zjevně ještě děti, myslel jsem, žeto s nimi dopadne dobře. Pokoušeli se propašovat do ghetta rybí konzervy a láhev vodky, potraviny, kterétehdy dosáhly neuvěřitelné ceny. Jako při šarádě je zvedli na stoličky, svázali jim ruce za zády a dali jimkolem krku oprátku. Byl to příšerný výjev. Slyšel jsem lidi potichu úpět, protože věděli, že by nebylo dobré

zvednout hlasy na protest. Já sám jsem si připadal, jako když procházím nepředstavitelnou krajinou,

která by se hodila jen do nějakého strašného snu. Nemohl jsem odtrhnout oči od těch chlapců, kteří by zanormálních okolností hráli fotbal na nějakém školním hřišti.

Pak jsem uslyšel volat své jméno. Byl to Krüger, který mě uviděl a nakázal mi vystoupit z davu, který seseběhl. Jsou to jenom chlapci, řekl jsem se skloněnou hlavou, a on mě uhodil jezdeckým bičem doobličeje, až jsem v ústech ucítil krev. Pak to v davu znovu zahlučelo a davem se prodíral nějaký muž. Bylto Berger, ten sebevědomý surovec, který vedl Ordnungsdienst. Křičel: ‚To jsou moji synové. Synové

vašeho poslušného služebníka Bergera, který je potrestá, že skoro vypustí duši, to slibuji svému

Stvořiteli.‘

‚Tohle už nejsou děti nebo něčí synové,‘ prohlásil Krüger k davu. ‚To jsou nepřátelé říše, kteří musejí býtpotrestáni co nejtvrdším způsobem.‘ Krüger natáhl ruku a vlastnoručně se přesvědčil, že oprátky jsouutažené. Oba chlapci začali volat otce, který se k nim snažil probojovat, ale upadl pod ranou pažby dotýla. Ale Berger byl jako beran. Šílený strachem a výkřiky synů se znovu vyškrábal na nohy a zavolal naně, aby se nebáli. V jidiš opakoval svým synům, že je Jahve ochrání. Ale Jahve si vybíral dlouhéprázdniny, v těch letech byl daleko od svého vyvoleného národa. Nebyl ve východní Evropě, tím jsem si

jist, Jacku.

Znovu jsem slyšel, jak Krüger volá moje jméno. Znělo to měkce, jakoby přátelsky, aby to dav neslyšel.,Jsi členem židovské rady, vůdcem svých lidí,‘ zašeptal mi. ‚Ukaž mi, že umíš dělat tvrdá rozhodnutí, žeumíš zasáhnout, jak si žádá válečná doba od všech služebníků říše. Židi už byli dlouho parazity apijavicemi. Zbavíš říši takové verbeže. Pověsíš ty dva spratky, klavíristo.‘

Berger začal prosit za životy svých dětí a já jsem slyšel, jak ho němečtí vojáci začali tlouct, aby ho umlčeli,

ale on byl silný jako zvíře. Prodíral se k nim, až ho zastavili tři příslušníci gestapa, kteří se tam zničehonicobjevili. Pak mi Krüger řekl, a jeho slova ve mně něco změnila, Jacku, řekl mi: ,Jestli je hnednepověsíš, pověsím zítra na stejné šibenici tvoji krásnou Soniu a všechny tvoje hezké děti.‘ Po těchtoslovech jsem ani na vteřinu nezaváhal. Šel jsem k chlapcům, zatímco mě jejich otec nenávistně pozoroval,

a podtrhl jsem pod nimi lavice. Krüger mě držel za krk, když jsem se pokoušel odvrátit. Přiměl mě, abych

se díval, jak se děti zmítají, bojují a v agonii umírají. Mladšímu chlapci to trvalo mnohem déle nežstaršímu.

Berger vyl bolestí a já jsem si myslel, že jsem nikdy neslyšel takovou bolest. Byla tak čistá. Odtáhli ho apozději jsem se dozvěděl, že ho vzali do štábu gestapa. Odtamtud se vrátily živé jenom děvky. Když jsempřišel domů, řekl jsem Sonie, co jsem udělal, a ona mě pevně objala a znovu a znovu mě líbala na tvář.Říkala mi, abych si nedělal starosti a netrpěl, že je to zkouška Židů a že jako Židé přežijeme a všemukážeme, že pocházíme z národa, který byl pronásledován tři tisíciletí. Našim tělům mohou udělat cokoli,říkala mi a líbala mě a tiskla pevně k ňadrům, mohou nás vyhladovět a mučit a zabíjet po deseti tisících,ale naše duše nám nevezmou. ‚Nemohou nám ukrást to, co skutečně jsme, miláčku.‘ Sonia měla pravdu,

pokud šlo o ni. Ne pokud šlo o George Foxe.

Ten večer Krüger chtěl, abych mu zahrál něco z Haydna, a já jsem místo toho zahrál Telemanna a tenubohý idiot neměl ponětí o mém podvodu. Není hřích nemít kulturu. Hřích je předstírat. Když jsem hrálTelemanna, předstíral jsem, že hraju pro vybrané publikum v Londýně a že hraju tak skvěle, že dokonceBritové, obvykle skoupí na pochvalu, vstávají a tleskají mi vestoje. Dokonce jsem předstíral, že jsem setoho dne nepodílel na oběšení dvou nevinných židovských chlapců. Jejich krev byla na mých rukách, když

jsem hrál.

Zrůda Krüger začal jevit známky velké nervozity, když na podzim začalo chladnější počasí. Někdy vůbecnevycházel z domu. V jiných dnech se choval bouřlivě a krutě a vyskytoval se všude. Přišli na židovskourodinu, která schovala zlato a diamanty pod kámen v křesťanském kostele, a Krüger celou rodinu umlátilk smrti sochou svatého Josefa, kterou zabavil v kostele. Jedna z obětí bylo dvouleté děvčátko. Židovskýpohotovostní sbor hasičů měl nakázáno mít vykopané pohřební jámy pro nejméně pět set těl.

V jednom ze svých posedlých dnů přišel Krüger do továrny, kde jsem šil kabáty. Každý židovský krejčí,který ho uviděl, jak vchází do dílny, dostal téměř okamžitě záchvat mrtvice. Představoval pro nás v ghettu

anděla smrti. Šíření hrůzy si vybralo daň na jeho obličeji. Svaly se mu propadaly, jako by vysychalzevnitř. Kývl na mě prstem, abych šel s ním. Co jsem mohl dělat? Byl jsem jeho otrokem a samozřejmě

jsem šel.

Posadil mě dozadu do džípu. Plivl mi na Davidovu hvězdu, jako by mi chtěl připomenout, co si myslí o všech Židech. Bylo mi to skoro směšné, proč bych potřeboval nějaké připomínání? Vezl mě ulicemiKironické a zastavil před sirotčincem, plným malých dětí.

Ten měsíc dorazila do ghetta velká skupina maďarských Židů, které nikdo nechtěl a nemohl na nic použít.Židé z Kironické jednali s maďarskými Židy ohavně, kromě několika úctyhodných výjimek. Mezi lidskýmibytostmi je vždycky několik úctyhodných výjimek, kvůli kterým se zdá, že stvořit lidi byla dobrá myšlenka.

Ale ten den v sirotčinci byla idea lidskosti postavena na hlavu.

Na nákladní auta naložili přes stovku dětí, ty nejmenší a nejbezmocnější. Dvanáct z nich ani nebyli Židé.Čtyři spáchaly ten zločin, že byli Poláci. Osm bylo vinných tím, že byli Ukrajinci. Bylo mezi nimi mnohonemluvňat. Některá plakala. Většina byla příliš slabá na to, aby plakala. Krügerův džíp jel v čele malékaravany z města. Musím vám říct, že jsem se při té cestě bál nejvíc o svůj vlastní život než o co jiného.Nemohu si vzpomenout, že bych pomyslel na ty ubohé děti.

Jeli jsme hodinu, než jsme dojeli do hor, které byly z Kironické v jasných dnech sotva viditelné. Přijelijsme k mostu nad údolím v horách, s divokou řekou tekoucí asi sto metrů pod ním. Byla to taková výška,že se tomu skoro nedalo uvěřit. Vojáci začali s batolaty. Brali je za nohy a dávali každé do jutového pytle.Většina dětí plakala, jiné se bránily, některé byly už polomrtvé a vůbec neprotestovaly. Krüger vytáhlkrásnou loveckou pušku, o které mi řekl, že s ní v Bavorsku lovil jeleny a divočáky. Měla vyřezávanou

pažbu.

Cestou na most se vojáci opili brandy. Jeden po druhém brali ty balíky s nechtěnými dětmi a házeli je zmostu do řeky hluboko dole. Vypadalo to, že se most rozpadne strašlivou hrůzou dětí. Ty, které nebyly vpytlích, propadly panice. Některé volaly matku. Žádné vlastně nevědělo, co se doopravdy děje, a to bylata jediná humánní věc na té nepopsatelné scéně. Krüger nabil pušku a zamířil. Trefil se asi do každéhotřetího dítěte, které padalo z mostu. Byl to dobrý střelec, pověstný v celém SS. Pokoušel se zasáhnoutkaždý balík, na který střílel. Jedno dítě zasáhl třikrát, než dopadlo do řeky, a němečtí vojáci mu tleskali,jak je přesný.

Jednou zasáhl patnáct dětí za sebou, než minul dítě těsně nad vodou. Brzy se hrou unavil a pečlivě uložilpušku do pouzdra. Zařval na vojáky, aby si pospíšili, a tak začali házet do propasti posledních dvacet nebotřicet dětí, a ani se nenamáhali dávat je do pytlů. Viděl jsem nad propastí pět nahých dětí v různé výšce,jak se řítí k smrti. Ty nevinné děti měly svůj osud zpečetěn. Práce byla u konce. Vraceli jsme se zpátky do

města. Krüger mi neřekl ani slovo. Věděl jsem, že kdybych promluvil, prohnal by mi hlavou kulku.

Ten večer mě požádal, abych mu zahrál něco krásného, něco, co by mu ulevilo v utrpení, které mu působí

velení. Hrál jsem Mozartův koncert číslo 21, protože má v sobě jistou skrytou krásu. Uprostřed hranízačal plakat. Pochopil jsem, že je zase opilý. Začal mluvit, ale nemluvil o těch zabitých dětech. Mluvil opovinnosti, o tvrdé povinnosti. Jako dobrý voják musí provést každý rozkaz Führera se vší rozhodností,kterou dokáže projevit. Bylo by pro něj snadnější být měkký, protože v civilu je znám svojí měkkostí,dobrotou a veselostí. Všichni mu říkají, že kazí svoje děti, zvlášť dceru Bridget. V civilním životě je bankéřa jeho jediným problémem je, že chce každému půjčit peníze. Bolí ho, když musí říkat ne třeba opilcům amarnotratníkům.

Hodinu mi vykládal monotónním hlasem, jaký je dobrák. Jak rád trhá koše divokých květin pro Bridget,jak rád hraje fotbal se svými dvěma syny a vždycky je schválně nechá skórovat, než jdou domů na večeři.

Hrál jsem Mozarta a pokoušel jsem se hledět si svého. Plakal a pil, plakal a pil. Když opilý usnul, vyšeljsem po špičkách z jeho domu a vracel se ghettem domů. Musel jsem myslet na to, jak Krüger rozkázalnaházet těch sto sirotků z mostu do řeky.

Jestli existuje Bůh, Jacku, ty děti musí na Krügera čekat na mostě vedoucím k peklu. Bůh by se měl otočit

zády, jako to udělal svému vyvolenému národu v letech, která popisuji, a neobrátit se k němu, ať bykřičel, jak chtěl žalostně a dlouho. Modlím se, aby to byla věčnost.

Každý den jsem viděl stále víc hladovějících lidí. Měli oteklé nohy, které měnily barvu. Pohybovali setěžce, jako by chodili pod vodou. Člověk začal rozeznávat ty, kteří v několika dnech zemřou. Mají auru,jsou podivně cítit, a člověk se jim naučí vyhýbat a chodit daleko od nich. Protože jsem byl členemžidovské rady, pracoval jsem jako krejčí a hrál pro Krügera, moje rodina byla poměrně dobře živená. Žilijsme ve špíně a nečistotě, ale byli jsme dobře živeni jako žádní jiní v ghettu. Za to jsem byl vděčen amoje krásná Sonia a děti, všichni žili.

Potom jeden Žid jménem Sklar, mladý, divoký a silný, přivítal nacistu, který přišel zatknout jeho rodiče, slahví kyseliny solné. Chrstl kyselinu do tváře nacistické bestii. Voják zařval, jak mu kyselina vypálila oči apolovinu obličeje. Sklara okamžitě zabili další vojáci a oba jeho rodiče zastřelili. Krüger nařídil, aby jehotělo veřejně pověsili a zapálili. Ale Krügerova krvežíznivost nebyla takovou krotkou odplatou utišena.Nacistu bez očí poslali domů do Düsseldorfu a Krüger svolal židovskou radu na večerní schůzku, kdežádal, aby bylo na lucernách pověšeno tři sta Židů jako odveta za útok na jednoho vojáka říše. Židovskárada začala hledat dobrovolníky, ale lidí, kteří by se přihlásili dobrovolně na smrt, není mnoho.

Členové židovské rady skoro šíleli úzkostí. Pak vybrali na šibenici velmi staré muže. Argumentovali samipřed sebou tím, že už si dost užili života. Prohledali nemocnici a vytáhli z postelí těžce nemocné. Přidalijsme duševně choré a namlouvali jsme si, že jim prokazujeme službu, protože neznají rozdíl mezi životema smrtí. Krüger byl jako černý Bůh, kterého jsme museli poslouchat, když jsme vybírali své bližní napopravu. Když jsme přišli s neúplným seznamem, Krüger křičel, že pověsí všechny členy židovské rady i srodinami, jestli mu neposkytneme ty duše. Pak, k našemu velkému štěstí, jak jsme si zpočátku mysleli apak jsme za to trpěli, dorazila na nádraží skupina maďarských Židů. Z luceren, trámů a nově postavenýchšibenic viselo tři sta Židů obětovaných za jednoho slepého nacistu. Krüger je tam nechal viset, dokud sejejich těla nezačala rozkládat.

Večer poté, co nechal lynčovat tyto Židy, chtěl Krüger, abych mu zahrál Wagnera. Antisemitu Wagnera.Ale Krüger byl hlupák a jeho hudební přání ten večer v sobě neměla ani částečně žádný smysl pro ironii.Znovu začal pít a mumlat: ‚Ty neznáš cenu. Ty neznáš cenu.‘ Hrál jsem na klavír, jako bych ho neslyšel.

Hrál jsem Wagnera, zatímco tři sta mužů té noci překročilo Rudé moře do zaslíbené země. Tři sta mužů,mužů, kteří dodrželi svou úmluvu s Hospodinem, pohupovali se v chladném větru, který vál ze zamrzlýchhor kolem Kironické. Znám cenu, Herr Krüger, znám přesně cenu, protože jsem musel pomáhat s jejichvýběrem.

Židovská rada. Sotva mohu to slovo vyslovit nahlas. Hanba, kterou cítím, když je vyslovím, způsobilatakové zoufalství, že jsem měl potíže dýchat, když jsem to slovo pronesl. Ve varšavském ghettupředsedající židovské rady spáchal sebevraždu. To je jediná správná odpověď, myslel jsem si. Alevyžaduje to odvahu, kterou jsem si do této války nepřinesl. Co by dělala Sonia a moji synové, kdybych sipodřezal zápěstí nebo snědl jed na krysy? Znal jsem čtyři rodiny, kde všichni snědli jed na krysy, abymohli umřít, kdy se sami rozhodli. Já jsem čekal, kdy nacistická bestie dostane hlad a začne hledat něco k

snědku. Kdo by si pomyslel, že se to zvíře jednou přiblíží k Sonie.

Cílevědomě jsem se přesvědčoval, že moje žena a děti přežijí a zbytek světa ať jde do pekla. Ale jedenden zavřeli továrnu pro podezření ze sabotáže. Nic nenašli a poslali nás s výhrůžkami domů, ale ten denjsme nedostali žádné příděly jídla navíc. Přišel jsem do přeplněného bytu, kde žila moje rodina mezimnoha rodinami, včetně nových přistěhovalců z Maďarska. Moje děti opatrovala starší žena z venkova.

Zeptal jsem se na ženu, když jsem si bral miminko a dva starší chlapce na klín a hledal v kapsách jídlo. Je

pro mě těžké vyslovit jména mých synů. Když se Sonia vrátila, byla překvapená, že mě vidí. Pak sezastyděla. Zeptal jsem se jí, kde byla, protože pro každou přitažlivou ženu bylo nebezpečné chodit poulicích, kde hlídkovala ukrajinská policie a němečtí vojáci. Položila mi prst na rty, pohlédla na podlahu ařekla: ‚Prosím tě, neptej se, miláčku.‘

Tentýž večer, když město usnulo, jsem pod pokrývkou, která nás oddělovala od ostatních, chtěl k soběsvou ženu přivinout. Chtěl jsem se utěšit v jejím těle. Přál jsem si zapomenout na všechno a milovat se sní. Políbila mě jako vždycky a potom mi řekla, že se už nikdy nemůžeme zase milovat, že mi způsobilahanbu a našim rodinám taky a že už ji nikdy nemůžu mít. Žalostně se ve tmě rozplakala a prosila mě,

abych jí odpustil.

Před měsícem za ní přišla ta zrůda Krüger a nařídil jí, aby přišla do jeho domu, protože se rozhodl, že z níbude dobrá prostitutka. Zeširoka jí vysvětlil, že nevěří na zákony rasové čistoty, jak je hlásají nacisté, aleplatí jim za mlčení, aby mu nezničili kariéru. Sonia se chvěla a prosila ho, aby ji k tomu nenutil. Ale Krüger

byl králem této části pekla, vysmál se jí a řekl, že s radostí zastřelí jejího manžela a děti přímo na ulici apak si ji přivede domů jako služku. Pak nechal vysvětlování, protože ho přemlouvání přestalo bavit, aznásilnil ji na pohovce u klavíru.

Nařídil jí, že se musí každý den u něj hlásit. Sonia ho prosila, abych se nedozvěděl o jejím ponížení.Krüger velkomyslně souhlasil. Pokaždé je to znásilnění, řekla mi moje drahá Sonia. Pak mi vysvětlila, žemě nemůže milovat, protože dostala od Krügera syfilis. Milá Sonia. Její utrpení a hanba té noci v mém objetí byly pro nás oba téměř nesnesitelné. Ale když se blížilo ráno, znovu jsme si potvrdili vzájemnoulásku. Řekli jsme si, že nám mohou vzít všechno, ale naše láska bude věčná.

Člověk si myslí, že už slyšel a umí si představit to nejhorší, co se může stát židovskému ghettu. Pak se ale

stane něco tak hrozného, že se člověk úplně složí. Modlí se, aby si neuměl představit nic. A modlitby jsou

vyslyšeny. Člověk se dozví, že zlo je bezedné. Zoufalství, které jsem cítil v žaludku, mě ochromovalo.

Když vám to vyprávím, Jacku, dělám si starosti s tím, jak to sdělit. ‚Myslí si, že přeháním?‘ ptám se sámsebe. Vynechávám důležité podrobnosti, které by ho přesvědčily o autenticitě těch událostí? Měl bychzatajit detaily, které jsou příliš odporné nebo neuvěřitelné? Zní vám to dost upřímně? Co si myslíte,Jacku? Řekněte něco. Vaše oči, vždycky jsem vaše oči nenáviděl. Krügerovy oči. Oči Německa. Cha! Očimého zetě.

Objevil se tyfus. Pak cholera. Jak se ochlazovalo počasí, konec ghetta se blížil. Německé armádě na ruskéfrontě se nedařilo. Výrazy na německých tvářích se začaly měnit.

Lidé vyhazovali mrtvé na ulici jako ráno odpadky z kuchyně.

Krüger se mnou začal mluvit, jako bychom byli stan přátelé. Měl potřebu si s někým povídat a vybral simě. Nelíbilo se mu, když jsem mu hlasitě odpovídal, a tak jsem přikyvoval, zatímco se mé prstypohybovaly po klávesách. Naučil jsem se tvářit, jako bych jeho situaci chápal, jako bych chápal, že sejeho velení chýlí ke konci. Řekl mi něco zajímavého. Zrůda Krüger mi řekl, že nikdy nepochopím, jaké toje vládnout celému městu. Věděl, že město ovládá čirá hrůza, ale naučil se, že hrůza má své hranice. Hrál

jsem Dvořáka, když mi to vykládal. Vylil koňak, když uvažoval o tomto dilematu.

Mohl zničit každý život v Kironické. On, Krüger, mohl rozkázat, aby kohokoli zabili. Na štábu gestapa často

umučili k smrti muže i ženy. Věděl dobře, jakou bolest působí hřebíky pod nehty. Nůžky se daly vrazit donosních dírek, do ušních bubínků, do konečníků. Varlata se dala brutálně vyříznout. Každý tělní otvor semůže proměnit v místo ‚výjimečné bolesti‘, říkal mi. Každý jazyk se dá přimět k mluvení a pak vytrhnout.Uvědomil si, že lidské utrpení se ho už vůbec nedotýká. Mohl poslat na smrt deset tisíc lidí a víc myslel nato, jak zabil mouchu podpatkem boty.

Jeho dcera onemocněla zápalem plic a syn měl špatné známky ve škole. Vykládal mi, že by si přál, abyjeho žena uměla lépe vařit. Kdysi na základní škole hrál ve fotbalovém mužstvu jako brankář. Už tonebude dlouho trvat, řekl, ale nevysvětlil to blíž. Ten večer by prý raději slyšel Mozarta místo Beethovena.

Ten idiot nepoznal, že hraju Dvořáka.

Druhý den se odehrála velká akce. Nacisté nahnali dva tisíce lidí k masovém hrobu, vykopanému

židovskou pohotovostní četou, a zastřelili je na sněhu. Tentokrát bylo navíc překvapení. Tentokrát takézabili členy pohotovostní čety.

Když jsem ten večer hrál, Krüger už přišel opilý. Hrál jsem Brahmse. Přišel a postavil se při hraní vedlemě. To nikdy neudělal. Bratrsky mi stiskl rameno, jako bychom byli dobří přátelé. Pak mi strčil prsty podnos. Bylo to tvrdé a nečekané. ,Takhle je cítit tvoje Sonia,‘ řekl mi. ‚Poznáváš ji? Patří mně, navždy. Je tomoje vlastnictví. Slyšíš mě, Žide? Patří mi. Takhle je cítit moje děvka.‘ Skoro to vypadalo, že se zastyděl,když to řekl. Pak se na mě rozzlobil. Tvrdě mě udeřil, až jsem spadl ze stoličky. Vstal jsem, zase seposadil a začal jsem znovu hrát. Vychrstl mi koňak do obličeje. Křičel, že nenávidí Židy ještě víc než Hitler,

že pomůže svému Führerovi všechny zabít. Potom řekl, že jsem jediný, který mu rozumí. Že jsem jehopřítel. Že miluje Soniu víc než svoji nechutnou manželku. Že má strach o dceru a že se bojí, aby neupadldo rukou Rusům.

Pak se mu udělalo špatně a zvracel vedle klavíru. Ale brzy to přešlo. Velmi brzy. Pak zvracel znovu.Omdlel a upadl do svých vlastních zvratků. Zavolal jsem ukrajinského domovníka a společně jsme hoodnesli do ložnice. Šel jsem nocí domů. Už jsem nikdy nehrál Brahmse, nemohl jsem. Brahms pro měumřel a já jsem si ho uchoval v nitru.

Musím vám něco říct o Sonie a o mně. Když jsem se dozvěděl o Krügerovi, myslel jsem, že to otráví láskumezi námi. Ona si myslela, že mě bude odpuzovat i pohled na ni. Já jsem si myslel, že se jí už nebuduschopen podívat do očí. Ale to se nestalo. Naše láska se ještě upevnila. Upjali jsme se jeden na druhého,jako bychom byli dva poslední lidé na zemi, kteří se ještě umějí milovat. Slíbili jsme si, že Krüger nemůžeotrávit to nejkrásnější mezi námi. Naše těla a osudy patřily jemu, ale my jsme patřili sobě navzájem.

Sonio, Sonio, Sonio.

Už toho mnoho nezbývá. V únoru přišla zimní smrt. Kironické ghetto bylo zrušeno. Zůstal necelý tisíc Židů,

kteří byli naloženi do vlaků. Krüger se přišel rozloučit se Soniou a se mnou. Ačkoli to nemohl říct, viděljsem, jak mu bylo líto, že odjíždíme. Byl zamilovaný do mojí Sonii. Viděl jsem, jak ho mrzí, že se na nějSonia dívá opovržlivě. Zrůda Krüger byl osamělý člověk. Já jsem byl sám čtyřicet let a znám Krügerovuosamělost.

Vlak jel dva dny a pak zastavil v mrazivém šeru. Té noci zemřel náš nejmladší syn Jonathan a tím se vSonie něco zlomilo. Jiní lidé, většinou staří, zmrzli. Vlak se znovu rozjel. Nebyla v něm žádná voda anizáchody. Muži i ženy se museli vyprazdňovat. Zápach nás zahanboval, potom přiváděl k zoufalství. Dětiplakaly a prosily o vodu. Dovedete si představit, jaké to bylo. To ale stejně nedovedete. Celou tu cestuvlakem si nesu v sobě. Ten vlak Soniu zlomil. Zlomil ji. Všechno jsme vydrželi, až na ten vlak. Moje krásná

Sonia umřela ještě předtím, než ji nacisté s laskavostí jim vlastní poslali do plynové komory. Když vOsvětimi otevřeli dveře, Sonia ztratila rozum. Nevěděla, co se děje. Museli jí odtrhnout ruce odJonathana.

Tady je moje tetované číslo, Jacku. Němci milovali seznamy, katalogy, všechno hezky na svém místě.Kvůli mému hudebnímu nadání věděli, že přijedu. Poslali mě na stranu života. Sonia a moje dvojčata šlyna stranu smrti. Chlapci vedli matku z obou stran a podpírali ji. Věděli, že jejich matka už neexistuje, apřestože byli jenom chlapci, zdálo se, že vyrostli v muže. Museli zavést matku k smrti. Oba mi zamávali na

rozloučenou.

Tajně, aby to Němci neviděli. Odešli na věčnost. Pokoušel jsem se zachytit Sonin pohled, ale ona už tamnebyla. Viděl jsem ji, jak odchází z mého života, a po všech těch strašných letech pořád ještě jasně vidímpřed sebou, jak to vypadalo. Vidím, proč ji kdysi nazývali nejkrásnější ženou Evropy.

Oblékl jsem si táborovou uniformu, když mě na podlahu srazila rána zezadu. Pak mě někdo kopl dožaludku a do obličeje. Kolem vznikl rozruch. Myslel jsem si, že mě německý voják chce v šatně zabít. Bylto Berger, židovský surovec z Kironické. Ten, jehož synové ukradli jídlo a byli za svůj zločin oběšeni.Berger si vzpomínal jen na to, že jsem kopl do stolice pod jejich nohama. ‚Tenhle Žid je můj.‘

Berger patřil k Sonderkommandu, byl to jeden z prokletých Židů, kteří byli nuceni odklízet těla zplynových komor a pálit je v krematoriu. Každý den za mnou chodil a bil mě pořád víc. Byl něco jako králmezi zatracenci. Nějaký Krüger. Nakonec si pro mě přišel a uštědřil mi několik ran do týla. Snadno prošelmezi baráky. Stráže na věžích ho viděly, ale on chodil, jako by byl domovníkem na svém místě. Zavedl mě

na místo, kde jsem uslyšel židovské hlasy zpívat hebrejskou píseň ku chvále Všemohoucího. Byla tma avzduch se naplnil černým kouřem. Pak se ozvaly skřeky, které nepřipomínaly žádný jiný zvuk na zemi. Ažnastalo ticho. Berger mě zase srazil k zemi. Vytáhl mě na nohy a cpal před sebe, kde už byli shromážděniostatní Židé a jeden z nich otočil kolem. Za dveřmi mě popostrčil a řekl mi, že mám dělat to, co on.

Byla tam hromada mrtvých Židů, stovky. Většinou ženy, děti a staří lidé. Pracoval jsem tvrdě, abych jepomohl odstranit. Pracoval jsem pod Bergerovými ranami. Tahal jsem mrtvoly za nohy. Některé nevážilyskoro nic. Táhl jsem jedno tělo, když mě Berger zastavil a přiměl pohlédnout dolů. Byla to Sonia. Pak minařídil hledat v hromadě, až najdu syny. Našel jsem je a přinesl k Bergerovi. Podal mi kleště a řekl mi,abych vytáhl Sonie z úst zlaté zuby. Otevřel jí ústa a vytáhl surově první. Nemohl jsem se hnout, ale onmě uhodil do tváře kleštěmi.

Otevřel jsem Sonina ústa. Vytáhl jsem zub. Berger si vzal kleště a začal jí vytahovat všechny zuby z hlavy.

Později se tam objevil Žid, který pracoval v administraci a za starých časů chodil na moje koncerty. Byl to

velký milovník hudby. Zjistil, že mě Berger dnem i nocí nutí pracovat v Sonderkommandu. Tentoneznámý Žid byl také pánem svého království a napsal Bergerovo číslo do oddílu určeného k smrti. Přišlipro Bergera a já jsem ho pak viděl na hromadě v plynové komoře.

Zbytek Osvětimi je prostě Osvětim. Můžete se o tom dočíst. Mám podobnou zkušenost. Pracoval jsem,trpěl, hladověl. Jednou jsem málem umřel na úplavici. Abych přežil, přehrával jsem si v duchu hudbu,kterou jsem miloval, po celou dobu práce. Poprosil jsem slavné skladatele, aby se mi shromáždili v hlavěa hráli mi svá nejlepší díla. Každý večer jsem ve špíně stoloval ve smokingu s Beethovenem, Bachem,

Mozartem, Chopinem, Lisztem, Haydnem, Puccinim, Rimským-Korsakovem, Mahlerem, Straussem,

Čajkovským a ostatními. Každý večer jsem se pomalu oblékal a pečlivě jsem si zapínal manžetové knoflíčky a zavazoval si stále znovu černou kravatu, dokud jsem nevypadal bezvadně.

Před koncerty jsem chodil do nejlepších restaurací v Evropě a objednával si nejdražší jídla, připravenánejvyhlášenějšími kuchaři. Jedl jsem hlemýždě lesknoucí se máslem, s česnekem a petrželkou, objednával

jsem si pečenou kachnu s chřupavou kůžičkou a váčky tuku pod křídly, jedl jsem bagety namočené volivovém oleji a sladké pečivo s karamelovým povrchem a vrstvami šlehačky, takže se ústa stahovalarozkoší. Jedli jsme, necpali jsme se s těmi velkými skladateli. Protože jsem žil jen ve své mysli, přežiljsem, když jsem se soustředil na velké zásobárny krásy, kterou jsem si ukládal. Slyšel jsem hudbuuprostřed špíny. A udělal jsem to, co jsem si slíbil, že za žádných okolností neudělám: Přežil jsem. Tímjsem upadl v hanbu.

V zimě roku 1945 jsem byl v jednom z nucených pochodů, když se do Osvětimi blížili Rusové. Pochodovali

jsme sněhem, bez jídla nebo odpočinku. Mnoho mužů zůstalo u cesty a vysloužilo si kulku. Ti lidé cítilismrt jako dárek. Byl jsem v Dachau, když tábor osvobodili Američané. Na nic z toho si nevzpomínám.Později mi ukázali hromadu mrtvých těl. Ty fotografie znáte. Osoba, která mi fotografii ukázala, byl lékař,který sám fotografoval. Když byl se snímkem hotov, zdálo se mu, že se mi pohybuje hruď. Prozkoumal mi

pulz a dopravil mě do nemocničního stanu. Levou ruku jsem měl omrzlou a napadenou gangrénou.Amputoval mi článek levého malíčku. Když jsem se probral, mohl jsem pohybovat prsteníčkem. Vždyckyjsem litoval, že ten doktor fotografoval. Měl mě nechat na té hromadě. Šel jsem za Soniou.

Ruth mě našla v táboře bývalých vězňů, kde hledala přeživší členy rodiny. Doslechla se o nějakém Židovi,když hledala, kdo přežil z Kironické. Vzali jsme se a tím jsem zničil život té hodné ženy. Líbám ji a vím, ževidí v mých očích, jak si přeju Soniu. Miluji ji a někdy šeptám Sonino jméno. Narodily se Shyla a Marta a

já jsem byl také zklamán, protože to nebyli synové, které jsem ztratil. Žádnou z nich jsem nemiloval.

Zklamaly mě, protože nebyly moje mrtvá rodina. Nemohu milovat Ruth, Jacku. Zkoušel jsem to, ale nejde

to. Nemohu milovat Shylu nebo Martu. Umím milovat jen fantomy. Chodil jsem spát a miloval všechny

své drahé duchy a neprobudil jsem se, dokud moje Shyla neskočila z mostu.

Tak to bylo, Jacku.“

ČÁST ŠESTÁ

–––––-Kapitola–––––

pětatřicátá

Nenáviděl jsem šedesátá léta a zvláště jsem nenáviděl vzpomínky, které jsem si přinesl z hluku, zmatku anevychovanosti těch kakofonních let. Nejjasněji si pamatuji křik, pak pózy a přetvářku a nedostatekhygieny. Bylo to jediné desetiletí, které jsem prožil a které nemělo dost slušnosti se vypařit, když jeho čas

vypršel. Pro mě byl rok 1970 zdaleka nejhorším rokem šedesátých let.

Přiměl mě nenávidět folkovou hudbu a zbožnost a batikované košile a politickou rétoriku všeho druhu.Moje představa pekla znamená uváznout v letištní hale při sněhové bouři, poslouchat stárnoucí hippiezpěvačku, jak buší do poškrábané kytary a hraje Blowin‘ in the Wind, Puff the Magic Dragon, I Gave MyLove a Cherry, Lemon Tree a We Shall Overcome, přesně v tomto pořadí. Kdysi jsem byl s doširokarozevřenýma očima zajatcem těch časů a neexistoval žádný dvanáctibodový program, který by mě odvedl

od žvanění, kterému jsem v tom příšerném období války ve Vietnamu podlehl. Největší tragédií té válkynebyla nesmyslná smrt mladých mužů na podivně pojmenovaných bitevních polích, ale to, že celá zeměpřes noc zhloupla. Také znepřátelila nejužší skupinu přátel, jakou jsem znal. Náhodou jsme se nechalidoběhnout duchem doby a pak už jsme nikdy nebyli ti samí, nikdo z nás.

Když se kouř rozplynul, slíbil jsem si, že už nikdy neztratím přítele kvůli něčemu tak subjektivnímu anepostižitelnému jako politické přesvědčení. „Jsem Američan,“ oznámil jsem všem kolem sebe, „a budu simyslet, co budu chtít, a vy taky, proboha, vy taky.“ To se stalo mým krédem, ústředním tématem mého života, ale kdyby nebylo netolerance a tvrdohlavosti, kterou jsem v těch letech s takovou velkolepostípředváděl, a výstředních kotlet na tvářích a svatouškovského přístupu, který jsem stavěl na odiv, vstoupilbych do let zralosti a nezajímal se o svět idejí jako každý jiný Jižan. Celý můj charakter se formoval kolem

otázky Vietnamu a téměř mě srazilo na kolena, když jsem si to přiznal.

Ve čtvrtek po Lucyině slavnosti jsem jel po dálnici číslo 17 do Charlestonu s Ledare, která seděla vedlemě. Jeli jsme s otevřenými okny. Auto naplnila vůně sklízeného obilí a zelených řek a vítr povívalmedovými vlasy Ledare. Mike nás oba pozval do divadla v Dock Street v Charlestonu přesně na druhouhodinu odpolední. Nebylo potřeba potvrzovat účast, ale formuloval své pozvání takovým způsobem, že

nenechával moc prostoru na výmluvy.

„Co má Mike za lubem?“ zeptal jsem se.

„Nic dobrého,“ odpověděla Ledare.

„Ty to víš, ne?“

„Má něco v rukávu,“ řekla a vrhla na mě tajemný pohled. „Ale drží to v tajnosti.“

„Proč?“

„Myslí si, že bychom se neukázali, kdybychom věděli, co se tam bude dít.“

Žádné divadlo v Americe se nevyrovná divadlu v Dock Street, jak pro jeho intimitu tak pro zdrženlivou

vznešenost. Vyvolávalo zamlklý dojem budovy, která zadržuje dech, a jeho klid byl příjemný jak hercům,tak publiku. Mělo vzácné vzezření kostela sekty Shakerů a jenom jeho existence v člověku vyvolávalachuť běžet domů a napsat nějakou hru. Jeviště bylo velikosti malého tanečního parketu, a když jsmevstoupili, viděl jsem Mika, jak pozoruje kameramany a zvukaře, který přiletěl ze západního pobřeží, jak mi

prozradila Ledare.

Vzpomněl jsem si, jak mi Mike říkal, že svou první hru viděl jako dítě právě tady, bylo to představeníZkouška ohněm od Arthura Millera. Bylo tak silné, že to navždy změnilo kurs jeho života. Když vyrůstal,rád sledoval herce, jak předstírají, že jsou někým jiným, a promlouvají vymyšlené řádky jako cizincizamilovaní do energie a vášně jazyka. Ačkoli Mike v tom divadle začal, brzy se přiklonil ke světu filmu. Vdivadle prý může vytvořit pocit chvějivosti, napětí a stylu, říkal, ale ve filmu může stvořit celý svět, kdyžnechá světlo vtisknout tvary do plynoucí řeky filmu. Jedna z prvních věcí, které udělal po úspěchu svéhoprvního filmu, bylo, že zašel za herci do divadla. Mike nikdy nezapomněl, odkud vyšel.

„Asi za deset minut to rozbalíme,“ dával Mike pokyny filmovému štábu, který pracoval přesně a rychle.„Všichni víte, jak se to dělá. Jakmile začneme, hosté si nesmějí uvědomovat, že tady jste. Comprende?Nesmí vás být ani vidět ani slyšet. Nejsme tady kvůli umění. Jenom to chci mít natočené,“ říkal jim, kdyžjsme s Ledare procházeli uličkou.

„Jaké odborové zákony tady platí?“ zeptal se vyzývavým hlasem muž, který nastavoval na kameře úhelzáběru.

„Žádné, ty čmuchale,“ usmál se Mike. „Jižní Karolína je dobrý stát na práci. Od pevnosti Sumter tadynesnášejí cokoli, co by jim jen připomínalo slovo ‚odbory‘.“

„K čemu to bude?“ zakřičel kameraman ze zadního balkonu.

„Jenom domácí film,“ odpověděl Mike a zatleskal.

Když jsme se blížili k Mikovi, znovu zatleskal, jeho štáb zmizel a už jsme je neviděli. Měl všechno přesně apečlivě připraveno. Byli jsme první.

„Jdete brzy,“ poznamenal Mike. „Včasné příchody mě znervózňují.“

„Tak odejdeme,“ navrhla Ledare.

„Ne, já jsem každému stanovil, kdy má přijít. Capers a Betsy měli přijít první, ale zpozdili se. Běžte a posaďte se. Sedíte vlevo. Jídlo je skvělé a je tu i spousta pití.“

„Co budeme hrát?“ zeptala se Ledare.

„Dneska budeme improvizovat. Cokoli je možné. Všechno leží na stole,“ řekl Mike. „Bude vám to jasné, ažpřijdou všichni.“

Nějaký pohyb vzadu v divadle přitáhl moje oči. Pohlédl jsem tam a uviděl rovnou siluetu generála

Remberta Elliotta, který stál v pozoru u zadních řad. Byl s ním vysoký šedovlasý muž. Překvapilo mě, když

jsem poznal vlastního otce, který kráčel uličkou oblečen v soudcovském taláru. Přijeli spolu z Waterfordu.

Za mnou na jevišti si odkašlala nějaká žena. Otočil jsem se a uviděl Celestine Elliottovou, která muselavstoupit dveřmi na jeviště a dívala se na manžela pohledem, jenž byl otřásl železem.

Když generál uviděl manželku, zastavil se a sledoval, jak si sedá na jeviště vlevo. Věděl jsem, že seneviděli od nešťastné návštěvy v Římě a komunikovali spolu pouze prostřednictvím právníků. Generál sepřehnaně formálně uklonil mně a Ledare.

„Děsí mě to, Jacku,“ poznamenala Ledare, když jsme se dívali, jak si razí cestu na místo.

„Co?“ zeptal jsem se.

„Až mi bude sedmdesát, chtěla bych mít všechny své chyby za sebou. Chtěla bych mít za sebou třicet letdobrého a jasného života. Podívej se na ně. Soudce, generál, Celestine. Všichni prožívají muka. Nesnesla

bych pomyšlení, že zbytek mého života bude tak bolestný jako minulost.“

„Hluboký ponor do nitra je chyba,“ řekl jsem. „Buď šťastná, že pluješ v mělkých vodách.“

„To není odpověď.“

„Souhlasím, ale je to aspoň úskočný manévr.“

Capers Middleton zakřičel, že všechny zdraví, když s Betsy rázně a sebevědomě vystoupili ze zákulisí.Všechno na nich mi připadalo přehnané, jako by jejich metabolismus pracoval rychleji než metabolismusnás ostatních. Jejich úsměvy vypadaly jako grimasy. Jako všichni politikové, které jsem kdy viděl, siCapers prohlédl místnost a okamžitě postřehl všechny hráče. Viděl jsem, jak pokývl Ledare, ale tenposuněk byl blahosklonný a přezíravý. Když Capers nechal někoho za sebou, bylo to trvalé a nevěnovalmu žádné právo nebo výzvu, pokud ovšem nezjistil, že od té osoby potřebuje nějakou laskavost.

S obchodní úsporností kormidloval Betsy k sedadlům na jevišti a neztrácel čas tím, že by prohodil pár slov

s Mikem nebo se mnou. Ačkoli pro Caperse bylo životně důležité, aby to vypadalo, že zvládá každousituaci, poznal jsem, že je nervózní uprostřed tohoto shromáždění lidí z naší společné minulosti.

Mike pohlédl na hodinky a pak k postranním dveřím divadla. Otec zaujal místo za stolem na zvednutémpódiu se soudcovským kladívkem na stole. Dvakrát poklepal na dubovou desku stolu, spíš aby přerušilvýjimečné napětí než co jiného. Vypadal víc zlomený než starý a já si uvědomil, jak moc jsem hozanedbával od svého návratu do Waterfordu, kdy jsem se neobratně pokoušel pečovat o matku.

Pokoušel jsem se cítit k němu to, co jsem si myslel, že by syn měl cítit k otci, ale nemohl jsem předstíratcit, který jsem v sobě nechoval. Zvedla se ve mně nechtěná lítost, zatímco jsem hledal lásku. Otec vstal,uhladil si talár, urovnal vázanku a límeček. Pak se posadil a zaujal místo jako my ostatní.

Mike zařídil rozsazení skvěle. Vzadu ve středu jeviště byla soudcova židle a stůl a přímo napravo stálahezká židle s vysokým opěradlem. Od tohoto ústředního bodu se táhly pohodlné, čalouněné židle,rozestavěné v půlkruzích, které se dívaly jedna na druhou. Byly jednobarevné a dodávaly atmosféru,která byla živá i domácká. Nalevo seděla Ledare, Celestine a já; vedle mě byla ještě neobsazená židle.Naproti nám seděli Capers, Betsy, generál Elliott a další neobsazená židle. Za každou z našich židlí byloumístěno několik vyšších dřevěných sedaček. Vysoko nade mnou jsem zachytil stěží vnímatelné pohybykameramana, který právě zaostřoval.

Mike se postavil doprostřed jeviště vedle soudce, poblíž židle s vysokým opěradlem, kde nás všechnysnadno viděl. „Vítejte, přátelé, děkuji vám, že jste dnes přišli. Chtěl bych vám všem říct, že jste teď filmováni a nahráváni. Když budete chtít mluvit, prostě zvedněte ruku a soudce McCall vám udělí povolení

mluvit. Až si sednu, změní se to tu v jakýsi soudní tribunál. Soudce bude předsedat. Je dnes jedinýmplaceným účastníkem. Vy ostatní jste tady proto, že jste pro mě byli všichni nějak důležití. Vede mě láskaa obdiv k vám. Většinu z vás znám celý život.

Proč se scházíme zde?“ položil si Mike řečnickou otázku. „Protože si myslím, že v tomto divadle semůžeme sejít, jako bychom účinkovali v nějaké hře, v nějakém dramatu, které dnes večer společněnapíšeme. Přivedl jsem dva tajemné hosty. Hra bude mít svá překvapení, ale také dospěje k rozuzlení. Na

konci představení budeme všichni hlasovat. Muž, kterého budeme soudit, mi dovolil, abych každému z

vás dal jeden hlas, který rozhodne jeho osud.

Vidím, že vás to zajímá. Zřejmě vás to chytilo. Vyložil bych vám pravidla, ale žádná nejsou. Nechce se povás nic víc a nic méně než posoudit minulost. Všichni vyjma Betsy jste se na událostech, které budemepopisovat, podíleli, nebo jste jich byli svědky. Někteří z vás jsou hvězdy této produkce, ale všichni jstenějak napomáhali ději. Hamlet by nebyl Hamletem bez Rosencrantze a Guildensterna a náš příběh by byl

bez kohokoli z vás neúplný.

Všichni víte, že Capers, Jack a já jsme byli nerozluční, když jsme vyrůstali. Když pomyslím na přátelství,první mě napadnou tahle dvě jména. S Jackem jsme se rozešli a to mě bolí víc, než se dá povědět.Myslím, že se také dá směle tvrdit, že Jack Caperse nenávidí, nebo ho přinejmenším nemá rád.“

Seděl jsem na svém místě proti Capersovi a díval jsem se mu přímo do očí, když jsem prohlásil: „Nenávidí

je to pravé slovo, Miku.“

Capersova manželka Betsy, která seděla vedle manžela, se ozvala: „Říkala jsem ti od počátku, Miku, že se

mi to všechno vůbec nelíbí. Nebudu tady sedět a nedovolím, aby mého manžela kritizoval nějaký falešnýkuchař.“

Usmál jsem se a řekl: „Líbí se mi, jak vám to myslí, Betsy. Plakal jsem, když jste hrála ‚Ódu na radost‘ připosledním čísle soutěže o královnu krásy.“

„Nebuď hnusný na moji ubohou manželku, Jacku,“ napomenul mě Capers. „Nehodí se to k tobě.“

Otec zaťukal kladívkem na stůl uprostřed jeviště a prohlásil: „To už stačilo, synu.“

„Ty to nechápeš,“ pokračoval Capers, „ale já tě mám pořád rád, Jacku. O tom o všem je dnešní večer.“

„Tak to bude dlouhý večer, chlapče,“ odpověděl jsem.

Kladívko znovu dopadlo na stůl. „Chci tady mít pořádek.“ Udeřilo do dubové desky stolu a tentokrát jsemztichl, když na mě otec obrátil červenou, rozzuřenou tvář.

Generál Elliott vstal z místa, na kterém seděl, každým coulem voják. Tvářil se autoritativně a podrážděně.Pořád vypadal, jako by byl schopen přeplavat řeku a podříznout hrdlo jakémukoli strážci muničního

skladu.

„Tento večer se bude týkat mého syna, že?“ zeptal se Mika.

„To, co se stalo Jordanovi, je jádrem všeho, generále. To víme všichni. Kdyby vás velitelství námořnípěchoty neposlalo na Pollockův ostrov, nic z toho by se nestalo. Jack a Capers by pořád byli nejlepšípřátelé. Vy a Celestine byste se nerozváděli. Myslím, že možná i Shyla by dnes byla naživu, i když to může

být sporné. Ale když Jordan přišel do města, všechno se změnilo. Nestal se jen naším přítelem, stal se

naším osudem.“

„Jestli znáte místo pobytu mého syna, tak jste povinni to hlásit federálním úřadům. Jestli víte, kde je,mohli byste být obviněni ze skrývání uprchlíka. Sám bych vás udal, Miku, vy to víte, že moje slovo platí.“

„Buď zticha,“ okřikla ho Celestine.

Soudce znovu klepl kladívkem jediný úder s ozvěnou, vyzývající k pořádku. Generál se opět obrátil kMikovi. Hlas měl plný bolesti, jako by oslovoval velitele popravčí čety: „Jestli víte, kde se můj syn nachází, je vaší morální povinností předat tuto informaci úřadům.“

Na jevišti vlevo za oponou bylo slyšet slabý pohyb a Jordan Elliott v neposkvrněné kutně trapistů vešeldoprostřed jeviště. Kus cesty ho doprovázel ještě jeden mnich a otec Jude, kteří si sedli stranou do stínu.

„Dobrý den, tatínku,“ řekl Jordan generálovi. „Ty ses nikdy nedozvěděl, co se stalo. Znáš všechny částitoho příběhu kromě mé.“

„Kvůli tobě zemřeli dva nevinní lidé,“ prohlásil generál a v jeho hlase bylo znát překvapení nad tím, že se

objevil jeho syn. „Místo vojáka jsem vychoval uprchlíka a slabocha.“

„Nikdo z nás to dřív nevěděl, otče, ale vychoval jsi kněze.“

„Moje církev nepřijímá k oltáři vrahy,“ prohlásil přísně generál a pohlédl na druhé dva kněze na jevišti.

Povstal opat a šel se postavit vedle Jordana. Pak promluvil: „Poznal jsem vašeho syna v Římě, když bylnovicem. Stal jsem se jeho ručitelem a zpovědníkem. Promíjení hříchů je jádrem římskokatolickéhovyznání. Mniši, kteří vašeho syna poznali, ho pokládají za dobrého člověka a někteří dokonce za svatého.“

„Je neštěstím pro svou zem a svou víru,“ trval na svém generál. „Kdo ho pokládá za svatého?“

„Jeho zpovědník,“ odpověděl opat, uklonil se a vrátil na své místo.

„Nedovolil jsem vám si sednout,“ prohlásil generál.

Opat přejel rukávem obočí a odpověděl: „Nepotřebuju vaše povolení, abych si mohl sednout, generále. Vy

jste už v penzi a vaše hodnost je jenom na ozdobu. Já jsem v současné době opatem Mepkinskéhoopatství a můj úřad v sobě nese váhu a souhlas nepřetržitého dvoutisíciletého duchovního panství. A už na mě nezvyšujte hlas. Váš syn je tu na můj návrh a kvůli mé shovívavosti. Mohu ho odsud odvést aschovat na místech, o kterých se vám na zeměkouli ani nesní.“

„Vatikán II,“ odfrkl generál. „Tam se církev spletla. Ten tlustý papež, který v životě nedokáže udělat anijediný shyb, i kdyby na tom závisel jeho život, nahnal do Vatikánu všechny liberálně myslící kurevníky afrajery, které mohl sehnat, aby zničili všechno, co bylo v katolické církvi pravdivé a nenahraditelné. Dobrá

církev je přísná. Nenávidím tuhle novou, zženštilou, smířlivou, netýkavou církev, kde mniši a jeptiškysouloží jako králíci, hrají při mši na kytaru a zpívají ‚Kumbaya‘.“

Otec znovu udeřil do stolu a okřikl ho: „Ztrácíme čas, generále. Zbytečně mluvíte. Je čas pokročit.“

„Musíme představit ještě jednoho tajemného hosta,“ přerušil ho Mike. „Mnozí z vás ho budou znát jenjako legendu. Jestli jste četli karolínské noviny v době, kdy jsme byli na univerzitě, budete znát jehojméno. Dámy a pánové, představuji vám všem ‚Radikála Boba Merrilla‘, vůdce hnutí Studenti zademokratickou společnost, které působilo v Karolíně od roku 1969 do roku 1971.“

Obrátil jsem se, abych viděl, jak Bob Merrill vstupuje na jeviště za mnou. S hrůzou jsem si uvědomil, žednešní večer bude mít na každého daleko tvrdší a ničivější dopad, než si Mike představoval. Myslel jsem,že nenávidím Caperse Middletona víc než kohokoli jiného na světě, ale úplně jsem zapomněl na RadikálaBoba Merrilla. Radikál Bob se objevil v našem životě, napáchal nepředstavitelné škody a zmizel nám z očí.

Merrill přešel ke Capersovi a objali se spolu. Pak přešel k Jordanovi a objal kněze. Obrátil se ke mně aopatrně natáhl ruku.

„Kdybych se dotkl tvojí ruky, tak tě hned potom chytím pod krkem,“ řekl jsem mu.

„Opravdu by ses měl pokusit konečně dospět, Jacku,“ poznamenal Bob. „Je čas nechat minulost

minulostí.“

„Když jsi přijal pozvání na dnešní večer, Bobe, představoval sis, že vyjdeš z divadla, aniž bych tě nakopaldo zadku?“ zeptal jsem se zuřivě.

Kladívko se znovu ozvalo, soudce si odkašlal a Mike se vrhl mezi nás.

„Kdo je Radikál Bob?“ zeptal se otec.

„Radikál Bob byl původní vůdce protiválečného hnutí v univerzitním městečku, které nás všechny zatáhlodo svých aktivit,“ vysvětlil Mike.

„Kam to všechno vede, Miku?“ otázal se můj otec.

„Soudce,“ odpověděl Mike, potěšen svou úlohou. „Nemohu na tuto otázku odpovědět, dokud nedojdemek závěru představení.“

Ledare vstala a obrátila se k Mikovi. „Co z toho máš, Miku? Vždycky jsi byl velkorysý, ale nikdy jsi nebyl

velkorysý k chybě.“

„Děkuji ti za tak skvělé doporučení, drahoušku,“ řekl Mike. „Ledare má ale pravdu. Získal jsem práva naJordanův příběh, abych mohl uspořádat tenhle večer. Když se rozhodneme, že je Jordan vinen, pak sesám přihlásí příslušným úřadům na Pollockově ostrově. Capers nabídl své služby jako Jordanův obhájce,jestli bude stíhán za své zločiny. Zadarmo.“

„Takže Capers bude před voliči Jižní Karolíny vypadat jako hrdina,“ poznamenala Ledare. „‚Middleton hájívraha, nynějšího kněze a přítele z dětství‘.“

„Cynismus ti ubírá na kráse, zlato,“ usmál se na ni Capers.

Ledare se zeptala Jordana: „Ty jsi souhlasil, aby byl Capers tvým obhájcem?“

Jordan zakroutil hlavou. „Je to laskavá nabídka, ale slyším o tom poprvé.“

„Jestli tě bude obhajovat, doufám, že dostaneš elektrické křeslo,“ řekl jsem.

„Jacku, Jacku,“ ozval se Capers. „Lidé si budou myslet, že jsme se pohádali.“

„Miku,“ řekl jsem a vstal ze židle, „ty z toho budeš mít film. Capers se stane guvernérem, Jordan možnápůjde do vězení. Řekni mi, na co tohle jeviště? Tohle setkání? S přáteli i nepřáteli shromážděnými v jedné

místnosti. To se mohlo urovnat soukromě. Jestli je Jordan šťastný jako kněz, tak ať je šťastný. Nech hona pokoji. Nech ho odejít z tohoto jeviště a vrátit se tam, odkud přišel. Uvrhl jsi Jordana do velkéhonebezpečí. A proč? Pro jeden ze svých filmů? Kvůli Capersovým volbám?“

„Ne, Jacku,“ odpověděl Mike. „Všiml jsem si za ta léta, jak málo jsem se skutečně cítil součástí okamžiku,kdy jsem byl zelektrizovaný, s každou buňkou oslněnou a napjatou, kdy mi žhnulo celé tělo, jako bychměl shořet v plamenech. Poslouchej nás všechny, co tady dýcháme. Ucítíš to napětí. Může to být večer,na který žádný z nás nikdy nezapomene. Naše minulost nás obklopuje a mučí. Ale přesto mezi námi kdysipanovala láska, svítila nám na naší cestě. Dnes večer bych chtěl, abychom společně přišli na to, co se stou láskou stalo a proč se na místo lásky tak snadno dostane nenávist.“

„Jak začneme?“ zeptal se Capers.

Otec udeřil kladívkem do stolu a pravil: „Kdokoli chce mluvit, musí přijít sem na židli svědka. A všichnimusí říct své jméno, jako by to byl skutečný proces.“

„Naše příběhy jsou tak rozdílné,“ promluvila Ledare. „Nejsem už tentýž člověk, jakým jsem byla na koleji.

Nenávidím tu dívku, kterou jsem byla.“

„Tak nám pověz o té nenávisti,“ řekl Mike. „Všichni řekneme svůj příběh. Nemusí to být po pořádku. Naše

příběhy složí svým způsobem pravdu, kterou v tomto okamžiku nevidí žádný z nás. Všechny naše hlasysloží jeden děj. Nikomu z nás nemůže ublížit nic, co tu bude řečeno… s výjimkou Jordana Elliotta. Alekdyž se dopracujeme nějaké pravdy o Jordanovi, myslím, že se můžeme dobrat pravdy o každém z nás, o

tom, co jsme tehdy dělali.“

Mike luskl prsty a světla v divadle pohasla, jenom jeviště bylo jasně osvětleno. Na okamžik nastalonaprosté ticho, dokud se neozvalo kladívko a Mike neřekl: „Vracíme se teď k válce ve Vietnamu. Prezident

Nixon je v Bílém domě. Země je ve válce sama se sebou. Univerzitní městečka po celých Spojenýchstátech vřou. V Columbii v Jižní Karolíně jsme my asi v polovině studia na univerzitě. Jsme Jižané. Vpodstatě jsme apolitičtí. Válka je v našem státě populární, protože Jižní Karolína je konzervativní. Ale nauniverzitě se přesto něco děje. Protiválečné hnutí se šíří a roste den ze dne. Ale my se stále zabýváme jen

scházením na fotbalové zápasy a přemýšlením o tom, zda dostaneme po skončení školy dobré místo.

Dámy a pánové, navrhuju, abychom se ponořili do zážitků své minulosti bez záludností a příprav. Bylijsme milá mládež z Waterfordu, měli jsme rádi legraci, opíjeli jsme se, milovali jsme rychlou jízdu arychlou řeč. Mohli jsme tančit celou noc a často jsme si zajeli na Myrtle Beach jenom proto, že jsme mělichuť. Všichni chlapci byli pohlední a dívky krásné. Hráli jsme tvrdě, smáli se hlasitě a všichni jsme byli dosebe a do svého světa zamilovaní. Pak nám poklepal na rameno širý svět a představil se. Poklepal tvrdě.

Nechal se poznat.

Začneme. Prosím vás, vydržte, dokud nevyslechneme všechny.“

Prostřednictvím sboru různých hlasů a osobních pohledů se začal rozvíjet příběh. Otec vyvolával lidi azpočátku byl přísný a nedovoloval žádné přerušení. Světla rampy ho zalila svou perleťovou září, když včerném soudcovském taláru poslouchal s nespornou autoritou. Vypadal hezky a vznešeně. Bylztělesněnou autoritou.

Nejdřív pokývl na Ledare, která pochopila jeho záměr a zaujala svědeckou židli. Prožila dobu, kterou jsmese chystali líčit, jako nevzrušený svědek. Zdálo se vhodné, aby uvedla scénu, na kterou jsme měli

vstoupit.

Když jsem poslouchal, jak načrtává tehdejší situaci, uvědomil jsem si, že jsem si tehdy nikdy nemyslel, žetomu Ledare věnuje vůbec nějakou pozornost. Zdálo se mi, že proplouvá na okrajích kataklyzmatu,nepřístupná rozhořčení a nedotčená žádnou z horeček nebo posedlostí, které se zmocnily nás ostatních.Rozhodla se pozorovat, ne účastnit, a když teď o tom mluvila, uvědomil jsem si, že se tehdy pro mě stalaneviditelnou tím, jak vklouzla do role pozorovatele, zatímco nás ostatní to přitahovalo do epicentra.

„Kdo ze začátku věděl něco o Vietnamu?“ zeptala se Ledare a pohlédla na mého otce. „Myslím, že se ztoho stala skutečná válka až tehdy, když jsme přišli na univerzitu. Samozřejmě jsem viděla všechny tydemonstrace v televizi, ale v Jižní Karolíně to bylo jiné. Daleko víc mě zajímal můj univerzitní klub a dobré

večírky než co jiného. Všichni jsme byli takoví. Víc jsem přemýšlela o líčení než o deltě Mekongu. Bylajsem taková a nemá smysl se za to omlouvat, protože tak jsem byla vychovaná. Rodiče chtěli, abych si se

vší vážností hledala ženicha, a kromě toho jsem neměla žádnou odpovědnost. Univerzita byla pro mějenom způsob jak si dodat lesk. Největší rozruch v prvních dvou letech na univerzitě byl kvůli nedostatkumíst na parkování pro studenty. To pro ně bylo skutečně ožehavé téma, které je opravdu zlobilo. Pak sesituace změnila. Téměř přes noc. Všichni si toho všimli. Bylo to ve vzduchu…“

Jak jsem ji poslouchal, probudily se moje vlastní vzpomínky a přenesly mě nazpět do univerzitních let.Nikdy jsem se necítil víc součástí děje, než když jsem chodil na přednášky v úhledném a přívětivémuniverzitním městečku. V prvním roce byla válka ohromně populární a všichni jsme si šli poslechnoutstátního tajemníka Deana Ruska, když přijel na univerzitu bránit politiku své demokratické vlády. V tédobě začalo být pro Deana Ruska nebezpečné objevit se někde v Americe v univerzitním městečku, ale

my jako karolínští studenti jsme ho pozdravili s nadšením a obdivem. Varoval proti „komunismu“, tehdy

nejobávanějšímu slovu. Jako Jižané jsme si uměli snadno představit práci pro obecné blaho, ale jen málo

z nás by dokázalo prožít zbytek života jako bezbožníci, zbavení víry.

Tiše jsem přemýšlel: válka ve Vietnamu měla v sobě na Jihu další věc, nevadilo nám zabíjení lidí neboválka proti národu, o kterém jsme nikdy neslyšeli. Jako Jižané jsme nedůvěřovali federální vládě, kdyžvymáhala daně nebo se pokoušela zasahovat do zákonů státu, ale plně jsme jí důvěřovali, když posílalasvé vojáky do nebezpečného, vlhkého podnebí, aby zabíjeli lidi se žlutou pletí, kteří mluvili neznámýmijazyky. Žádný důstojník neměl nikdy potíže s naplněním kvóty odvodů v Jižní Karolíně.

Pak v roce 1968 došlo k útoku Vietkongu v době sjednaného příměří, pak k zavraždění Martina LutheraKinga a Roberta Kennedyho a k předvolebnímu sjezdu demokratické strany v Chicagu, celá koloraturahrůzy, která se objevila na notové osnově času.

Ledare pokračovala a já jsem si vzpomněl, že naše univerzitní město bylo klidné a netečné, zatímco naKolumbijské univerzitě a na Harvardu studenti obsadili administrativní budovy. Ale stopy a náznaky změn se začaly objevovat bez přítomnosti nějaké rétoriky nebo předběžné úvahy. Začali jsme nosit delší vlasy,nechali si narůst kníry a začaly se objevovat i první bradky.

Podvědomě se přestalo dbát na oblečení a student v obleku začal vypadat divně, jako muzeální kousek,plující jako troska mezi ostatními. Dcery pojišťovacích agentů a baptistických duchovních z malých městse začaly oblékat jako hippies a přestaly se líčit, vyjma víkendových návštěv doma. Kromě hnutí zaodtržení od Unie se v Jižní Karolíně nikdy nezrodil žádný trend. Ale pozdvižení v jiných univerzitníchměstečkách a protiautoritářský duch doby se dal měřit délkou kotlet, které se plazily po tváříchkarolínských mužů.

Dívky jako Ledare měly svůj život napsaný dávno předtím, než se zapsaly na univerzitu. Její krása bylabezpečná a domácká, ne exotická jako Shylina, byla bezpečná na dotek. Klub Tri Delt ji uháněl a hostil,prakticky byla korunována ještě předtím, než vůbec na univerzitu vkročila. Vedoucí fanoušků ze středníškoly prostě jen změnila barvu svých bambulí a sukně a naučila se nové a mnohem složitější pohybyuniverzitních hřišť. Ledare byla typem dívky, která chodí s fotbalovým obráncem, ale za manžela si berechlapce, který vydává Právnickou revui. Ve druhém ročníku kralovala jako Miss dobré zábavy a bylaKrálovnou roku v prvním ročníku. Kromě Shyly si málo lidí všimlo, že pro svůj dobrý prospěch patří dospolečnosti Phi Betta Kappa a že má jako hlavní předmět filozofii.

Během studia se Shyla snažila zatáhnout Ledare do politických diskusí, ale Ledare se cítila bezpečněji vknihovnách a v okázalém hluku podzimních fotbalových zápasů než zajata ve svévolných debatách.

Bála se aktuálních události a držela se před nimi zpátky. Protože byla tak roztomilá, nikdo si nedal čas s

tím ji poznat, ani ona sama. A tak se stalo, že v divadle v Dock Street byla Ledare Ansleyová

nejvhodnějším člověkem, který nám popsal, jací jsme kdysi byli. Viděla to všechno a pozorovala to jako zpaluby člunů vracejících se domů. Jenom ona mohla v každodenní všednosti našich životů na kolejirozeznat bod, který se neoddělitelně spojil s vražednými potřebami války. Teď, když jsem se v duchuvrátil do dob, které líčila, prohlásila Ledare, že klíč k tomu měla Shyla. Shyla se nejvíc změnila. Shyla sestala nebezpečnou a fascinující ženou a Shyla přivedla Radikála Boba do naší uzavřené skupiny.

Na jevišti se Radikál Bob Merrill hlasitě zasmál, když poprvé padlo jeho jméno. „Radikál Bob,“ ozval se,„když to slyším, dostávám se do dávných časů.“

„Souhlasím s Ledare,“ řekl Capers, vstal ze židle a oslovil publikum, poté co vystřídal Ledare na židli prosvědka. „Je těžké popsat Shylu v těch dnech. Nevzpomínám si, že by během základní a střední školynějak moc mluvila. Vzpomínáte si, jak byla tehdy krásná? Zdálo se, že ji fyzicky bolí, když se na ni někdojenom dívá. Ta křehkost se na střední škole rozplynula. Byla každým dnem hezčí a víc sexy. Pak jstemohli vidět čirou inteligenci, chytrost, která mohla tyranizovat, dobírat si nebo klamat. Dokázala říditcelou místnost. Na vysoké škole Shyla objevila, že je vůdce. Byla by z ní ohromná republikánka.“

Mike poznamenal: „Nesnášela republikány tělem a duší. Řekla mi to někdy během McGovernovykampaně, na kterou jsem nikdy nezapomněl. Shyla řekla: ,Jižanům, kteří nenávidějí černé, se říkalorasisté. Teď se jim říká republikáni.‘“

„Republikáni to neudělali dobře, když vydávali poselství k černým voličům,“ souhlasil Capers. „Ale

pracujeme na tom.“

„Jestli dostaneš jediný černý hlas, znamená to, že demokracie nefunguje,“ řekl jsem.

„Když to říkáš ty, beru to jako poklonu,“ odpověděl Capers.

Soudce zaťukal kladívkem a nařídil: „To už stačilo, Jacku. Uklidni se.“

Capers začal tleskat, ale potlesk byl falešný, zvýšil napětí. „Génius přehánění. Jackovo nadání je tak velkéjako jeho přerostlé tělo. Myslí si, že má srdce tak široké jako celá země. Patetický klam všech americkýliberálů. Teoreticky milují černé, ušlápnuté, zmrzačené a chudé, ale nikdy nikoho takového nenajdeš u

jejich stolu.“

Znovu dopadlo kladívko a soudce řekl: „Pokračujme. Vy chlapci jste jako škorpioni v láhvi.“

Generál Elliott seděl na levé straně jeviště, daleko od všech. Jeho tvář vypadala jako maska nesouhlasu.

Pokud poslouchal, nedal to nijak najevo. Díval se přímo na svého syna, který mu vracel pohled bezodsuzování. Kněz Jordan byl každým coulem tak napřímený, vytrénovaný, spravedlivý a hezký jakogenerál. Byl mezi nimi jenom jeden velký rozdíl: temnota, kterou přinesl do divadla Jordan, byla měkká avelebná, generálova vypadala ukradená z terče.

„Capers a já si vezmeme tuhle část příběhu,“ řekl Mike. „Od doby, kdy jsme si všichni nechali narůst delší

vlasy.“

„Nechal jsem si narůst vlasy až na lopatky,“ vzpomněl si Capers.

Ledare se ozvala: „Dlouhé vlasy je jedna věc, ale žádný z nás neztratil přítele ve válce. Ať už se stalocokoli, nikdo z našich přátel nezemřel ve válce ve Vietnamu.“

„Moji ano, někteří,“ prohlásil nahlas generál Elliott a jeho hlas získal na jevišti náhlou jistotu.

„Ale ne Jordan. Ne tvůj syn,“ promluvila Celestine. „Jordan stojí přímo před tebou. Dnes večer je tady akonečně se ti dívá do očí.“

Generál odpověděl: „Jordan je víc mrtvý než jakýkoli voják, který bojoval a čestně zemřel ve Vietnamu.Celestine. Je pro mě neviditelný. Jeho zbabělost mě oslepuje. Mezi námi stojí hustá, neproniknutelnámlha. Teče mezi námi řeka krve. Krve mužů, které jsem poslal do bitvy. Pokaždé, když vidím svého syna,nahrne se mi do očí jejich krev. Jejich jména mě oslepují, když se pokouším zachytit Jordanův pohled.Vybavují se mi všechna jména na zdi Vietnamského památníku. Stovky tisíc písmen, jména všech těchmrtvých, kteří splnili svou povinnost, kteří udělali pro Ameriku správnou věc, jejich jména kolem měpochodují v nekonečném regimentu, když se pokouším podívat na zbabělého syna. Našeho Jordana.“

Nastalo ticho, ve kterém se tajil dech. Pak jsem vstal a zařval na generála Elliotta: „Divím se, že se vůbecněkdo vrátil z Vietnamu celý, když nás tam vedli takoví parchanti jako vy! Jak může jeden odkecanej,zkamenělej starej srab vědět všechno na světě? Odpovězte mi na to, generále. Tohle je váš syn. Neprapor nebo rota, korouhev nebo ruční granát, ani cvičiště nebo palební postavení, ačkoli všem těmhlevěcem byste projevil víc lásky a oddanosti, než jste kdy ukázal synovi. Mlátil jste Jordana celé dětství, totady víme všichni. Taky jste bil manželku, ale to ví jenom pár z nás. Statečný generál, oddaný své vlasti,který dnes večer soudí svého syna… nejste ani z poloviny takovým mužem, jakým je váš syn, a nikdynebudete. Jste prvotřídní domácí tyran, moc vám to nemyslí a jediný důvod, proč nejste plnohodnotnýnacista je ten, že neumíte německy a že máme ústavu, která takové cvoky jako vy drží v šachu.“

Ozvalo se kladívko. „Buď zticha, Jacku. A sedni si. Jsi příliš rozzlobený a osobní, a to jsme sotva začali.“

„Ne, soudce,“ namítl Mike. „Jsme uprostřed dramatu.“

„Chci odpovědět Jackovi,“ řekl generál, vstal a zvedl výhrůžně prst.

„Vaše generace první udělala Americe hanbu. Když země volala svoje syny na pomoc, tihle zbabělípodvodníci a maminčini mazánci, aby se vyhnuli vojenské povinnosti, nosili k doktorům dívčí kalhotky,předstírali záchvaty astmatu, sypali cukr do lahviček s močí, drželi diety, aby se dostali pod váhový limit,cpali se, aby hodně ztloustli, přiváděli dívky do jiného stavu, aby se vyhnuli odvodu, hromadně vstupovalido národní gardy, aby se vyhnuli boji. Ve Vietnamu jsme potřebovali muže ze železa a museli jsme si jevybírat z národa zbabělců. Museli jsme si vybírat válečníky z hromady teploušů, kterým se daleko víczamlouvalo válet se na gauči u psychoanalytiků než pochodovat na určené místo v džungli. Náš národ sekazí zevnitř. Je to stát, který ztratil kuráž, ztloustl, zženštěl a nakynul všemi hrubými výstřelky přezráléspolečnosti. Dělá se mi z toho špatně. Dělá se mi z tebe špatně, Jacku.“

„Výborně řečeno, generále.“ ozval se do ticha, které následovalo, Capers.

Vstala Celestine Elliottová a promluvila: „Povídej nám o věrnosti, miláčku. Vychoval jsi Jordana tak, abyvěřil, že věrnost je pro vojáka nejtypičtější vlastností.“

„Na to jsem názor nezměnil,“ odpověděl generál, aniž pohlédl na svou odcizenou manželku. „Ale Jack nevínic o tom druhu věrnosti, o které jsem mluvil.“

„Mohl by tě naučit o věrnosti věci, o kterých se ti ani nesnilo.“ odporovala. „Jack se k našemu synovi nikdy neotočil zády. Byl absolutně oddaný jedinému dítěti, které jsme přivedli na svět. Nikdy nezaváhal.Nikdy mu neukázal záda. Nikdy nežádal nic na oplátku ani nepřijal žádný úplatek.“

„To není pravda,“ řekl jsem.

„Co jsi z toho všeho měl. Jacku?“ zeptala se Celestine.

„Jordan mě měl rád. Byl mi nenahraditelným přítelem. Nebyl jsem na světě tak sám,“ odpověděl jsem.

Během této výměny názorů se Jordan upřeně díval na otce. Jeho výraz se vůbec neměnil, v jeho pohledu

se odrážel veškerý klid klášterního života.

Pak převzal hlavní linii vyprávění Mike. „My všichni,“ řekl, „jsme byli svědky změny, která se stala s Shylou

Foxovou, jakmile poznala Radikála Boba Merrilla. Přešel do Karolíny z Kolumbijské univerzity v létě 1969.Bob byl mezi radikálními studenty, kteří obsadili administrativní budovu Kolumbijské univerzity a vyhlásiliřadu tak ostrých požadavků, že byla zavolána newyorská policie, která brutálním útokem za svítáníukončila obléhání, což značně poškodilo skvělou pokrokovou pověst Kolumbijské univerzity.

Sám radikál Bob spal v Harlemu, když se útok konal, protože se učil vyrábět zápalné bomby od jednohopodmíněně propuštěného černého muslima, aby je mohl použít ke zneškodňování policejních jednotekvyslaných k zásahům na politických demonstracích. Přišel na Jih, aby tu založil odnož hnutí Studenti zademokratickou společnost na Univerzitě Jižní Karolíny.

Prvním získaným členem v univerzitním městečku byla Shyla Foxová. Než opustil univerzitu, vytvořilskupinu v počtu přes padesát členů. Vtiskl jim své vlastní názory a politicky je vychoval. Byl tak nadaný vorganizování ospalých univerzitních studentů, že získal dokonce zvláštní uznání z celostátního ústředí. Aleto bylo až později, po událostech na Státní univerzitě v Kentu a vichřici, která zlomila životy nás všech zde

shromážděných.

Nikdy jsem neviděl nikoho takového, jako byl Radikál Bob,“ pokračoval Mike. „Měl dlouhé černé vlasy jakoindián, mluvil třemi jazyky, uměl citovat celé stránky Walta Whitmana a Karla Marxe, nic ho nevyvedlo zmíry a nic ho netrápilo. Nebyl dobrým veřejným řečníkem, ale velkým znalcem charakterů a uměl vést lidi.

Věděl, že na Jihu nedůvěřují přistěhovalcům, a tak se pustil do úkolu získat Jižany, aby prováděli jehopříkazy. Zůstal v pozadí, neviditelný, a tahal za provázky.

Začal s naší politickou výchovou. O tom není pochyb. Myslím, že kromě Shyly nikdo z nás o válce mocnepřemýšlel. Byli jsme zralí na utržení. Celý život jsem čekal na někoho, jako byl Radikál Bob. Byl úžasný.Mohl by sloužit jako předloha pro scénář. Uváděl naše myšlenky do života. Všichni jsme na jeho hruskočili. S výjimkou Jordana.“

Radikál Bob v bezvadném obleku od bratří Brooksů, s moderním účesem a pěstěnými nehty prohlásil:„Jordan byl naprosto imunní vůči kouzlu revolučních myšlenek. Byl příliš citově založený na to, aby se mudalo v politickém hnutí věřit. Jediné nebezpečí pro mě představovala oddanost, kterou v přátelíchprobouzel. Shyla a Mike ho ve své nevinnosti uctívali, ale já jsem viděl cizince. Vymlouval jsem Shyle aMikovi přátelství s Jordanem a Jackovi taky.“

„Ale já jsem byl tvoje opravdové vítězství, Bobe,“ řekl Capers. „Tvůj zlatý hřeb.“

„To ano,“ potvrdil Bob a usmál se na Caperse. „Padl mi na tebe zrak už v prvních měsících na univerzitě.Shyla a v menším měřítku Mike byli velké úlovky, ale upřímně řečeno, byli to Židé, a jižanské palice, které

jsem se pokoušel dostat, je mohly brát s rezervou. Použil jsem svůj vlastní židovský původ, abych jezískal, ale u tebe jsem musel přijít s dalekosáhlým plánem. Tak jsem si vypracoval strategii. Když jsempřišel na vaše přátelské svazky z Waterfordu, navrhl jsem, aby vás Shyla všechny přivedla k Yesterdayovina přátelské posezení u piva, kde si můžeme eventuálně pohovořit o vážných věcech. O válce, o postoji kválce, a samozřejmě v hloubi duše jsem myslel na občanskou neposlušnost.“

„Jednu tvoji větu si pamatuju nejlépe,“ řekl Capers, „a sice tuhle: ‚Jestli má být v rýžových políchVietnamu krev, stejné množství krve musí téct v ulicích Jižní Karolíny.‘ Naučil jsem se od tebe hodně,

Bobe.“

„Ty a Shyla jste byli moji nejlepší učedníci. Ty jsi uměl strhnout dav jako nikdo, Capersi.“

„Vietnam v nás ve všech probudil vášně, ať takové nebo onaké.“ poznamenal Capers.

„Jidáš uměl taky zajímavě líbat,“ ozval jsem se a ani se neobtěžoval pohlédnout na Caperse. „Uhoď tímkladívkem, táto, než se tyhle dvě hrdličky roztečou ve vlastním slizu.“

Bob a Capers se oba zasmáli, ale jejich smích pramenil z nervozity a napětí v divadle zhoustlo. Otec Judezakašlal. Celestine se omluvila a zašla na dámskou toaletu. Ledare se na židli předklonila. Kladívko znovudopadlo a Mike pokračoval ve vyprávění, které nás všechny přeneslo opět do ďábelské, vyčerpané

minulosti.

Mluvil Mike, ale já jsem si na všechno vzpomínal, když jsem si vyvolal ta setkání u Yesterdaye. My z

Waterfordu jsme byli od počátku středem univerzitního života, protože jsme jako skupina byli neobvykleaktivní ve studentském životě. Ledare se zabývala organizováním sportovních fanoušků, klubovnímživotem a soutěžemi krásy a pokračovala tak v jižanských tradicích.

Zaběhla za námi, když jsme se vyčerpávali křičením jeden na druhého a hádkami hluboko do noci, kdyjsme se pokoušeli všechno změnit silou svých idejí. Líbilo se nám být chytří a hluční a Radikál Bob platil

všechno pivo, které jsme vypili. Ledare se s Capersem rozešla brzy potom, co poznal Radikála Boba. O

měsíc později Capers vystoupil z bratrstva Kappa Alpha poté, co pronesl ke svým bratřím protiválečný

projev.

Koncem roku 1969 se Capers Middleton, syn jedné z nejstarších a nejvznešenějších rodin v Jižní Karolíně,potomek tří mužů, kteří podepsali Prohlášení nezávislosti, stal uznávaným vůdcem hnutí Studenti zademokratickou společnost a radikálních studentů v Jižní Karolíně. V pozadí stál Bob Merrill se svými

pokyny, radami a politickou orientací.

Druhá ve vedení byla Shyla, která v té době sdílela s Capersem lože i oddanost boji proti válce v

jihovýchodní Asii a snahu stáhnout všechny americké vojáky. K mé velké lítosti byli Capers a Shyla

nerozlučnou dvojicí v těch divokých, nespoutaných dnech. Ráno pili espreso v kavárně UFO na uliciGervais a pokoušeli se přemluvit mladé vojáky z Fort Jackson, aby se postavili proti válce. Cestovali spolupo celé zemi a navštěvovali demonstrace a konference vůdců mírového hnutí. Shyla se proslavila svoukrásou a výmluvností a Capers odvahou při srážkách s policií a schopností spojit vášnivost i praktičnost vproslovech, které míval každý den ke skupinám lidí od pěti do tisíce. Jeho řečnické umění bylo omamujícía dokázalo okouzlit dav během několika minut.

„Shyla byla skutečná revolucionářka,“ řekl Radikál Bob. „To jsem poznal hned. Někoho takového potká

člověk jen jednou za život. Viděl jsem ji plakat, když jí nějaká jiná dívka popisovala večer, kdy před deseti

lety pošla její oblíbená kočka. Shyla neznala ani tu kočku ani tu dívku, ale uměla se vcítit do všech božích

tvorů. Naivně se tím vzrušovala. Ale bylo to ryzí a pravdivé.

Myslím, že i tehdy byla zamilovaná do Jacka, ale Jack neměl smysl pro politiku a nezměnil se. Capers sizískal její lásku tím, že odhodil svůj minulý život a postavil se s ní na barikády. Shyla cítila, že Capers jestejný druh jako ona. Já jsem si samozřejmě myslel totéž o ní.

Shyla věřila, že válka ve Vietnamu je špatná… ale její názor komplikoval osud jejích rodičů. Její židovskýpůvod byl klíčem k veškeré protiválečné aktivitě. Pro ni byli Vietnamci Židé. Američané byli útočnáarmáda, a tak se jí v duchu změnili v nacisty. Pokaždé, když jsem se s Shylou přel o válce, udělala mipřednášku o Osvětimi. Mluvili jsme o obléhání Khe Sanhu námořní pěchotou a najednou jsme se vezli vdobytčím vagonu Polskem.

Zjistil jsem, že jsem jiný typ Žida než Shyla. Moje matka a otec chovali k Americe neobyčejnou vděčnost.Pohlížel jsem na svět očima svých rodičů. Ona se dívala na svět a její vidění bylo zatemněno tetovánímjejího otce. Myslím, že musela proti válce protestovat, protože nikdo neřekl ani slovo, když jejím rodičůma jejich rodinám ubližovali nacisté. Každý obrázek mrtvého Vietnamce jí připomínal výkopy plné Židů. Jejíprotest, radikální přístup a to všechno jenom vyplývalo ze života celé její rodiny. Ale Shylino cítění bylovelmi opravdové. Bylo to u ní cítění na život a na smrt.“

„Co to má společného s mým synem?“ zeptal se generál Elliott. „Souhlasím s vaším popisem Shylinaprotestu. O její upřímnosti jsem nikdy nepochyboval. Shyla měla čistého ducha. Kdybyste na svém popisu

změnil pár slov, mohl byste popisovat dokonalého vojáka, infanteristu. Povězte mi o Jordanovi. Pokud

vím, byl tak apolitický jako Jack, ale oba dva v tom bláznovství uvízli, to jsem nikdy nechápal.“

„Shyla si nedala pokoj, dokud nedostala Jordana i Jacka do studentského hnutí,“ vysvětlil Capers. „Smálise a dobírali si ji kvůli jejímu nově nalezenému radikalismu. Nějakou dobu jí říkali ,Jane Fondová‘. Alepřiměla je chodit na manifestace a poslouchat projevy. Byli to chytří chlapci, a kdyby nehráli baseball,myslím, že by se přidali ještě dřív.“

„Vtáhly nás události,“ řekl jsem. „Věci se přihodily bez našeho vlivu.“

„Vezmi si slovo, Jacku,“ vyzval mě Mike. Přikývl jsem a sedl si na židli pro svědka.

–––––-Kapitola–––––

šestatřicátá

Začal jsem vyprávět pomalu a snažil jsem se uvést správně fakta. Trvalo nějakou dobu, než jsem sedostal k hlavním událostem, ale určitě jsem byl svědkem překvapivých změn u svých přátel. Jakmile Shyla

a Capers objevili protiválečné hnutí, byli pro nás ztraceni. Ačkoli chodili na přednášky jen sporadicky,udržovali si dobré známky. V jednadvaceti letech byli Capers Middleton a Shyla Foxová dva nejznámějšíuniverzitní studenti ve státě, vyjma sportovců. Byli pravidelně ve večerních zprávách a široce se citovalyjejich výroky v novinách, kde také uveřejňovali jejich fotografie.

K prvnímu uvěznění došlo, když protestovali proti návštěvě Du Ponta v univerzitním městečku, protožechtěl verbovat studenty do továrny vyrábějící napalm. Druhé uvěznění přišlo o týden později, když sepokusili blokovat příchod k amfiteátru, kde v Charlotte mluvil prezident Nixon. V té době to vypadalo, jako

kdyby Capers a Shyla přešli do nějakého podmračeného světa fanatismu. Nebylo otázky o válce, nakterou by nedokázali odpovědět. Z obou vyzařovala spravedlnost jejich pře a protiválečné hnutí nauniverzitě každým týdnem narůstalo díky jejich nadšení a pozoruhodnému umění konfrontace, organizace

a diskuse.

Pro většinu z nás však byla univerzita stále středem života.

Po přednáškách Jordan často zašel za mnou do kanceláří studentské samosprávy. Někdy přišel i Mike.Napsal jsem téměř celé tři ročenky a Mike uveřejnil více fotografií než kdokoli jiný, kdo kdy pracoval pročasopis Gamet and Black. Na jedné fotografii zachytil podstatu každoroční volby Miss Venuše, kdestudentky z různých klubů, oblečené do těsných halenek, šortek a na vysokých podpatcích pochodovalypřes jeviště s papírovými pytlíky na hlavách. To byl tradiční způsob, jak určit karolínskou ženu, která mánejsvůdnější tělo.

Porotu představoval hlouček chtivých studentů z bratrstev, známých svou vysokou hladinou hormonů.Mikova fotografie zachytila zakryté, anonymní hlavy dívčího zástupu, jejich vyšponovaná, nadmutá ňadra,vystrčená ke kameře, a potěšený výraz jednoho směšného, dychtivého chlapce, oceňujícího do nekonečna

se táhnoucí poprsí. Dal jsem k tomu titulek „Prsa v útoku“. Když si nás pozval ředitel Thomas Jones,abychom mu to vysvětlili, oba jsme s Mikem trvali na tom, že to je tiskařská chyba. Mike pomalu podléhal

vábení Radikála Boba, ale pořád měl rád ročenky. Od počátku jsme v tom viděli příležitost zapsat historiisvým vlastním rukopisem a úhlem pohledu na každé stránce. Pro nás byl Gamet and Black částečněepištola, částečně vybroušený diamant, punc, sokratovský dialog i zpráva o sčítání lidu. Bylo to skvělézavršení života shromážděného z neforemnosti deseti tisíců životů smíchaných dohromady v silné polévce,

která se vařila čtyři roky.

Ale když si Capers a Shyla v prosinci roku 1969 odškrtli šesté uvěznění za ten rok, se vším jsem serozloučil. Mike, Jordan a já jsme je šli vymoci z vězení. Tehdy jsme v tom byli už zběhlí, protože Capersovi

a Shylini rodiče si myli ruce nad veškerou odpovědností za problémy svých potomků. Foxovi mělipřistěhovaleckou hrůzu z toho, aby si neznepřátelili úřady, zatímco Capersovi rodiče odmítli dávat peníze, protože poškozoval pověst rodinného jména, oslavovaného v historických spisech Jižní Karolíny. Bezpodpory rodičů byli oba často oběťmi tvrdého přístupu policie, která jim nasazovala pouta a tahala je zavlasy do připravených vozů. Naučili se, že policisté jsou dělníci s modrými límečky, kteří pocházejí zokrajových předměstí. Bylo pro ně snadné nenávidět pohled na dlouhovlasou zkaženou univerzitnímládež, které nevadilo používat americkou vlajku na zapálení ohňů na bulvárech.

Rána pendrekem přivedla Caperse v listopadu do nemocnice. Shyla utržila ránu zaťatou pěstí odpříslušníka dopravní policie koncem stejného měsíce.

Toho večera měl pomocník šerifa jménem Willis Shealy výhrady k tomu, jak vypadám. Padla noc a jájsem věděl, že to je v jižanském vězení nebezpečná doba, ale měl jsem v sobě hluboko zakořeněnou,téměř přirozenou zdvořilost. Nepřátelský pomocník šerifa s pootevřenou čelistí mě ohodnotil způsobem,

který mi prozradil, že budu mít potíže.

„Mám sestru s velkejma prsama, která nemá ani z poloviny tak dlouhý vlasy jako ty,“ prohlásil.

„Ručitel říkal, že všechny doklady jsou v pořádku, pane.“ řekl jsem a vyhýbal se přímému pohledu z očído očí.

„Slyšel jsi, co říkám?“ opakoval pomocník.

„Ano, pane.“

„Tvůj kámoš tady má vlasy až na zadek. Má mezi nohama ocas nebo díru?“

„To se musíte zeptat Caperse, pane,“ řekl jsem.

„Chovej se ke mně slušně, mladíku, nebo strávíš noc se svým kamarádíčkem,“ okřikl mě Shealy.

A tehdy vešel do vězení Jordan, aby se podíval, co mě zdrželo. Jordan se už dávno vrátil ke svému

kalifornskému stylu a nosil jeden z prvních culíků mezi karolínskými muži.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Další,“ poznamenal Shealy a zakroutil znechuceně hlavou. „Tahle univerzita má plný kurník teploušů…“

Ale Jordan neměl smysl pro sebeovládání. „Podívej, ty srabe, pusť našeho kamaráda z vězení a můžeš si

dál počítat jizvy po uhrech na obličeji.“

„Můj kamarád rád žertuje,“ pokoušel jsem se to zmírnit.

Willis Shealy zvedl obušek z kovového stolu před sebou a řekl: „Žertuje se smrtí. Hrál jsem na střední

škole fotbal.“

„Panebože! Slyšels to, Jacku?“ vykřikl Jordan a zvedl ruce v předstírané hrůze. „Vůbec bych se neodvážilotevřít pusu, kdybych věděl, že náš borec hrál kdysi fotbal. Musel to být jeden z těch chlápků, co každýhonakopou do prdele a nikoho netahají do vězení. Vždycky se mi roztřesou kolena, když se podívám natakového parchanta s tlustým zadkem a uhrovatým obličejem, který se vytahuje, že hrál na střední škole

fotbal.“

Díval jsem se na obušek a řekl jsem: „Zavři pusu, Jordane. Mohl byste propustit našeho přítele, pane?“ „Nelíbí se mi tvůj přihřátej kamarád,“ řekl pomocník šerifa a udělal krok k Jordanovi, který na oplátku taky

pokročil k Shealymu. „Můj přítel není ve své kůži,“ snažil jsem se o smír. Pomocník se zasmál a poznamenal: „Nemůže se zbavit slovního průjmu.“

„Chce se mi zvracet, když cítím zápach vesnický chudiny,“ poznamenal Jordan.

„Díky, že mi pomáháš zvládnout situaci,“ vyčetl jsem mu.

„U mě vždycky najdeš pomocnou ruku.“

„Vsadím se, že strašně rád olizuješ ocasy, co, teplouši?“ zeptal se Shealy.

„Pane, kdybyste se do toho nepletl, tak bych se s kamarádem dohodl. Žádný z vás mi moc nepomáhá,“poznamenal jsem.

„Náhodou jsem aficionado na lízání ocasů,“ ozval se Jordan, kterého to začalo bavit. Shealymu pokleslačelist.

„Aficionado? Samozřejmě, že ty tři slabiky jsou na tebe moc dlouhý, Shealy. Ale už jsem lízal některé znejlepších ocasů v tomhle okrese. Jsem na to mistr. Můj jazyk je slavný ve všech podezřelých barech vestátě. Miluju tlustý ocasy a hubený ocasy. Některý chutnají jako sýr, jiný jako syrové vepřové, další jakosušené hovězí nebo kukuřice, ale nejradši mám ty jako cukrová třtina. Někteří hošani provozujou takovouhygienu, že jsem z toho vedle, kluci jako ty, Shealy, co se koupou jednou za měsíc, ať to potřebujounebo ne. Pak je z toho chuť po sardinkách nebo možná sardelkách…“ Jordan byl rozjetý, málokdy jsemho viděl tak rozveseleného.

„Jsi pořádný parchant,“ ozval se Shealy. „Zvrhlíka jako ty bych v mém vězení nechtěl.“

„Pusťte našeho přítele Middletona,“ zasáhl jsem, „a já vám toho zvrhlíka odvedu.“

„Vsadím se, že vy máte pinďoura jako kůň, pane Shealy,“ žertoval Jordan a pokročil ještě o krok kupředu,

zatímco Shealy ustoupil. „Vsadím se, že by se mi ani celý nevešel do pusy.“

„Jestli se tvůj kámoš pohne ještě o krok,“ upozornil mě Shealy, „zastřelím vás oba. Dej na něj pozor, jdu

pro tvýho kamaráda.“

Když Shealy odešel dozadu k celám, řekl jsem: „Mám trochu potíže s tvojí technikou.“

„Lezl jsi mu do zadku,“ prohlásil Jordan vesele. „Zdá se, že to nefungovalo.“

„Člověk by neměl strašit šerifova pomocníka,“ radil jsem mu. „Dostávají příliš málo peněz a jedinou

zábavu mají v tom, když zastřelí někoho za příliš rychlou jízdu.“

„Myslel jsem, že znáš Jih. Jediný důvod, proč jsme oba ještě naživu, je, že jsme běloši.“

„Musíš být opatrnější,“ radil jsem dál. „Opatrnost mě nudí,“ prohlásil Jordan věcně. „Začíná mě to zajímat,

teprve když hodím opatrnost za hlavu.“

„Udělej mi laskavost,“ řekl jsem. „Řekni mi vždycky, když to uděláš, abych se mohl vypařit.“

„Nebuď bezbarvý, Jacku. Slib mi, že nebudeš bezbarvý.“

„O to se snažím,“ odpověděl jsem, když pořád ještě otřesený Shealy přiváděl Caperse.

„Co jste u všech všudy řekli chudákovi panu Shealymu?“ zeptal se Capers, když nás uviděl. „Třese se jako

osika.“

„Udělejte si další demonstraci za hranicí Richlandského okresu, Middletone,“ varoval Shealy. „A kupte tam

vašemu zatracenýmu kámošovi něco na vypláchnutí huby.“

„Dobrý nápad, pane Shealy.“ ozval se Jordan. „Moc se mi líbí, když se plebs dokáže důstojně vrátit na

scénu. Dodává mi to obnovenou víru v možnosti veřejného vzdělání mas.“

„O čem to k čertu mluví?“ zeptal se mě Shealy.

„Pamatujte si, Shealy,“ pokračoval Jordan, „na Jihu záleží na příběhu, ne na pohotové odpovědi.“

„To je ale zmetek,“ prohlásil Shealy.

„Vy jste génius, pane,“ řekl Jordan. „Odpálil jste mě příběhem i pohotovou odpovědí.“

Capers si uhladil dlouhé vlasy oběma rukama dozadu a zeptal se: „Co Jordan pil?“

„Těší ho život,“ odpověděl jsem. „Budeme dělat voloviny a možná nějakýho vola spleteme.“

„Takhle se žertuje mezi skautíkama. Kdyby mě tak teď viděl můj vedoucí.“

„Jak se pokoušíš zachránit Ameriku,“ řekl Capers a tvář mu zvážněla.

„Stal se z tebe trochu suchar od té doby, co se snažíš zachránit planetu a všechny ptáčky zpěváčky,

Capersi,“ poznamenal Jordan.

„Pojďme pokračovat v debatě u Yesterdaye,“ navrhl jsem. „Mike zaplatil kauci za Jane Fondovou. Bude nanás taky chtít křičet.“

Všichni jsme šli k Yesterdayovi, kde už Mike a Shyla za stolem popíjeli. Capers a Shyla se vášnivě políbili,jak bylo jejich zvykem v těch opojných dnech věznění a projevů křičených do megafonů. Na veřejnosti sedrželi za ruce a projevovali si lásku způsobem, který mi byl velmi nepříjemný a přiměl Jordana odvracetoči. Nestačilo, že spolu žili, zdálo se, že jejich divoké přesvědčení prohloubilo intenzitu jejich sexuálníhoživota. Když jsme čekali na svá piva, jejich ruce bloudily navzájem po těle, jako by jejich poddajné křivkybyly jediným písmem, kterému mohou důvěřovat.

„Odlepte se, abychom si mohli objednat,“ podotkl Mike.

„Prostě žárlíš,“ řekl Capers a díval se hluboko do Shyliných očí. „Připadám si, jako bych ztratil ruce anohy, když jsme každý jinde. Je to jako bychom byli jedno tělo, co začala revoluce.“

„Jaká revoluce?“ zeptal jsem se.

„Kdy se probudíš, Jacku?“ pokárala mě Shyla ostře. „Kolik mrtvol se bude muset ve Vietnamu nakupit,

abys tomu věnoval aspoň částečnou pozornost?“

„Sedmdesát dva tisíc tři sta šedesát osm,“ odpověděl jsem a prohlížel si jídelní lístek.

„Jak můžeš žertovat, když v té nemorální válce umírají mladí Američané?“ zeptal se Capers a popadl mě

za ruku.

Jordan četl svůj jídelní lístek a řekl: „Chci cheeseburger s cibulí. A tenhle báječný párek v rohlíku takyčeká na to, až ho někdo sní. Něco ve mně by uvítalo salát. Ale pak budu přemýšlet o těch chlapcích, kteříumírají v nemorální válce, a uvědomím si, že vůbec nechci jídlo. Chci nosit plakát, pochodovat vprotiválečných demonstracích a být morálně nad každou lidskou bytostí, kterou budu míjet.“

„Myslel jsem, že si objednám kotletu,“ dodal jsem. „Ale nemůžu pomyslet na červené maso bezvzpomínky na Hué a pytle na mrtvoly, naplněné mladými muži, kteří neuslyší ani slovo o Gettysburgskéadrese. Kotleta mi připadá nemorální. Pak bych si snad objednal červené fazole a rýži, ale rýže mipřipomíná ubohý Vietkong, protože je zabíjejí, když vedou morální válku proti dokonalým zmetkům jakojá. Rýže nepřichází v úvahu. Chci si objednat něco, co nemá v sobě vůbec žádné politické poselství, takže

si asi dám syrovou mrkev a sklenici vody.“

Mike nás varoval: „Capers a Shyla si nemyslí, že jste vtipní.“

„Tím hůř,“ povzdechl jsem.

„Nechápou nás,“ dodal Jordan.

„Co je legračního na válce ve Vietnamu?“ zeptala se Shyla.

„Celá země z ní šílí,“ řekl jsem. „Skvělí lidi jako vy dva se změnili ve fanatiky. Podívej se na sebe, Capersi.

Z člena KA k Abbiemu Hoffmanovi v jednom kalendářním roce. A ty, Shylo. Byla s tebou větší legrace nežs kýmkoli jiným, koho znám, ale teď bych si radši četl záznamy o vystoupení v Kongresu, než seděl vedletebe. Nechápu, proč nemůžete být liberální, aniž by se z vás stali nafoukanci a svatouškové.“

„Pokoušíme se zastavit válku, Jacku,“ řekl Capers. „Mrzí mě, že ti naše úsilí kazí legraci.“

„Uznáváš něco?“ zeptala se Shyla.

„Americkou vlajku,“ odpověděl jsem.

„Laciné vlastenectví,“ utrousil Capers. „Já mám na americké vlajce rád, že ji člověk uznávat nemusí.

Člověk ji může spálit, podupat nebo hodit do odpadků, protože nám takovou svobodu zaručuje naše

ústava.“

„Máš v sobě fašistu, Jacku, který čeká na zrození,“ řekla Shyla.

„Jestli se někdy narodí, bude to proto, že moc dlouho poslouchám tebe a Caperse,“ odpověděl jsem.

„Pokaždé, když jsem s vámi, mám chuť hodit na Hanoj vodíkovou bombu.“

„Takže jsi pro tu válku, přiznej se,“ křičela Shyla.

„Jsme na univerzitě,“ řekl Jordan. „Nikdo z nás není pro tu válku. Je to hloupá válka, vedou ji hloupí lidé a

mají hloupé důvody.“

„Tak jsi na naší straně,“ prohlásila Shyla.

„Jo, jsme na vaší straně, jenže s tím tolik nenaděláme,“ poznamenal Jordan.

„Nemůžu nenadělat s napalmem a hořícími dětmi, které utíkají po cestách na venkově,“ vložil se do toho

Capers.

„Já taky ne,“ přidala se Shyla. „Ani nemůžu sedět s někým, kdo to bere na lehkou váhu.“

A ona i Capers vstali a chystali se k odchodu. Povstal jsem a pravil: „Chtěl bych připít napalmu. Aťzasáhne jen nevinné děti, sirotky svírající plyšové medvídky, lidi s amputovanýma rukama a nohama, kteříčekají na protézy, milované postavy z komiksů, jeptišky s růženci a nepříjemným dechem, vedoucísportovních fanoušků…“

Pořád jsem ještě vyvolával svůj seznam, když Capers a Shyla vycházeli ze dveří do šera.

„Humor teď není jejich silnou stránkou,“ poznamenal Mike, který se snažil vyfotografovat nás všechny,

když odcházeli.

„Je to všechno špatné,“ řekl jsem. „Zamilovali se do rétoriky a sraček. Dokážou mluvit celé hodiny osvobodném projevu a pak ho udupou, když někdo řekne něco, s čím nesouhlasí.“

Mike podotkl: „Kvůli tomu se nezlobíš, Jacku.“

„Mike má pravdu,“ potvrdil Jordan.

„Tak proč se zlobím?“ zeptal jsem se. „Ještě že mám dva přátele, kteří jsou moudří a vševědoucí a

vysvětlí svému nedovtipnému příteli, jak to na světě chodí.“

„Jsi zamilovaný do Shyly,“ poznamenal Mike. „To není nic špatného. Ale ji vzrušujou jenom kluci, kteří

utíkají před slzotvorným plynem.“

„Jsem proti té válce, ale mám rád Ameriku. Tak mě zabijte,“ řekl jsem.

„Ona je velice radikální,“ vysvětlil mi Mike.

„Nemluví vážně o zastavení té války,“ řekl Jordan a dal si dlouhý doušek ze své láhve.

„Myslím, že mluví,“ nesouhlasil Mike.

„Ne, nemluví. Dost s tátou nesouhlasím,“ ozval se Jordan, „ale on říká, že se dá vždycky dozvědět, jakvážně člověk něco myslí, podle toho, zda je ochoten riskovat pro to všecko. Minulý měsíc mi řekl, ženebude brát Caperse vážně, dokud mu Capers neposkytne nějaký důkaz, že se jen nepředvádí.“

„Co by musel Capers udělat?“ zeptal jsem se.

Jordan se zasmál: „Řekl, že kdyby Capers věřil v to, co hlásá, vyhodil by do vzduchu všechny vojenskéubytovny ve Fort Jackson. Můj otec nikoho neviní za žádnou konkrétní věc, pokud jsou lidé ochotni položit

za svoje přesvědčení život. Až Capers a Shyla zabijí svého prvního člena parlamentu, začne jeposlouchat.“

Válka přišla do našich domovů až po několika měsících, toho dne, kdy si Jordan u mě v pokoji četl knihuThomase Mertona Sedmipatrová hora a já jsem psal dopis matce. Ve dveřích se objevil Mike.

„Slyšeli jste tu novinu?“ zeptal se. Na krku mu visely tři fotoaparáty. „Národní garda zabila nějakéuniverzitní studenty na protiválečné demonstraci. Poslouchejte.“

Jordan otočil hlavu a řekl: „Slyším křičet lidi.“

Pohlédl jsem z okna a uviděl studenty, jak vyhazují věci z oken ústřední budovy. Jiní běželi dole po ulici,křičeli a plakali.

„Shyla a Capers svolali manifestaci,“ vykřikl Mike. „A to proto, že Nixon nechal bombardovat Kambodžu.Nikdy nepodceňujte sílu příčiny a následku.“

Mike začal z okna v prvním poschodí fotografovat bizarní, místy násilnou reakci studentů na zprávu o tom,co vešlo později ve známost jako zabíjení na Státní univerzitě v Kentu.

Mírou neviny prezidenta Nixona se stalo, že si nedovedl představit, jak i ty nejmírnější studenty pobouříjeho vpád do Kambodže. Obávaný nával energie se zažehl v srdcích těch z nás, kteří si už dávno zvykli na

roli chráněnců státu. Vyvalili jsme se z kolejí a klubovních místností a knihy jsme nechali bez dozoru nastudijních stolcích knihovny. Šli jsme jednotlivě nebo ve dvojicích, dokud jsme nevytvořili hlouček, kterýse pohyboval k Podkově kolem otevřeného prostranství před Russelovou kolejí.

Byli jsme dezorientovaní a neměli jsme žádný zvláštní záměr. Cítili jsme nepochopení, zármutek a zradunad nesmyslnou vraždou čtyř z nás. Kdyby k tomu došlo na už radikalizované Harvardově neboKolumbijské univerzitě, nepřekvapilo by nás to tolik, brali bychom to jako jisté polehčující okolnosti. Alestřílení v idylickém srdci města Kentu v Ohiu, na Státní univerzitě, v uznávání autorit dokonce mnohempovolnější než Univerzita Jižní Karolíny, bylo nepochopitelné. Bylo nám jasné, že vláda vyhlásila zaotevřený terč každého, kdo se staví proti válce. Toho jediného dne se ve mlýně pobouření všech studentů

Ameriky semlela a uvolnila všechna nebezpečí solidarity.

I ti poslušnější a pasivnější ze studentů ucítili ve vzduchu horký dech vzpoury, když jsme kráčeli kPodkově. Smutek se brzy změnil v zuřivost a poddajnost se změnila v zahanbení a pak pýchu. To, co sedělo tímto slepým tažením studentů na otevřené prostranství mezi knihovnou a Russellovou kolejí, seodehrávalo ve všech univerzitních městečkách po celé Americe. Intelekt a rozum někam zalezly, občanské

cítění se zmrazilo a povstání nabylo vrchu. Nikdo z nás však nevěděl, kam jdeme.

Později jsem přišel na to, že to bezúčelné hnutí nám dávalo nezapomenutelný pocit, který mi poskytlpohodlí stáda, bezpečí, které velké množství lidí dodávalo náboženským poutím. Nikdy jsem nebylsoučástí něčeho o tolik většího, než jsem sám. Ruce se mi chvěly zuřivostí a ústa jsem měl vyprahlá.Připadal jsem si iracionálně, měl jsem chuť vraždit, ale kupodivu jsem neměl vztek, když jsem kráčel mezi

studenty, z nichž mnozí plakali.

Když jsme se dostali na prostranství před knihovnou, Capers a Shyla už byli uvězněni za nezákonnéshromáždění. Zpráva o jejich zatčení se hněvivě šířila davem společně s překvapivým faktem, že sámředitel univerzity se zaručil za jejich propuštění. Jako mlha, která se zvedla z řeky Saluda, se dav téměřnesměle rozptýlil a roztrhl, jako by neviditelná ruka zvedla kouzlo.

Toho večera jsme s Jordanem a Mikem seděli u Yesterdaye, když dovnitř vešla Shyla s Capersem. Přivítalje bouřlivý potlesk, když došli k baru se zdviženými pěstmi mezi lidmi, kteří je poplácávali po zádech.Capers měl zavázané levé oko, protože mu jeden ze strážníků při zatýkání udeřil hlavou o zeď. Shyladošla ke hlavnímu vchodu do restaurace a zpracovala tam lidi do stavu nervózního sebevědomí, zatímcoCapers a Radikál Bob pracovali u zadních dveří a u baru. Na ulicích se ozývaly výkřiky a poblíž stadionu se

vznítilo policejní auto. Nad městem bylo slyšet zvuk sirén. Nebyla to anarchie ani nic podobného, aleněco rozvířilo nezaujatost ve svobodném prostoru univerzity.

Člověk cítil, jak se letargie mění ve vzrušení. Té noci se čirý fakt, že člověk žije, zdál být novým odvětvímteologie. Po ulicích spícího města, lemovaných stromy, se kradla divokost a neklid. Televize a rozhlasvysílaly zprávy o tom, že žádný ze zastřelených studentů nebyl radikál a že jeden dokonce patřil kjednotce záložních důstojníků. Muži v uniformě pozvedli pušky proti univerzitním studentům. Mojegenerace se v hněvu semkla a všichni rodiče dostali strach.

Druhý den odpoledne se konalo další shromáždění a já jsem poznal, že instinktivní hnutí je mnohemnebezpečnější než vymyšlené nebo plánované předem. Dav se znovu pustil na konec Podkovy a já jsemznovu ucítil vzrušení z toho, že jsem částí něčeho mnohem většího než já, když mě s sebou nesl proudtisíců lidí. Jordan mě pevně držel za loket, když jsme se pokoušeli zahlédnout řečníky ve slunečním svitu a

hluku. Jordan mi zašeptal do ucha, že ještě za celý svůj život neviděl tolik lidí s puškami, dokonce ani vPendletonu. Stovky příslušníků národní gardy posílily dopravní policii a samotný vzduch se zdál hustý anedýchatelný.

Když jsme se dostali na doslech, právě mluvila Shyla, ale my jsme byli pořád ještě asi patnáct metrů odpódia. Slyšeli jsme, jak říká: „Včera dovezli válku k nám domů. Protože nechceme, aby naši vojáci umíraliv nespravedlivé válce, rozhodli se místo toho, že musí umřít někteří z nás. Přišli jsme v míru, a tak se nám

pokusili ukázat, co bude cenou za mír. Nenávidíme válku, a proto se rozhodli vyhlásit válku nám všem.Odpovězme na jejich střelbu tím, že se znovu obětujeme snaze přivést naše vojáky domů. Pohřběmemrtvé a pak se dál budeme věnovat naší záležitosti pohřbít jednou provždy válku ve Vietnamu.“

Její slova pozdravil hlasitý a vytrvalý potlesk. Pak k mikrofonu přistoupil Radikál Bob. Řekl jen několikslov, když ho přerušil šéf agentů odboru pro zachovávání práva Jižní Karolíny J. D. Strom a oznámilpřítomným, že město nepovolilo žádné shromáždění a tato demonstrace je rozkazem starosty zrušena.Radikál Bob odstrčil Stroma stranou a pokusil se uchopit mikrofon, ale v tom mu zabránila skupinaštíhlých, čilých chlapíků, kteří mu hbitě nasadili pouta. Dav zlověstně hučel, když Radikála Boba táhli pryča hodili ho dozadu do policejního auta. Studenti na kraji se pokusili prorazit kordon policistů, aby Bobaosvobodili, ale řetěz agentů je zatlačil zpátky.

Capers vyjednával tváří v tvář s plukovníkem Stromem, až mu bylo dovoleno použít znovu mikrofon koznámení: „Toto shromáždění se znovu sejde v sále Russellovy koleje. Možná nám mohou zabránit,abychom mluvili tady, ale Bůh ví, že vlastníme budovu studentské unie.“

Tak jsme se znovu přesunuli, tentokrát mezi puškami, pistolemi a pendreky pořádkových sil, ale byli jsmeukáznění a divili jsme se, k čemu je potřeba ta temná paranoická přehlídka síly. Oči policistů byly plnénenávisti, když přihlíželi nepořádnému, ale neškodnému pochodu studentů mezi nimi.

„Bojí se, že přijdou o život,“ poznamenal Jordan. „Ti chudáci se bojí nás.“

„Proč tolik tlusťochů vstupuje do pořádkových sil?“ zeptal jsem se.

„Protože nosí neprůstřelné vesty. Zůstaň uprostřed,“ varoval mě Jordan. „Jestli začnou střílet, nejdřív

zasáhnou okraje.“

„Nezačnou střílet,“ odporoval jsem. „Jsou to kluci z Jižní Karolíny jako my.“

„Ty myslíš, že ta národní garda v Ohiu nebyli taky jen místní kluci jako ti chudáci studenti?“ zeptal seJordan.

„Neznervózňuj mě ještě víc, než jsem,“ řekl jsem. „Vraťme se na kolej. Mně osobně nestojí celá válka ve

Vietnamu ani za prd.“

„Tak to je dobrý důvod tady zůstat,“ řekl Jordan, ale nevysvětlil, co tím míní.

Na rampě k Russellově koleji jsem uviděl v dálce dvě helikoptéry. Jedna dívka měla s sebou rádio a řeklanám, co hlásili. Že v Charlestonu se připravuje další tisíc příslušníků národní gardy. Viděl jsem strážníkydopravní policie, jak si v řadě podávají kanystry se slzným plynem, a slyšel štěkání dobrmanů aněmeckých ovčáků, shromážděných za knihovnou. Stát už shromáždil dost vojenské síly na to, aby zničilpředměstí Hanoje, ačkoli nepřítel, proti kterému stáli, dával květiny do pouzder a pásů na nábojnicezamračených policistů a posílal jim polibky.

Došli jsme do budovy studentské unie a stáli jsme s Jordanem v jedné z přetékajících uliček, když CapersMiddleton vyšel na hlavní jeviště a pódium. Šířil se potlesk jako oheň mezi vyschlými borovicemi a nabýval

na síle, protože naše energie neměla ventil. Tleskání se změnilo v křik a křik v řev, primitivní aneodolatelný. Tolik studentů se nacpalo do sálu a vylilo do předsálí a chodeb, že policisté a gardistévětšinou zůstali venku. Byli jsme opět sami mezi sebou.

Capers překvapivě nezačal hned mluvit. Místo toho využil první okamžiky jako politik, jako člověk, kterýinstinktivně odhaduje sžíravou potřebu davu. Viděl, jak si policie a agenti pořádkových sil vynucují přístupdo zákulisí a tlačí se mezi studenty, do kterých vrážejí a odstrkují je z cesty, a odhodil psanou řeč, kterousi připravil. Jakmile se falanga policistů dostala na okraj jeviště s připravenými obušky, začal: „Rád bych,abychom si všichni společně zazpívali píseň vhodnou pro tento okamžik. Všichni opravdu věříme v našizem a její velikost. Britové nás tu nenechali svobodně mluvit, shromažďovat se po libosti, nebo si vybrat,komu budeme platit daně. Britové mysleli na všechno, vyjma toho, že už nejsme Angličané. Země nászměnila, a aniž bychom si to uvědomili, stali jsme se Američany. Jako Američané jsme naučili celý svět, co

to je svoboda projevu. Vynalezli jsme ji. A nikdo, opakuji, nikdo nám tu svobodu nevezme.“

Mike byl na jevišti a fotografoval reakce davu, který vybuchl, elektrizován silou Capersových slov.

Jordanovi a mně skoro praskly hlasivky, jak jsme křičeli do ochraptění: „Ti chudáci policajti se nás bojí.Ukažme jim, že není proč.“

Capers se postavil před mikrofon a zazpíval svým průměrným tenorem:

Jsi krásná, krásná, rozlehlá

jsou úrodná tvá pole

tvé mocné hory shlížejí

na jantar plání dole.

Krásná pod širou oblohou jsi Ameriko má,

kde moře září blankytem

a Bůh ti sílu dá!

Všichni jsme při zpěvu plakali. Capersovi se podařilo stvořit okamžik velké krásy. Měl přesné instinkty,uměl je neomylně načasovat a zdálo se, že vede davy pouhou silou své přítomnosti. Ještě jsem nevidělhezčího a charizmatičtějšího mladíka. Cítil jsem, jak jsem se zase naprosto zamiloval do toho nejlepšího zpřátel.

Pak udělali policisté první strategickou chybu. Velitel městských hasičů se přikolébal na jeviště jako tučňák

a člověk cítil jeho nejistotu před davem dlouhovlasých studentů. Vyrval Capersovi mikrofon. Běhemkrátkého boje se Capers usmíval a předváděl se před diváky, ale velitel nebyl právě v hravé náladě. Myslel

si, že si z něj Capers dělá legraci. Mávl levou rukou a jeviště se náhle zaplnilo policisty. Jeden z nich stříkl

Capersovi do očí slzný plyn z malé plechovky.

Capers vykřikl, padl na kolena a na záda mu dopadl pendrek. Upadl na podlahu na obličej a nějakýpolicista ho uhodil do hlavy koženým obuškem. V bezvědomí ho odnesli z jeviště do sanitky čekající

venku. Byli jsme tak udiveni náhlým obratem událostí, že se mezi diváky neozval ani hlásek, a já jsem

skutečně slyšel cvakat Mikův fotoaparát, jak se otvíral a zavíral objektiv jako oko skrytého zvířete.

Konečně promluvil velitel hasičů: „Pán Middleton nedostal povolení k tomuto shromáždění. Všichniporušujete zákony, které jsou v požárních předpisech. Jsem zmocněn samotným guvernérem vydatprohlášení. Až do odvolání nesmí žádný student do budovy studentské unie. Rozuměli jste? Nikdo nesmído Russellovy koleje. Máte pět minut na to, abyste se rozešli.“

V davu bez vůdce se ozvalo brumlání a pak jsem vedle sebe uslyšel hlas. Byl to Jordan: „Hej, tlouštíku,jestli není studentská unie pro studenty, tak pro koho k čertu je?“

„Zatkněte toho kluka,“ rozkázal velitel a otočil se, ale amplion zesílil každé slovo.

„Jsem student,“ vykřikl Jordan. „Neexistuje žádný zákon, že student nesmí být v jediné budověstudentské unie na univerzitě. Chci vědět, proč jste vy všichni policajti tady? Dali jsme si tenhle důmpostavit a zaplatili jsme za něj. Patříme sem. Přišli jste k nám a zavíráte a bijete naše přátele, překazilijste nám shromáždění a děsíte nás na místě, kde bychom se měli cítit v bezpečí. A pak ještě máte tudrzost říct, že ani nesmíme být v domě, na kterém je napsáno naše jméno.“

„Buď tak laskav a drž hubu, chlapče,“ odpověděl velitel.

„Proč bych měl držet hubu?“ přel se Jordan. „Bydlím tady. Moji rodiče platí dost peněz za to, abych tadymohl chodit na přednášky. Udělal jsem zkoušky, a tak můžu chodit na tuhle univerzitu. Všichni jsmemuseli tvrdě studovat, abychom měli možnost se sem dostat. Nemáte právo říkat nám, abychom odešli.“

„Existuje nebezpečí požáru,“ prohlásil velitel. „V tomhle sále může být najednou jen dva tisíce lidí.“

„Tak odvolejte policajty a vojáky a vypadněte odsud. Potom tady bude ten správný počet lidí,“ řeklJordan. Policisté se už začali k němu stahovat, ale pro dav bylo těžké se k němu dostat. Plukovník velícínárodní gardě a pořádkovým silám vystřídal velitele hasičů u mikrofonu.

„Poslouchejte, lidi,“ ozval se. Měl měkkou, opuchlou tvář jako houba a bylo jasně vidět, že studentynenávidí. „Mám tady takový malý rozkaz, který vydala guvernérova kancelář a který mi uděluje pravomoczasáhnout v případě nutnosti. Právě jsem viděl, jak jste neuposlechli rozkaz velitele hasičů, abyste serozešli. Osobně moc nevěřím na jemný a dobrosrdečný přístup k davu. Koukejte odsud vypadnout, vy

hippíci zatracený.“

Jordan se opět ozval, klidný uprostřed zuřivosti, která se začala šířit kolem něj v davu rychle jakonezvládnutelný oheň.

„Omluvte se nám za to, že jste nám řekl zatracení hippii, plukovníku,“ žádal Jordan. „Znám dobře svojespolužáky, všichni jsme dost citliví na to, jak se nám říká. Máme jemné cítění a vy jste právě zranil naše

city.“

„Dal jsem rozkaz rozejít se, Betsy, nebo jak se jmenuješ,“ odpověděl plukovník. „Bohužel nepoznám, jestli

jsi kluk nebo holka.“

„Plukovníku,“ řekl Jordan, „co kdybychom si dali na pódiu pěstní souboj, pak zjistíte, jestli jsem kluk nebo

ne.“

Plukovníkova další slova se utopila v řevu studentů.

„…a rád bych upozornil přítomné osoby, které se vyhýbají vojenské povinnosti a demonstrují za mír, žeprávě v této chvíli bojují a umírají ve Vietnamu mladí Američané,“ pokračoval plukovník. „Víte, proč ti

mladíci umírají?“

„Jo, to teda víme,“ vykřikl Jordan. „Nebyli dost bohatí nebo neměli tolik štěstí, aby se dostali do zatracené

národní gardy jako vy a ty baby s puškama kolem vás…“

Přes sál se zase přelila bouře hlasů. Plukovník se několikrát pokusil nastolit pořádek, ale hlas mělnedostatečný a bezkrevný.

„Naši chlapci umírají ve Vietnamu pro věc, které věří,“ pokračoval konečně Jordan, „a vydobyli si lásku aúctu nás všech. Teď musíme tu válku zastavit a dostat je domů. Naše ozbrojené síly jsou v poli a zabíjejí nepřítele, zatímco vy a vaše ubohá národní garda, ty slepičí prdelky, ti srabi s připravenými bajonety tuprosedí válku a předstírají, že splnili svou povinnost ke své vlasti. Nejste v džungli a nelovíte Vietkong.Máte pušky nabité a zajištěné a přišli jste k nám na univerzitu honit vlastní bratry a sestry. Včera jste čtyři

z nás zabili v Ohiu. Kolik nás míníte zabít dneska? Odpovězte mi, národní gardisti? Ať jeden z vásparchantů vstane a řekne mi, že nejste ti, kdo se v téhle zemi nejvíc vyhýbají vojenské povinnosti.Povězte mi, jestli to nebyl nejšťastnější den vašeho života, když vám přišel ten kus papíru, na kterém sepíše, že nikdy nechytnete malárii nebo kulku ve Vietnamu.“

„Vy tady podněcujete ke vzpouře, mladý muži,“ prohlásil plukovník, když hluk utichl.

„Studenty nebo národní gardu?“ otázal se Jordan.

Na pódiu opět došlo ke změně a na místě plukovníka se objevil uhlazený, dobře oblečený mladík zguvernérovy kanceláře a přešel rovnou k věci: „Každý student, který bude v Russellově koleji za pětminut, bude na zbytek semestru z univerzity vyhoštěn. Nebude smět skládat zkoušky a chodit napřednášky.“

Vzduch se znovu zaplnil výkřiky a kletbami, ale dav se začal pohybovat ke dveřím, a když všechny typřesuny skončily, pevně na místě pořád stálo pět set studentů. Rozhlédl jsem se a byl jsem překvapen, že

většinu z nich nepoznávám. Nemohl jsem najít jediného člena hnutí Studenti za demokratickouspolečnost.

Mladík na jevišti představoval dokonalý styl věcného vedení. Jeho mládí mu propůjčovalo zdání tichéfašistické autority. Jeho andělská tvář se zdravou barvou a vysedlými lícními kostmi z něj činila kandidátana komisaře pro zásobování vodou nebo na vedení průzkumu o porušování etiky funkcionáři unie. Další adalší studenti se plížili pryč se skloněnými hlavami. Jakmile se dostali ke dveřím, utekli.

Když uplynulo pět minut, mladý muž, který se představil jako Christopher Fisher, oznámil, že stovkastudentů, kteří dosud zůstali a upírali na něj se zuřivou nenávistí oči, když tam uhlazeně stál zaochrannou sítí, jsou vyloučeni z univerzity.

„Proč tady vůbec jsem?“ zeptal jsem se. „Měl jsem být na koleji a studovat na zkoušku z viktoriánského

románu.“

„Protože jsi charakter,“ řekl Jordan, který klidně seděl vedle mě. „Taky se ti nikdy nelíbilo utíkat jen proto,že ti to nějaký parchant rozkáže.“

„Nedostudujeme,“ řekl jsem a přelila se přese mě plná tíha mého impulzivního rozhodnutí. „Nedostaneme

diplom, nepůjdeme na jeviště, nebudou nám potřásat rukama, rodiče nás nebudou objímat. Ani sinejsem jistý, jestli jsem proti válce ve Vietnamu, a nedostuduju kvůli tomu, protože moji přátelé jsoufanatici a můj spolubydlící dostal v mojí přítomnosti nervový záchvat.“

„Caperse odvezli v bezvědomí do nemocnice,“ vykládal Jordan. „Zavřeli Shylu za to, že měla projev.“

„Aha,“ řekl jsem. „Věděl jsem, že je v tom vysoký morální princip, na který ani nevěřím. Věděl jsem, že siničím celý život z dokonale pitomého důvodu.“

„Tak se vrať,“ navrhl Jordan.

„Pak by sis myslel, že jsi morálně nade mnou,“ odmítl jsem.

„To si stejně myslím,“ usmál se Jordan.

„Shyla by se mnou už nepromluvila,“ přemítal jsem nahlas.

Jordan přikývl: „To máš jisté.“

„Mike by mě vyfotografoval, jak se plížím pryč jako spráskaný pes.“

„Bylo by to ve všech novinách,“ souhlasil Jordan.

„Ale mohl bych se odstěhovat na Aljašku, kde bych už o Jižní Karolíně v životě neuslyšel. Mohl bych začítnový život. Pověsti o mé zbabělosti by se vypařily. Nebo bych mohl jet do Vietnamu. Jako dobrovolník.Stát se zeleným baretem. Podříznout krk náčelníkovi vesnice, který podporuje Vietkong. Získat medaile.Usadit se v Bangkoku. Seskočit padákem v severním Vietnamu a způsobit pohromu v zásobování. Udělatsi náhrdelník z lidských uší. Šlápnout na pozemní minu. Přijít o obě nohy a dívat se, jak utíká pryč prase smými varlaty v hubě. Ušetřit dost peněz na elektrický vozík. Spustit detektory na kov, protože v tom, comi zbylo z pindíka, je spousta střepin. Ba ne, zůstanu tady.“

„Správné rozhodnutí,“ pochválil mě Jordan.

„Ale ty jsi chtěl vstoupit do námořní pěchoty, až dostuduješ,“ podivil jsem se.

„To měl být dárek otci,“ usmál se Jordan. „Chtěl jsem mu dát jedinou šanci v našem společném životě,kdy by na mě mohl být hrdý.“

„Myslím, že bys měl zajít za studijním poradcem, aby ti našel další možnosti,“ řekl jsem, když se kolemnás stáhl kruh policistů a gardistů.

Jordan prohlásil: „Tohle poškodí moji šanci stát se vojákem.“

„Rodiče nás zabijou,“ poznamenal jsem. „Panebože, matka vyskočí až ke stropu. Myslí si, že se o můj

diplom zasloužila.“

„Můžeme jít na letní kurzy.“

Pak Christopher Fisher znovu zavolal do sálu. „Všichni studenti, kteří neopustí studentskou unii vnásledujících pěti minutách budou zatčeni. Je vyhlášen mimořádný stav. Máte přesně čtyři minuty ačtyřicet vteřin, abyste se vrátili do vašich kolejí.“

Jordan vstal a řekl: „Haha. Kluci, vy to pořád nějak nechápete. Pojďte si to ještě jednou projít. Tohle je

naše místnost. Tohle je studentská unie. Studentská. Chápete to?“

Jeden ze studentů, který neřekl ani slovo, vstal na vzdáleném konci zmenšujícího se kruhu. Ačkoli jsem ho

neznal, vypadal mnohem víc válečně a hrozivě než my ostatní. Měl střapaté, neudržované vlasy, mastnou

čelenku a roztrhané džíny. Maskáčová bunda dodávala autoritu jeho hněvu, když začal řvát na studenty.

„Jestli ty prasata chtějí tuhle budovu, tak ji zapálíme a ať si seberou popel. S takovejma parchantama senedá vyjít v míru. Chtějí nás nakopat do prdele, tak je taky nakopeme. Jestli chtějí postřílet párneozbrojenejch lidí, tak jich pár vezmeme s sebou. Už mě nebaví plkat, člověče. Chci si nějaký to prasezastřelit.“

Jordan zakřičel na všechny, aby zůstali na místě, a pomalu se vydal ke studentovi, který se přestalovládat. Vzal ho kolem ramen a stiskl mu rukou krk. „To je divný, jak se ti policajti dnes oblíkají,“ řeklzbytku demonstrantů. „Zná někdo toho chlapa? Spoustu z vás neznám jménem, ale pamatuju si vás odvidění. Pozoroval jsem tady pana Radikála. Vypadá trošičku přehnaně, ne? Myslím, že by vypadalpřirozeně v Berkeley, ale tady v Dixie z něj čiší Hollywood. A teďka chce, abychom napadli chlapy spuškou. Nějak to moc zapadá do sebe!“

„Volavka, fízl,“ začali volat někteří studenti.

„Ztrať se, kamaráde,“ vyzval ho Jordan. „Tady jsou slušný lidi. Přece je nenecháš zastřelit.“

„Nenávidím tu hnusnou válku,“ křičel student a obracel se k ostatním. „Mluvení je na hovno. Je potřebavzbudit pozornost nějakou akcí!“

Postavil jsem se za něj a vytáhl mu ze zadní kapsy peněženku. Jeho policejní průkaz vypadal běžně. Zvedl

jsem jej vysoko, aby ostatní studenti viděli, že Jordan měl dobrý čich. Studenti, potrestaní už vyloučením,

začali hvízdat, až se hlavní postava odpoledního dramatu ztratila v řadách svých soukmenovců.

„Jste si všichni jistí, že tady chcete zůstat?“ zeptal se Jordan. „Není žádná hanba odejít.“

„Nemají právo tohle dělat,“ řekl Elayne Scott, který už školu dokončil. „Jak mě můžou vyhodit ze školyproto, že sedím v budově studentské unie?“

„Já jsem pro válku ve Vietnamu,“ prohlásila hezká dívka jménem Laurel Leeová a já jsem se zasmál, když

jsem poznal jednu z členek klubu Tri Delt, kam patřila i Ledare. „Ale maminka a táta mě učili rozeznávatdobré od špatného a tohle je úplně špatné.“

Pak dostala policie rozkaz a začala nás zatýkat.

–––––-Kapitola––––—

sedmatřicátá

Když jsme druhý den ráno vyšli z vězení, stali jsme se typickými představiteli své doby, součástíobtížného, vyprahlého období, kdy Američané přestali naslouchat jeden druhému.

Léto přišlo brzy. Když jsme vyšli do oslňujícího slunečního světla, čekaly na nás dvě stovky studentů a pět

televizních kamer. Shyla a Capers nás triumfálně objali před kamerami a pak nás rychle vystrkali naklidné místo v Blossom Street, kde hnutí Studenti za demokratickou společnost plánovalo další kroky.Radikálové, kteří Jordana a mě předtím sotva brali na vědomí, s námi teď jednali, jako bychom seosvědčili v nějaké obávané zkoušce nevraživosti a zloby. Posadili nás jako bratry do kruhu lidí, které jsmevlastně neměli rádi. Noc ve vězení nás však vylekala, a když s námi tolik nadělali a pokládali nás zahrdiny, znamenalo to pro nás balzám a uklidnění na rozdrásané duše. Marihuana se nabízela volně astejně tak whisky Jack Daniels.

Cítil jsem se skvěle a byl jsem šťastný, když nám Shyla pokynula, abychom šli za ní. Zavedla nás ke stoluna dvoře, kde Radikál Bob shromáždil válečnou poradu o plánovaném shromáždění, aby měl jistotu, že serozhovory nebudou nahrávat. Argumentoval, že Jordanovi a mně se nedá věřit a že by nás kvůli jednomu

uvěznění a hlavních rolích při demonstraci, která se vymkla kontrole, na tu poradu neměli brát. Obávalse, že se hnutí stane místem a příležitostí pro nezávislé amatéry, kteří nevycházejí z revoluční filozofie.Toho dne už stovka nahodilých studentů vnikla do administrativní budovy ve spontánní vzpouře, kteráneměla cíl ani vedení.

„Akce bez filozofie je anarchie,“ vykládal Radikál Bob.

„Cože?“ podivil jsem se. „Vždycky, když otevřeš pusu, Bobe, zní to, jako by ses naučil anglicky v jazykové

škole u Berlitze.“

„Kdo se tě na to ptal?“ odrazil mě Radikál Bob. „To, že jste si s Jordanem zahráli včera na hrdiny, určitě

nezkrátilo válku ani o jediný den.“

„Všiml jsem si, že nikdo z vás s námi zatčený nebyl,“ poznamenal Jordan a rozhlédl se kolem na dvacetdva veteránů hnutí, sedících na dvoře kolem stolu. Mnozí si podávali kolem dokola marihuanové cigarety,některé tak malé, že to vypadalo, jako by mezi palcem a ukazováčkem drželi jen pár vlásků. Toho dne

nás s Jordanem celá skupina s výjimkou Boba uznávala. Když se o nás psalo na titulních stránkách novin,

stali jsme se náhle cennými členy tohoto maličkého jihokarolínského klubu.

„Riskovali všechno, Bobe,“ ozvala se Shyla. „A ztratili všechno. Byli ve vězení společně s ostatnímistudenty. Není divu, když se dostanou do vězení lidi jako ty a já. Stává se to každý den. Ale tohle bylopovstání anonymních studentů, nepodílela se na něm žádná organizace. Čiré hrdinství, bojový výkřikprůměrného člověka. V jedné neplánované akci ti studenti udělali víc než naše hnutí za celý rok. Musímesi přiznat, že nevěděli, co dělají, ale bylo to skvělé.“

„Neměli by se podílet na dnešní akci,“ řekl Bob.

„Nesouhlasím,“ protestovala Shyla.

„Chceš jít s námi?“ otočil se na mě Bob hněvivě. „Tak pojď, srabe.“

„Je to nenásilné?“ zeptal se Jordan.

„Samozřejmě. Pokoušíme se válku ukončit, ne začít.“

Jordan na mě pohlédl a pravil: „Jsem moc opilý na to, abych odmítl. Kromě toho nemám zítra žádné

zkoušky.“

„Nebo kam jinam jít,“ přidal jsem se. „Vystěhovali nás z pokoje a zapečetili ho. Zbytek života si můžemedělat, co chceme.“

„Počítejte s námi,“ prohlásil Jordan.

Příští den ve dvě hodiny ráno Capers Middleton, oblečený do vojenského obleku, rozbil okénko záchoda vpřízemí budovy úřadu pro brannou službu Jižní Karolíny. Vklouzl do šera a došel k malým dveřím,vedoucím do postranní uličky, kde čekala skupina univerzitních studentů, později známých jako

Columbijská dvanáctka.

Capers vypáčil dveře, položil si prsty na ústa a vedl nás po zadním schodišti budovy. Akce se plánovala už

týdny a v prvních minutách vloupání každý přesně vykonával svoje povinnosti. Klíče ukradenézaměstnaným vrátným otevřely správné zámky. Chlapci nesli těžké kbelíky s dobytčí krví a dívky všechnopotřebné ke spálení kartotéky jihokarolínských branců.

Shyla šla k první skříňce s kartotékou, nezaváhala ani okamžik, vytáhla zásuvky a vysypala je na podlahu.Jordan a já jsme ji následovali a polili jsme každou dobytčí krví. Capers vedl skupinu, která nosila lístky zkartotéky na hromadu doprostřed rozlehlé, bezbarvé místnosti. Hromada rostla a rostla a Capers násvšechny poháněl, abychom pracovali rychleji. Pohlédl na hodinky, pokývl a Radikál Bob tu hromadu polil

benzinem.

Jak Capers každého vyzýval k nadlidskému úsilí, všiml jsem si napětí v jeho hlase a ustal jsem v činnosti.Cítil jsem benzin a připadal jsem si vyčerpaný z nedostatku spánku. Rozhlédl jsem se a uviděl Shylinutvář. Vypadala jako jeptiška v extázi. Ve skutečnosti jsme všichni vypadali jako náboženská skupina, která

se chystá upálit kacíře v nějakém moderním, surrealistickém autodafé. Z nějakého důvodu se ve mněrozezněly sirény a já jsem si prohlížel tváře přátel a naprostých cizinců, jak se pokoušejí ovládnoutpaniku. Otočil jsem se zády k dlouhým řadám kartoték, chytil Jordana kolem ramen a uviděl RadikálaBoba, jak zapaluje sirku a jak se ostatní se zapalovači přibližují k hoře lístků z kartotéky.

„Spálíme celou tu zatracenou budovu,“ prohlásil Radikál Bob.

„Ne,“ odporovala Shyla. „Jenom ty kartotéky.“

„Bob má pravdu,“ přidal se Capers. „Jestli to myslíme s revolucí vážně, zničíme i budovu. Zničíme celéměsto. Přivedeme válku sem. Ukážeme jim, čím procházejí Vietnamci.“

„Buď zticha,“ okřikla ho Shyla. „Jsme nenásilné hnutí. Nenásilné!“

„Mluv za sebe,“ odsekl Radikál Bob, místnost vybuchla plameny a světlem a venku se rozječela stovkasirén, zatímco do místnosti vtrhli policisté a hasiči. Vyrojila se na nás armáda policistů, srazila nás napodlahu obušky a pěstmi. Na mně seděli dva ohromní muži a připjali mi želízka. Smáli se, když jsemzaskučel bolestí, jak mi je pevně zapnuli, takže mi do zápěstí skoro neproudila krev.

„Zatracený prasata,“ ječel Capers. „Zatracený prasata. Kdo to prásknul?“

„Říkal jsem ti, abys z toho vynechal svoje zatracený kamarádíčky,“ křičel Radikál Bob. „Provedli jsme tojako amatéři.“

„Neudělali jsme nic špatného,“ prohlásila Shyla. „Pokoušeli jsme se zasadit ránu za mír. Nebyli jsme úplně úspěšní, ale vědí, že jsme tu byli.“

„Do prdele,“ slyšel jsem zaúpět Jordana.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Na něco jsme předem nepomysleli,“ povzdechl Jordan. „Tohle je federální zločin. Dostáli jsme se dopěkné kaše.“

V den naší obžaloby nás ve vypolstrované dodávce dovezli k federálnímu soudu, kde jsme museli projít

uličkou novinářů, fotografů a kameramanů, abychom se dostali do budovy. Byl tam Mike a přesně věděl,na co se dívat. Jeho nikon byl v pohotovosti, když generál Elliott v oslnivé, dobře padnoucí uniforměnámořní pěchoty s nažehlenými puky vyrazil z davu a svižně seběhl dolů po schodech, aby se setkal se

svým synem. Jordana v poutech vedl po schodech detektiv. Mike vyfotografoval, jak generál levou rukou

Jordana udeřil a srazil ho na kolena. Generál ve svaté zuřivosti vypadal každým coulem jako rozhořčená,dlouho trpící autorita, která trestá dlouhovlasého chuligána, opovrhujícího zákony na schodech síně

spravedlnosti.

Fotografie byla bezvadným obrazem téměř biblické síly otce, který znovunastoluje autoritu ve vlastnímdomě. Výraz zoufalého Jordana na kolenou odrážel hanbu a pokoření dětství, které trvalo příliš dlouho.Pro národ představoval generál Elliott Ameriku dospělých, ale pro nás zastupoval všechno tyranské,strnulé a pokrytecké, co se Vietnamem změnilo v malomocenství. Jordan na kolenou měl sílu hlubokéhosymbolu. Jeho obličej vyjadřoval stopy zrady, kterou cítila jeho generace. Mikova fotografie bylaposledním lístkem k bodu, odkud není návratu. Jako zbitý Kristus vstal Jordan před tváří svého otce naschodu, který je rozdělil, a podíval se mu do očí.

Pak generál Elliott plivl synovi do obličeje a svět, který měli společný, se náhle nenapravitelně zatemnil.Válka i to, co způsobila duši Ameriky, to vše se náhle promítlo v krátkém střetu mezi otcem a synem. Tobyla zhouba Jordana Elliotta. Překročil hranici bolesti, kam ho nikdo nemohl následovat. Ve vězenízapomněl na všechno o Vietnamu a začal se zabývat tím, co by nejvíc zranilo jeho otce. Co mohl udělat,aby ho zlomil? Nikdy předtím jsem nikoho neslyšel se modlit s takovou naléhavostí, ale Jordan se modlil

za smrt svého otce.

Když mě propustili do péče rodičů, otec se postavil na moji obranu. Nebezpečí soudu, které jsem na sebeuvrhl, ho dokonce přimělo abstinovat. Sehnal nejlepší advokáty ve státě, aby mě obhajovali. V soukromíon i matka zuřivě kritizovali naše metody a taktiku, se kterými jsme protestovali proti tomu, že se Amerika

angažuje ve Vietnamu, ale na veřejnosti právě tak vehementně podporovali moje činy proti všemostatním. Čím víc se dozvídali o válce ve Vietnamu, tím měkčí byla jejich obrana státní politiky. Když začal

můj proces, Lucy i soudce se neúnavně a zuřivě snažili mě ochránit. Shylu podpořili rodiče se stejnýmtichým úsilím. A Capersovi rodiče, ačkoli také neschvalovali žádný jeho krok, se také postavili za svéhoradikálního, dlouhovlasého syna.

Ze studentů zatčených v Russellově koleji se téměř všichni těšili podpoře rodičů, když se u soudníhodvora s vysokými okny scházeli advokáti, prokurátoři a soudci. Všichni kromě Jordana Elliotta.

Pro generála Elliota byla věc jasná. Všichni jsme vinni tím, že jsme podporovali nepřítele. Jsme vinni

zradou.

Když Jordan vyšel z vězení, generál na něj čekal, ale tentokrát ho neudeřil před fotoaparáty. Místo abyzavezl Jordana domů na Pollockův ostrov, dovezl ho přímo do státní nemocnice pro duševní choroby naBull Street. Vojenský lékař, hlavní soudce nejvyššího státního soudu a sám generál podepsali všichnidoklad, kterým se Jordan Elliott prohlašoval duševně nezpůsobilým podstoupit proces a podle kterého měl

být toho dne hospitalizován na pozorování duševního zdraví. Jižní Karolína měla nejjednodušší pravidla vAmerice jak zavírat své duševně nezpůsobilé občany a blázny pod zámek.

Proces se konal v Columbii na počátku prosince. Vášně, které se v Americe rozpoutaly po střelbě na Státní

univerzitě v Kentu, vyprchaly a vystřídalo je vyčerpání, které se ve společnosti nenápadně usadilo. Celázemě se cítila unavená a postižená léty násilně živené tragédie.

Venku na schodech se konala poslední velká protiválečná manifestace v Jižní Karolíně, když jsem s rodičia bratry přijel k soudu čelit důsledkům svého činu v uplynulém měsíci květnu. I když jsem se pilně snažil vyvolat si znovu ty události, nedokázal jsem si představit, co mě vedlo k tak neslýchanému odporu kautoritě. Tak dlouho mě pokládali za naprosto amerického chlapce, že se to stalo součástí mé tajnépředstavy o sobě. Nikdy v životě jsem nedostal pokutu za překročení povolené rychlosti, nikdy jsemnevyletěl od zkoušky a nikdy jsem rodičům nezavdal sebemenší příčinu ke starosti o známky. Popříkladném studentském životě jsem čelil hrozbě, že budu odsouzen ke třiceti letům vězení. Spláchl jsemdiplom do záchodu, protože mě rozzlobila smrt čtyř studentů, které jsem neznal, kteří chodili na školu, okteré jsem nikdy neslyšel, ve státě, kudy jsem v životě ani neprojížděl. Proces mě prostě vyděsil a aniShylina odvaha nemohla zastřít pocit nejasnosti a bezvýchodnosti, které jsem viděl, když jsem se podíval

do budoucnosti.

Ale pod ostrým světlem kamer před vchodem k soudu s otcem, který vypadal autoritativně, s krásnoumatkou a oddanými bratry jsem zašeptal díky rodině, že stojí při mně.

Když soudní zřízenec zavolal, aby všichni povstali, soudce Stanley Carswell vešel do soudní síně dlouhým,rozvážným krokem. Vypadal přísně, dokud se neposadil a neusmál. Krátce si nás prohlédl, smutnězakroutil hlavou a přešel k věci. Udělal několik pohybů a řekl: „Prosím prokuraturu, aby povolala prvníhosvědka.“

Prokurátor byl zkušený veterán čistě jižanského původu a vzhledu. Byl tělnatý, důstojný, výmluvný a měljeden z těch vnitrozemských přízvuků, které vyvolávají dojem nasolených šunek, visících na tmavýchtrámech udírny. Shyla seděla mezi Capersem a mnou a šťouchla do nás obou loktem, když seprokurátorova sladká řeč ozvala v sále. Začal: „Vaše ctihodnosti, chtěl bych povolat jako prvního svědka

státu Jižní Karolína pana Caperse Middletona.“

Pokud v Jižní Karolíně existoval ještě nějaký maličký, sotva živořící, přetrvávající duch šedesátých let, vtom okamžiku zemřel. Capers vystoupil jako svědek státu proti nám. Prozradil každé jméno, vypovědělkaždé tajemství, převrátil naruby každou kartotéku, odhalil každý rozhovor, zaznamenal si každé datum,každý výdaj nebo telefonický rozhovor ve svém diáři, poslal tucty lidí na východním pobřeží do vězeníjenom na základě svého svědectví. Místní složka hnutí Studenti za demokratickou společnost se naplnilaběhem první hodiny, kterou strávil na křesle svědka. Veden pečlivě prokurátorem popsal, jak ho J. D.Strom, hlavní agent odboru pro zachovávání práva, na konci prvního roku na univerzitě naverboval, abyse vetřel do protiválečného hnutí. Capers přiznal, že využil přátelství s přítelkyní z dětství, ShylouFoxovou, aby získal přístup do vnitřních kruhů radikálních aktivistů v univerzitním městečku. Kdyby nebylo

Shyly, Capers by údajně nikdy nezískal důvěru Radikála Boba Merrilla.

Na místo tajného státního agenta ho přivedlo vlastenectví nejvyššího stupně a zuřivý antikomunismus.Jeho rodina pochází z nejstarších a nejvýznačnějších rodin ve státě a jeho láska k zemi se nedá k ničemupřirovnat. Vyjádřil přesvědčení, že radikálové, které zná, z větší části nepředstavují žádné nebezpečí prostát. Ve skutečnosti prý stále miluje své přátele, Shylu, Jordana a mě celým srdcem a myslí si, že jsmeprostě nezralí důvěřivci, kteří se nechali strhnout chytlavou rétorikou, které nerozumíme. Během svéhopětidenního vystupování u soudu Capers tolikrát použil výrazu „jako ovce“, až mi Shyla napsalapoznámku, že si kvůli Capersovi připadá jako kus skopového. To byla jediná humorná poznámka, která se

nám při tom procesu podařila. A tentýž proces také změnil veškerý náš přístup k přátelství, politice a

dokonce i k lásce.

Obhájci se pustili do Caperse Middletona s veškerým posměchem a pohrdáním, které soudce dovolil.Tropili si posměšky z jeho upřímnosti, když prohlásil, že jednal tak, jak jednal, pouze proto, že cítil, žejeho vlast je ve vážném nebezpečí.

Předhazovali mu jeho vlastní projevy a přehrávali videozáznamy, jak Capers obviňuje válku ostrými,provokujícími větami. Když se pokoušeli udělat z jeho maškarády věc pro zasmání, uspěli jenom v tom, že

se z Caperse stal naježený vlastenec. Během sarkastického křížového výslechu se v pohrdání vyrovnalobhájcům. Odmítl uznat, že by nás nějakým způsobem zradil, ale smutně přiznal, že jsme zřejmě ztratilivíru v Ameriku.

Pak Capers mluvil o Shyle a nebyl schopen se jí při tom podívat do očí. Ze všech lidí, které poznal vprotiválečném hnutí, byla Shyla nejzapálenější, nejvýřečnější a nejpřesvědčenější. O jejím idealismu senedalo pochybovat; sloužila Capersovi jako vrchní pobočník a on na ní byl závislý, protože měla vrozenýsmysl pro strategii a byla velice nebojácná. Znovu a znovu opakoval před soudem, že Shyla se stavělaproti válce ve Vietnamu z hlubokého pocitu morálního rozhořčení. Přirovnal to k touze po pozemském ráji,

který si vysnila, protože vyrůstala s otcem, který přežil Osvětim, a matkou, která byla svědkem vyvraždění své rodiny nacisty.

Capers si schoval nejprudší obvinění pro Radikála Boba Merrilla, přivandrovalce z obrovského, zívajícíhonetvora New Yorku. S pradávným jižanským strachem z cizích dobrodruhů a lidí, popírajících tradičníhodnoty, Capers upletl zatracující svědectví o Merrillově podvratné činnosti, o jeho neobratných pokusechpodnítit všechny ke stále radikálnějším činům. Bobův tajný plán vždycky obsahoval násilí. Měl měkký hlas,

ale jeho nápady vždycky končily smrtí policistů a zapálenými policejními auty. Bobova nejmagičtějšímyšlenka byla pobouřit a podnítit vzpouru. V pozadí jeho činů vždycky stálo přesvědčení, že protiválečnéhnutí, pokud je myšleno vážně, by mělo plánovat útok proti samotné základně ve Fort Jackson.

„Protiváleční aktivisti jsou samí pokrytci,“ řekl Capers soudu. „Ačkoli osobně jsem si myslel, že RadikálBob je blázen a přehání to, přesto pro mě byl v něčem užitečný. Pokud lidé skutečně nesouhlasí s válkou,měli by být ochotni za to přesvědčení položit život. Ale tihle chtěli jen pochodovat s hesly, kouřit drogy auvolnit se. Moji předkové bojovali proti Cornwallisovi a Grantovi. Bojovali proti německému císaři aHitlerovi. Bojovali a nekecali. Popadli zbraně, nepsali projevy a nevymýšleli hesla. Ačkoli je Radikál Bobnebezpečný, předvedl mi, co je na celém protiválečném hnutí špatné. Nemají kuráž. Nemají odvahu hájitsvé přesvědčení a já jsem šťastný, že můžu odhalit, jak jsou ve skutečnosti zbabělí.“

Druhý svědek prokuratury podstatně změnil světový názor Caperse Middletona. Jestliže šokovanýmzbytkům Columbijské dvanáctky unikl výdech překvapení, když Capers odhalil, že pracoval jako agent prostátní odbor pro zachovávání práva, zdálo se, že se otevřela sama země, když se Radikál Bob Merril zvedlze svého sedadla mezi obviněnými a zaujal místo poblíž soudce jako svědek vlády. Federální vyšetřovacíúřad, pověstná FBI, angažovala Boba jako informátora během nepokojů na Kolumbijské univerzitě a on se

tak osvědčil při pronikání do struktur povstání, že na něj padla přirozená volba, když si místní článek FBIzačal dělat starosti s podvratnými aktivitami, které se začaly šířit, když byla založena kavárna UFO, aby do

protiválečného hnutí nalákala mladé rebelantské vojáky. Ani FBI ani státní odbor pro zachovávání právaneměly ponětí, že mají oba své informátory v místním nepočetném studentském hnutí.

Přestože naše obhajoba prokázala, že všechny ilegální činy, na kterých jsme se té noci před rozbřeskem

podíleli, byly naplánována buď Capersem, nebo Radikálem Bobem, shledal nás soud vinnými nezákonným

vstupem na cizí území, vloupáním a zlovolným zničením federálního majetku. Soudce nás odsoudil na rok

do vězení, ale pozastavil výkon trestu vzhledem k našemu mládí a zjevnému idealismu. S tichouvelkorysostí nám udělil podmínku.

Když se na svědecké křeslo v divadle v Dock Street posadil Capers, všichni jsme ztichli. Začal líčit svévystoupení u soudu. Ačkoli dobře podal svůj pohled na věc, přesto jsem cítil jeho rozpaky nad úlohou,kterou hrál při odsouzení přátel. V jednom okamžiku se bránil, ale hned potom se zamyslel, když sepokoušel znovu vyvolat vášně a obavy, které se rozpoutaly během těch trýznivých dní. S napjatou anervózní výmluvností obhajoval svoje činy jako formu vlastenectví a služby vlasti. Když podepsal závazekpracovat jako vládní agent, nemohl vědět, že události na Státní univerzitě v Kentu zatáhnou jeho nejbližšípřátele do pasti, kterou nastražil na nepřátele Ameriky.

„Shyla tě milovala, Capersi,“ slyšel jsem Ledare. „Proč jsi předstíral, že ji taky miluješ?“

„Nepředstíral jsem to,“ odpověděl Capers a pohlédl na svou bývalou manželku. „To, co jsem cítil k Shyle,bylo skutečné. Nikdy jsem se od nikoho tolik nenaučil, nikdy jsem se nesetkal s nikým jiným, kdo by měltak přesné politické instinkty. Rozuměla médiím, vždycky je dokázala přimět, aby byly na naší straně.Myslel jsem, že později jí budu schopen vysvětlit, jak k tomu došlo. Při nějaké podobné příležitosti jakotahle. Opravdu jsem ji miloval, všichni jsme ji přece milovali, zatraceně, vyrostli jsme s ní. Ale mně šlo oněco většího. Byl jsem přesvědčen, že naše země je v úzkých. Věděl jsem, že komunisti infiltrovaliprotiválečné hnutí. Narozdíl od vás jsem měl přístup k agentům.“

„Tvoji přátelé nebyli komunisti,“ namítl Jordan Elliott. „Jack a já jsme to ani nebrali politicky. Mike a Shylabyli prostě proti válce.“

Generál ostře odpověděl synovi: „Capers konal svou povinnost vůči své vlasti. Nemusí se z ničeho

zodpovídat.“

„Capers byl vždycky hrdý na to, co na univerzitě udělal,“ prohlásila Ledare. „Hádali jsme se o to během

našeho manželství.“

„Já jsem nebyl hrdý,“ opravil ji Capers. „Byl jsem s tím smířený. V tom je velký rozdíl.“

„Kdyby nebylo tebe a Shyly, Jordan a já bychom se do toho nepletli,“ vyčetl jsem Capersovi.

„Já nesu plnou odpovědnost za to, co jsem udělal,“ odpověděl Capers. „Doporučuju vám dvěma, abyste

to brali taky tak.“

„Mě jsi držel mimo demonstrace,“ řekl mu Mike. „Udělal jsi ze mě fotografa. Říkal jsi, že mám zaznamenathistorii. To proto, že jsi mě chtěl chránit?“

„Moc jsi podléhal citům. Chtěl jsem tě chránit před Shylou a tvými nejhoršími instinkty.“

„Takže Shylu jsi vydal nebezpečí napospas, tu jsi nechránil?“ zeptal se Mike.

„Shyla se vydala sama. Pomáhala mi formovat směr, jakým se bude můj radikalismus ubírat. Mým

hlavním cílem byl Radikál Bob.“

„Je to ironie,“ poznamenal Bob.

„To se byrokracii stává vždycky.“ řekl Capers.

„Dostával jsi plat?“ zajímal se Jordan.

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl Capers, jako by ho ta otázka překvapila. „A taky jsem si ho zasloužil.“

Když jsem poslouchal Caperse a ostatní, znovu mě napadlo, jak dlouho mi trvalo získat rovnováhu, kterou

jsem při tom procesu ztratil. Zjistil jsem, že v sobě nemám revolučního ducha, a kdyby mě soudceodsoudil do přední linie vnitrozemské jednotky ve Vietnamu, přijal bych svou povinnost s vděčností.Prokuratura mě obvinila, že nemiluji svou vlast, a to na mě zanechalo hluboké stopy. Ve své vlasti jsemse každý den probouzel, viděl jsem ji kolem sebe, dýchal jsem její vzduch. Znal jsem ji a miloval, anižbych to musel hlásat, a zemřel bych pro ni, kdyby byla v nebezpečí a volala mě na pomoc. Proces měpřinutil konfrontovat se ve svém nejhlubším nitru s tím, jaký jsem a jaký bych chtěl být.

Když proces skončil, Mike potkal Caperse Middletona před soudní síní a vyfotografoval tři obrázky, jakCapers objímá kolem ramen Radikála Boba. Pak pečlivě složil svého nikona a udeřil Caperse pěstí dotváře. Přihlížející museli Mika od jeho starého přítele odtrhnout.

Během dlouhé zimy roku 1971, která následovala po těchto událostech, jsem prožil období sebezpytovánía lízání ran, kdy jsem obhlížel škodu, kterou jsem ve svém životě napáchal. V té době jsme se s Shyloudali dohromady. Když se na to zpět ohlížím, náš společný tanec byl nevyhnutelný. Byli jsme jako měsíce,které nevydávají žádné světlo a jsou přitahovány na společnou iluzorní oběžnou dráhu. Shyla jen obtížnězískávala sebeúctu poté, co přes rok spala s Capersem a dělila se s ním o každé tajemství. Největší bolest

jí nepůsobilo to, že lhal o svém přístupu k válce, ale to, že jí každou noc vykládal o své lásce,nehynoucím obdivu pro všechno, v co věřila, o tom, jak zbožňuje její tělo, a o svém horoucím přání, abyspolu strávili celý život. To, že nevycítila takovou zradu a předstírání u vlastního milence, ji znepokojovalomnohem víc než fakt, že tajně pracoval pro stát. Netrápila se kvůli Capersovi a jeho špatné víře, ale kvůlisobě, protože nevěděla jak získat sebedůvěru a spolehnutí na svůj vlastní úsudek.

Shyla se vždycky pokládala za spolehlivou a nepodplatitelnou, ale nikdy na sebe nepomyslela jako na

snadnou a lehkověrnou kořist podvodu. Snadno by se smířila s právním postihem svých vlastních činů, ale

nesnesla, aby se jí vysmívali jako zamilovanému bláznu. Tak se přimkla ke mně a já k ní a ani jeden znás nevěděl, že nás oba čeká krutá schůzka s mostem v Charlestonu.

–––––-Kapitola–––––

osmatřicátá Když Jordan zaujal místo vedle mého otce na jevišti divadla v Dock Street, uvědomil jsem si, že se teďvšechny kousky a útržky toho, co se mu stalo, složí v celek. Vždycky jsem váhal klást mu příliš mnohootázek o časovém období, které oba pokládáme za ožehavé, a on mi dobrovolně neposkytl žádnouinformaci. Když mluvil, viděl jsem, že je poprvé pod ocelovým pohledem svého otce uvolněný. Mluvilvěcným, nevzrušeným hlasem. Plynule líčil události a já si náhle vzpomněl, proč moje církev učí, žezpověď je dobrá pro duši. Když mluvil, všichni jsme se nakláněli dopředu, abychom slyšeli každé slovotoho vzdáleného, měkce vyslovujícího muže. Dokonce i generál se na své židli předklonil.

„Hned jak mě přijali v Bull Street, zavřeli mě na samotku do místnosti bez nábytku. Doktoři mi dali léky na

utišení, abych nezuřil nad svým uvězněním, ale já jsem pořád křičel na sestry, noční službu a ostatnípacienty, takže mě izolovali, jak to šlo. Také mi zvýšili dávku léků, až jsem byl skoro bez sebe. Když jsemse vrátil na oddělení, nepouštěli ke mně žádné návštěvy a směl jsem dostávat dopisy jenom od rodičů.

Nevím to přesně, ale brzy potom jsem podstoupil první ze čtyř šokových terapií, které mě uklidnily téměřna hranici lhostejnosti. Vlekl jsem se mezi pacienty, převážně vážnými psychotiky, celé měsíce, potáceljsem se hustým kouřem z cigaret kolem mužů znecitlivělých thorazinem. Ale doktorům a sestrámpřipadala jako šílenství hlavně moje neschopnost smířit se s otcovou zradou. Šokové terapie vedly kzapomnění, ale nakonec se mi paměť pomalu vrátila, a to pak bolelo. Když jsem si vzpomněl na ránu odotce a slinu, která mi tekla po tváři, pokusil jsem se zabít oběšením na pásku, který jsem ukradl spícímuhlídači. Později jsem se pokoušel oběsit na prostěradle a musel jsem se podrobit další sérii elektrošoků.Matka mě chodila navštěvovat dvakrát týdně.

Zůstal jsem v Bull Street do května. Byl jsem tam skoro rok, když mě propustili. Moje propuštění všechnypřekvapilo. Zvlášť mě. Uprostřed února jsem začal plně spolupracovat s personálem. Choval jsem se knim mile. Když jsem odcházel, všichni mě milovali. Pustil jsem se do tažení za to, aby mě propustili.Dokonce jsem na svém oddělení zorganizoval odběr krve pro Červený kříž. Získal jsem krev od polovinypacientů, protože mi důvěřovali víc než sestrám. Potom mi důvěřovali všichni, pacienti i doktoři. Čekaljsem na příležitost. Na každého jsem se usmíval. Pak jsem se začal tajně připravovat na to, co jsem chtěludělat, až se dostanu ven.“

Když jsme Jordana poslouchali, otvíral se před námi svět, jak ho tehdy viděl on po dlouhém období léků

tišících psychózu a šokových terapiích.

Během pobytu na samotce ho začal přitahovat klášterní život, řekl nám. Na oddělení objevil sílu slova,které dokáže utišit hrůzu bázlivých a vyděšených. Během toho období začal mluvit, ale skrýval předevšemi strašnou nenávist, která se mu usídlila v srdci. Zrodil se v něm kněz, ale pod ním se stále skrývalbojovník. V těch dlouhých měsících vězení slýchal pouze hlasy svého otce a Caperse. Přicházely k němu v

noci a drásaly ho.

Když odešel z nemocnice, měl plán hotový. Napsal pohlednici rodičům, že jede stopem do Kalifornie, kdechce začít trénovat surfování. Potom se svezl s nějakým policistou a jeho dívkou, kteří jeli tábořit na plážna ostrově St. Michael a vysadili ho u brány na Pollockův ostrov. Tam se desátníkovi ve službě představiljako syn generála Elliotta a stopl si zástupce náčelníka vojenské policie, který ho odvezl k obchodu.Odtamtud došel pěšky ke generálovu domu. Byla to obrovská budova, většinou neobsazená, kde strávilnoc v nepoužívané části pro sluhy. Bezhlučně se pohyboval mezi azalkami vysokými jako dospělý muž apozoroval, jak rodiče večeří a nemají ani tušení, že sleduje každé jejich sousto.

Následující dva dny připravoval dlouhou odpověď na pokoření od otce na soudních schodech. V otcovědílně vyrobil malou zápalnou bombu se dvěma bateriemi, které měly zažehnout malou, ale účinnourozbušku. Pečlivě ji sestavil a bohatě přitom využil zásob střelného prachu. Jeho otec jej používal navýrobu nábojů do muškety z dob války Severu proti Jihu po jednom z předků, který jezdíval s WademHamptonem. Chtěl ji vyrobit lehkou a snadno výbušnou, ale dostatečně bezpečnou na to, aby ji mohl nést

v ruce, dokud neinstaluje časový spínač. Nakreslil si podrobné mapy a procházel v duchu svůj plán znovu

a znovu a neustále ho zdokonaloval, až pro něj vyplynula vhodná doba.

Když matka přes den odešla a služka uklízela v patře, tiše se vplížil dovnitř zadními dveřmi a ukradl jídloze spíže, která vypadala opuštěná a zapomenutá. Když služka odešla, posadil se u matčina toaletníhostolku a jako v dětství čichal vůně, které používala. Strávil dokonce jednu noc ve svém pokoji, protože chtěl znovu vyzkoušet ten pocit. Mohl prominout svému otci každý zločin kromě jednoho; nemohl muprominout, že mu ukradl celé dětství.

Když rodiče odjeli na víkend do hor v Severní Karolíně, dokončil poslední úpravy. Napsal dopis, kde jimsdělil všechno, co má v plánu a proč. Napsal, že hluboce věří ve vše, co si myslí o světu a jak ho vnímá.Potvrdil svůj odpor vůči válce ve Vietnamu a přiznal, že se v něm během nuceného uvěznění v Columbiijenom upevnil. Jediná slabost, kterou ve svém protiválečném postoji přiznal, byla neochota bojovatnásilím proti násilí. Matce psal o nehynoucí lásce a vděčnosti. Otci odkázal své tělo, svou nenávist aabsolutně žádné díky. Dopis, nesouvislý, překvapivě bombastický, zbrklý a chorobně egocentrickýpozůstatek šedesátých let, nechal v matčině skříňce na šperky.

V sobotu v noci se rozhodl jednat. Došel necelý kilometr do přístavu a na hlavě nesl své surfovací prkno.Minulý večer umístil bombu pod přední sedadlo na lodi, kterou si telefonicky zamluvil na víkend jménemsyna otcova pobočníka. Předcházející večer se také na lodi svezl, aby vyzkoušel motor. Vybavil člun

zásobními kanystry benzinu, trvanlivými potravinami, coca-colou a vzal i láhev alkoholu z otcova baru. Pak

naložil sáčky krve, které ukradl ve státní nemocnici ze zásob od dobrovolných dárců. Zabalil čtyři půllitrykrve do novin a gázy a dal je do tašky, kterou uložil do bedny na ryby. Byla to krev skupiny 0, kterou měli on.

Popsal nám, jak pečlivě se oblékl do otcovy uniformy, udělil si hodnost majora a připnul všechny emblémy

a odznaky hodnosti na správná místa. Vyleštil otcovy boty. Vlasy měl díky přísným zásadám v nemocniciostříhané podle zvyklostí námořního vojska. Prohlédl se v otcově velkém zrcadle a náhle nahlédl doživota, který pro něj chtěl otec. Vypadal jako úhledný námořní voják, ale ten večer se z něj stalnebezpečný, rozhněvaný muž, kterému to nemyslelo jasně a v němž vztek utlumil všechny spodní tóny rozumu.

Použil generálovo služební auto. Seděl vzpřímeně za volantem a jel deštivým večerem. Několik vojáků muzasalutovalo, když uviděli hvězdy na výložkách. Hořce zaznamenal, že nikdo neopětoval pozdrav tak říznějako Jordan Elliott, vychovaný pro námořní pěchotu. Jel osm kilometrů na waterfordskou leteckouzákladnu, kde ho hbitě pozdravil voják na stráži, a pokračoval ke startovací dráze a hangárům, kdeodpočívala velká válečná letadla. Ve strážních budkách se svítilo a hlídali v nich vojáci. Prozkoumalvšechny letky, zda je kolem nich nějaký pohyb nebo známky života, a viděl, že všechny stroje jsou na

zemi.

Prý mu trvalo nějakou chvíli, než se rozhodl, zda chce vyhodit do vzduchu letadlo A-4 nebo Phantom. Obě

se mu líbila pro čisté linie a krásný vzhled. Vysvětlil, že kdysi se chtěl ze všeho nejvíc stát námořnímletcem. Chtěl létat proto, aby se mohl rychle snést z oblohy a zachránit otcův obležený regiment, který se

ocitl v úzkých. To bylo už dávno, ale když vzpomínal na minulost, cítil nostalgii a odvádělo ho to odsoustředění na jeho poslání. Vysvětlil nám, že mu vadila představa zničit letadlo, o kterém kdysi snil, že vněm bude létat, protože by se tak pokazila vzpomínka z dětství, ke které se pořád ještě mohl vracet bezslz.

Když jel v otcově autě kolem letky Čmelák a letky Jetel, tvary letadel se zdály groteskní a neskutečné. Apak to uviděl: na konci rozjezdové dráhy sedělo letadlo DC-3, ztracený pozůstatek minulé éry létání.Výborně se hodilo k tomu, co chtěl otci provést. Odbočil autem ze silnice za nějaké rozlehlejší křoviny.Rozbalil pečlivě zabalenou bombu, a než se vydal k letadlu, znovu ji obalil nepromokavým plátnem. Nacestu mu svítila jenom letištní světla. Připadal si neviditelný, řekl, neviditelný i sám sobě.

Hbitě a zručně připevnil balíček lepicí páskou zespodu na trup vedle palivové nádrže. Nařídil časový spínač

na čtyři hodiny ráno. Nevzpomínal si, jak se vrátil na Pollockův ostrov, ani na to, že zaparkoval otcovoauto v garáži a vrátil náhradní klíč do úkrytu pod plechovku s barvou.

Zpátky v domě pověsil otcovu uniformu do šatníku. Našel album fotografií a vzal si z něj svůj oblíbený

obrázek sebe s matkou. Než vrátil na místo otcovy boty, znovu je vyleštil.

Šel do otcova pokoje a ukradl tam z lékárničky nenačatý balíček žiletek. Matčinou rtěnkou napsal naotcovo náčiní na holení své jméno.

Jordan se obrátil tváří ke generálovi: „Chtěl jsem, abys věděl, že jsem si z našeho domu udělal operační

základnu.“

Zašel k matčinu toaletnímu stolku a přečetl si znovu svůj sebevražedný dopis, který pokládal za poněkudpřehnaný. Doufal, že bude mít odvahu zabít se, až přijde čas, ale pokud ne, měl alternativní plán. Pohlédlna hodinky, šel do svého pokoje a převlékl se do plavek a sportovního oblečení. Naposledy prošel domem

a prohlédl si věci, které mu dělaly společnost v dětství. „Pak jsem utíkal až do přístavu, odvázal člun anechal ho odnášet odlivem. Motor jsem nastartoval, až když jsem se dostal téměř do hlavního proudu vprůlivu. Byl jsem za hranicí pěti kilometrů, když vybuchlo letadlo DC-3.“

Když nám Jordan tohle řekl, nikdo v divadle nepohnul ani svalem. Vypadalo to, jako bychom všichnizapomněli dýchat.

Moc dobře jsem věděl, co se té noci přihodilo. Těsně před půlnocí se desátník Willet Egglesby sešel sdcerou plukovníka Harolda Pruitta na tajné schůzce v závětří prázdného domu o tři domy dál od místa,kde Bonnie Pruittová utekla oknem ložnice. Společensky ctižádostivá Ellen Pruittová jejich láskuneschvalovala a přiměla poddajného manžela, aby zakázal sedmnáctileté dceři scházet se se žhavýmdesátníkem. V domácnosti Pruittových panovalo nesnesitelné napětí, až desátník objevil DC-3 nastartovací dráze poblíž jejich domu. Když vybuchla bomba, desátník Egglesby a mladá Pruittová se právěmilovali. Oba mladí lidé byli společně pohřbeni na Národním hřbitově na kraji Waterfordu.

Výbuch letadla vyvolal výjimečný zmatek a zásah vojenských i waterfordských hasičů se zasloužil o to, žese ztratily mnohé důkazy. Kolem požáru pobíhala spousta hasičů a nikdo nepředpokládal, že by šlo ozločin. Těla Bonnie Pruittové a desátníka Egglesbyho se našla až druhý den odpoledne, kdy přiletělispecialisté a prozkoumali vrak. Když titíž lidé přišli do domu plukovníka Pruitta, rozrušená a vinou obtížená

Ellen Pruittová jim ukázala tři sebevražedné dopisy, které napsala Bonnie rodičům o tom, že se raději

zabije, pokud jí budou zakazovat stýkat se s Willetem Egglesbym.

Desátník Egglesby byl synem inženýra, stavitele dálnic ze západní Virginie, který se vyznal v trhavinách.

Po důkladném vyšetřování námořní experti dospěli k závěru, že mladí milenci spáchali společněsebevraždu a že desátník sehnal dokonale fungující bombu, aby uskutečnili svůj temný slib jedendruhému. Ve zprávě odborníci kostrbatým hlasem profesionálních byrokratů vyjádřili politování, že

palivové nádrže letadla byly plné, když bomba vybuchla. Také bylo zaznamenáno, že se mladí lidé

milovali, když došlo k explozi, a že pohlavní styk se nepojí příliš často s tak zjevným zoufalstvím.

Tady převzala vyprávění Celestine Elliottová, která elegantně vklouzla na židli pro svědka a mluvilasměrem k Jordanovi, Ledare a mně. Řekla nám, že když generál Elliott uslyšel o katastrofě, nechal sesvézt autostopem na leteckou základnu. Celestine jela z hor přímo do domu na Pollockově ostrově. Kdyžse po dlouhých hodinách rekonstruování a hovorech pro tiskové agentury vrátil manžel, byl už důmzbaven všech známek Jordanovy přítomnosti.

Smazala jméno, které napsal rtěnkou na holicí náčiní svého otce. Sledovala kroky svého syna z bytu proslužebnictvo do manželovy dílny k dopisu, který napsal a pečlivě schoval v její krabičce na šperky.Přečetla si ten dopis, ve kterém se Jordan přiznává ke zločinu, že vyhodil do vzduchu letadlo a že toudělal, aby ukázal otci, že po něm zdědil chytrého vojenského ducha. Ducha, který chápe vojenskoustrategii, smělou ofenzivu a prvek překvapení. Jordan chtěl, aby to zničené letadlo ukončilo kariéru jehootce jako důstojníka námořní pěchoty. Chtěl do otcova domu zanést neštěstí a zkázu. Ten čin byla jehoodpověď na pokoření na schodech soudního dvora. Otcovo plivnutí se muselo odčinit ohněm a vlastní

krví.

Jordan ve větách, které často ani nemohla snést, vyprávěla Celestine a zadržovala slzy, popisoval, jaksi najal člun pod jménem syna jiného důstojníka, jak ukradl balíček žiletek. Psal, že zavede v noci člun namoře. Podřeže si zápěstí a hrdlo, a až se bude cítit slabý, nakloní se přes okraj člunu, ale ještě předtím sipřiváže kotvu k pasu. Poslední věty byly nesouvislé, řekla, a nepodobaly se Jordanovi.

Spálila poslední dopis svého syna, protože si myslela, že by to manžel nemusel přežít. Spálila jej aspláchla popel v kuchyni do dřezu. Namíchala si něco k pití a čekala na manžela, až přijde domů. Kdyždorazil, čekala ho nová manželka, daleko více zlomená a povolná než ta, kterou opustil na golfovém hřišti

v horách.

Celestine se začala potácet v soumračném kraji, kde buďto chodila v polospánku, nebo příliš mnoho pila.Její manžel si myslel, že pije kvůli Jordanově smrti. Začalo to poté, co našli jeho člun v Atlantiku sestopami krve jeho krevní skupiny, která nasákla do polštářů na sedadle a udělala skvrny na dřevě. Lovecgarnátů, který člun našel, prohlásil, že to vypadalo, jako by někdo na obrubníku člunu porazil berana.

Tehdy se Elliottovi poradili s vojenským knězem a naplánovali za Jordana malou, rodinnou vzpomínkovoubohoslužbu. Po bohoslužbě se generál Elliott střetl s Shylou, Mikem a mnou před kostelem na základně.

„Chci vám říct, že si myslím, že za smrt mého syna nesou odpovědnost jeho přátelé,“ prohlásil Generál

Elliott, zatímco Celestine se ho pokoušela odtáhnout.

Shyla vzplanula hněvem: „To je zajímavé, nikdo z nás ho nevychovával ani nebil. My jsme Jordana mělirádi. Neplivali jsme na něj a nezavřeli jsme ho do blázince.“

„Byl to nejlepší přítel, jakého jsem kdy měl,“ řekl jsem a tahal Shylu dál. „Zbožňovali jsme ho.“

„My to o tobě víme, Jacku,“ souhlasila Celestine, a teprve když promluvila, uvědomili jsme si, žeJordanova matka je opilá. Zůstala opilá tři roky, truchlila pro syna a nemohla se na svého manžela anipodívat, ale nenáviděla se, protože ho pořád milovala. Vedle manžela necítila nic. Whisky byla hnědýmrozptýlením a ona pila, dokud manžel nebyl nucen odejít do penze, protože se za ni styděl. V den, kdy naPollockově ostrově odcházel do penze, tři roky po vzpomínkové bohoslužbě za Jordana, omdlela na čestné

tribuně a probrala se v detoxikačním centru na Floridě. Generál Elliott se dvakrát tvrdě poučil o tom, ženepřátelé uvnitř městských hradeb jsou desetkrát nebezpečnější než armády v poli a na pochodu. Mnoholidí z armádního sboru si myslelo, že generál jednoho dne obdrží od prezidenta jmenování velitelem, aleobtíže ve vlastní rodině ukazovaly na nedostatek úsudku a disciplíny na domácí frontě.

Mike Hess vstal ze sedadla vedle mého otce a řekl: „Takže o čem je dnešní setkání? Všechno se to stalo

před patnácti lety. To s tou mladou dívkou a jejím vojákem je strašné. To nikdo nepopírá. Ale důležitá věc

je pokračovat. Správně nebo špatně. My všichni, co jsme tady, jsme trpěli, protože se nás ta válka dotkla

způsobem, jaký jsme dosud neznali. Shyla už nikdy nebyla stejná poté, co protestovala proti té válce.Jordana jsme ztratili. Pro většinu z nás byl až dosud mrtvý. Dívali jsme se, jak se v naší generaci obracíjeden proti druhému, jak se lidé navzájem nenávidí, nemluví spolu. A proč? Je tento den o promíjení?“

Vstal generál Elliott a pravil: „Ne, je o spravedlnosti.“

„Spravedlnosti pro koho, generále?“ zeptal se opat Mepkinského opatství a vstal na jevišti. Kápě muvrhala stín na obličej. „Pro vás nebo pro Pána Boha? Hledáte vojenskou spravedlnost nebo boží

spravedlnost?“

„Hledám obojí, otče,“ odpověděl generál. „A jsem přesvědčen, že vy i celý váš řád jste se postavili do

cesty spravedlnosti jakéhokoli druhu.“

„Známe vašeho syna jako dobrého kněze a služebníka božího,“ poznamenal otec Jude tiše.

„Zabil trhavinou dva nevinné lidi,“ řekl generál. „To je všechno, co dokonce i Bůh musí o mém synovivědět.“

Soudce McCall poklepal kladívkem a podíval se na hodinky. „Představme si, co máme dělat. Doveďme tuvěc k závěru.“

„Jak ses dostal na pevninu, synu?“ zeptal se generál. „Našli tvůj člun na moři.“

„Na surfovacím prknu,“ odpověděl Jordan. „Trvalo mi dva dny, než jsem se vrátil na zem. Určil jsem siazimut. Zůstal jsem týden na ostrově Orion, v rybářské chatě McCallových. V noci jsem chytal ryby akraby. Když jsem si odpočinul a cítil se dost silný, vzal jsem Jackův malý člun a uprostřed noci jsem sedostal k nim domů.“

Vstal jsem a řekl: „Tady můžu povídat zase já.“

To jaro na mně ležel nehybný smutek. Po vzpomínkové bohoslužbě za Jordana jsem šel spát, zůstal jsemve svém pokoji a zkoušel jsem představit si přesnou chvíli, kdy se všechno v mém životě začalo odvíjetšpatně.

Brzy po bohoslužbě odjela Shyla na protiválečnou demonstraci před budovou Spojených národů v NewYorku, ale já jsem odmítl jet s ní. Slíbil jsem sám sobě, že už nikdy neztratím veškerou kontrolu nad

okolnostmi, které mi historie snad nahází do cesty. Plánoval jsem opatrný a zdrženlivý život. Budu si

pěstovat vlastní bylinky v okenním skleníku, založím zeleninovou zahradu, která mi bude každý rokpřipomínat, že jsem součástí velkého přírodního cyklu, zlepším si slovník čtením autorů, kteří mají toštěstí, že jejich jazyk jen tančí, a vyberu si přátele podle toho, zda se nechovají podivně, nebo mocokázale. Už jsem nechtěl trpět kvůli zuřivé energii svých nejlepších přátel a jejich vášni pro vysoké napětí.

Jordan zemřel kvůli své divokosti a neschopnosti buď uzavřít mír s otcem, nebo se vyhnout jeho oběžnédráze. Shyla odmítla pasivitu svých rodičů a vrhala se po hlavě do každé nové myšlenky, kterou na cestěsebrala a která dávala smysl jejímu životu. Vedla život jako nějaký ztracený rabín, který neustále hledádosud nenapsanou tóru.

Mikovy ambice žhnuly jasným plamenem. Pracoval v poštovním oddělení agentury Williama Morrisse naManhattanu a už nabídl svůj první filmový projekt agentovi, se kterým se sešel v sauně newyorskéhoatletického klubu. Každý večer chodil do kina a do divadla na hry, o kterých mi psal, a vždycky přidal svévlastní poznámky a kritické připomínky, jak by zlepšil produkci, kdyby to měl na starosti. Mike netrpěljižanským břemenem neustálého ohlížení. Objevil jsem, že mám skryté nadání pro paralýzu.

A pak jsem se jednou v noci probudil s ústy zakrytými drsnou rukou. Pokusil jsem se vykřiknout, aleuslyšel jsem Jordana, jak mi šeptá, abych byl zticha. V šeru jsem si prohlédl obrysy Jordanovy tváře,abych se ujistil, že je to on. Byl jsem příliš překvapen na to, abych něco řekl. Oblékl jsem si bermudy atričko a šel jsem s Jordanem ven kolem obrovského starého dubu, přes zahradu plnou bzukotu hmyzu kplovoucímu doku, kde jsme si zuli boty a koupali si nohy v přílivu.

„Jak se má Ježíš?“ zeptal jsem se. „Slyšel jsem, žes ho šel navštívit.“

„Má se dobře, chlapec. Ptal se na tebe,“ řekl Jordan a pak zesmutněl. „Není mi dobře, Jacku. Něco semnou není v pořádku.“

„Já se s tebou hádat nebudu,“ souhlasil jsem. „Všude po tom člunu byla tvoje krev.“

„Stejná jako mám já, ale patřila jiným lidem,“ přiznal Jordan. „Naplánoval jsem to v blázinci. Co říkal můj

otec tomu letadlu?“

„Jakému letadlu?“ zeptal jsem se.

„Tomu, které jsem nechal vybuchnout.“

„To jsi neudělal, Jordane,“ řekl jsem a modlil jsem se, abych měl pravdu.

Jordan prohlásil děsivým, nehmotným hlasem: „Uměl jsem rozebrat letadlo M-l se zavázanýma očima,když mi bylo osm let. Chceš vědět jak vyrobit Molotovův koktejl? Trubkovou bombu? Mám ti ukázat jaknastražit ostrý bambusový bodec pomazaný lidskými výkaly na stezce? Prošel jsem polovičku kanalizačnísítě Waterfordu a vím, jak uniknout, kdyby se sem někdy dostali komunisti.“

„Stalo se něco daleko horšího, Jordane,“ řekl jsem.

„Zašel jsem s tím letadlem moc daleko, Jacku. Věděl jsem, že se ti to nebude líbit.“

„Slyšel jsi někdy o Willetu Egglesbym nebo Bonnii Pruittové?“ zeptal jsem se.

„Ne? Kdo to je?“

„Byli v letadle, když vybouchlo,“ vysvětlil jsem. „Lidé si myslí, že se zabili sami, z nešťastné lásky.“

Nikdy jsem nepochopil, proč Jordanův polekaný výkřik nevzbudil té noci ve Waterfordu ani jednohospáče. Z hrdla se mu vydral zvuk čisté, nelíčené hrůzy. Když jsme spolu plakali, držel jsem ho v náručí apokoušel se vymyslet plán jak ho schovat. Před rozbřeskem se mi podařilo provést ho zadní zahradou kestromu a do své ložnice. Protáhl jsem židli pod padacími dveřmi šatníku a zavedl Jordana do podkroví,kde mohl spát na hromadě starých matrací. Nervové zhroucení, které si vymyslel generál Elliott, seJordana začalo skutečně zmocňovat. Trpěl výčitkami svědomí v nesnesitelném horku mansardy, zatímcojediný člověk na světě, který věděl, že je naživu, spřádal plány na jeho útěk v ložnici pod ním.

Když se Shyla druhý den vrátila zpátky, čekal jsem na ni na nádraží v Yemassee. Naučila se fungovat veválečné atmosféře a byla hrdá na to, že si dokáže uchovat chladnou hlavu, když všude vládl chaos.Potřeboval jsem ji kvůli Jordanovi. Zavedl jsem ji do mansardy, kde bylo únavné vedro a kde jsme sevšichni tři potili a pokoušeli se přijít na způsob jak Jordana zachránit. Debatovali jsme o tom, zda požádat

o pomoc rodiče, ale nebyla zrovna příznivá doba na to, abychom tak důvěřovali dospělým. V několikamálo minulých letech jsme příliš rychle vyrostli a příliš prožili generační vzpouru, abychom mohlidůvěřovat komukoli jinému než sobě. Shyla přišla s celkovým nápadem a já jsem naplánoval cestu útěku.

Připravil jsem auto na dlouhou cestu, v táboře dívek metodistické církve poblíž Orangeburgu jsem koupilpoužitou kánoi a v loveckém obchodě v Charlestonu stan. Shyla měla na starosti jídlo, které zabalila dopiknikového koše, a zbytek uložila do bedny na led. Měli jsme uzeniny, sýry, sáčky jablek a pomerančů,sušené ovoce a konzervy sardinek a tuňáka a dost lahví vína, abychom každému jídlu dodali zdání oslavy,

ať už je budeme muset na útěku konzumovat jakkoli rychle.

Shyla zašla za svým lékařem, postěžovala si na nespavost a deprese a přišla s dostatečným množstvímvalia a prášků na spaní, které by uspaly menší stádo bizonů. Jordan poprvé usnul s pečlivě odměřenoudávkou léků. Já jsem šel druhý den na krevní zkoušku a napsal jsem rodičům dlouhý dopis v oddělenítisku v městské knihovně. Dopis se mi psal obtížně, protože jsem nebyl zvyklý na plachý jazyk lásky.Nezačal jsem s tím, že budu psát vyznání lásky, ale dopis se v ně změnil, přestože jsem věděl, že rodičům

způsobím obrovskou bolest. Dal jsem dopis přečíst Shyle a sám jsem si přečetl její dopis Georgovi a RuthFoxovým. Její dopis byl milý. Shyla dovedla vyjádřit lásku k rodičům s prostotou, kterou jsem jí mohl jenzávidět. Naklonil jsem se a políbil ji, zatímco si soustředěně četla, co jsem napsal já. Vzhlédla a myslím, že

v tom okamžiku jsme si navzájem darovali život.

Všichni tři jsme ve dvě hodiny ráno odjeli z Waterfordu. Tlačili jsme auto po duby lemované ulici, nežjsem nastartoval motor. Jordan se schovával pod hromadami přikrývek na zadním sedadle. Oba dopisy

ležely na stolech, u kterých naše rodiny snídaly, v domech, kde jsme vyrostli. V dopisech jsme

vysvětlovali, že jsme s Shylou odjeli a chceme se dát oddat a strávit líbánky u jezera Lure v horách vSeverní Karolíně. Ve skutečnosti jsme se o necelých čtyřiadvacet hodin později blížili na předměstíChicaga a mířili k severu.

Střídali jsme se v řízení a zastavovali jsme, jen abychom nabrali benzin a odpočinuli si. Vedli jsmenekonečné rozhovory o životě, který jsme společně prožili. Mluvili jsme o všem s výjimkou těchnepochopitelných, strašlivých událostí, které předcházely naší ukvapené cestě do neznáma.

V jednom okamžiku, když jsem studoval mapu, poznamenal Jordan: „Je těžké uvěřit, že Jižní Karolína a

Minnesota jsou ve stejné zemi.“

„Všechno je to tak divné,“ ozvala se Shyla. „Museli všechny tyhle lidi a lidi v Jižní Karolíně tak umluvit, žese nechali odvézt přes půl světa, aby ve Vietnamu stříleli na rolníky. To musí být nějaký podvod.“

„Jestli už nebudeš mluvit o válce ve Vietnamu, slibuju ti, že nebudeš patřit do statistiky žen, které jejich

manželé bijí,“ oznámil jsem jí.

„Jestli se mě někdy dotkneš,“ vybuchla Shyla, „dočteš se o sobě, až budou dělat rozhovory s eunuchy.“

„Buďte spolu šťastní. To je příkaz. To mi vy dva dlužíte,“ řekl Jordan.

V motelu Gundersen v Grand Marais jsme strávili noc pod falešnými jmény a zašli jsme do cestovní

kanceláře pro podrobnou mapu neobydleného území na hranici, které se jmenovalo Boundary Waters.Průvodce pro nás vypracoval trasu, která nás měla vést neposkvrněnou divočinou.

Brzy ráno příštího dne jsme se vydali do husté mlhy, která připomínala pampeliškové chmýří. Vyložili jsme

kánoi u jezera označeného na mapě, a když jsme ponořili pádla do vody, bylo to jako vstoupit do hlubiny

vyhloubené v čistém tyrkysu. V noci jsme tábořili na březích jezer a koupali se nazí ve vodě, ještěchladné od roztálého sněhu. Chladili jsme láhve vína na skalních útesech, které lemovaly okraje vody.Spali jsme společně ve stejném stanu a projížděli řetěz jezer, rozložených jako růženec v hustýchmohutných lesích, kde černí medvědi odháněli svá mláďata od břehů, když se objevila naše kánoe, a losinás pozorovali klidně jako filatelisté, když se pásli, a my jsme projížděli kolem nich na hluboké vodě.

Při tom putování naše přátelství a nevyslovená láska jednoho k druhému vytvořily dům bez pilířů a podpěr. Věděli jsme, že nás čeká doba, kdy Jordan zmizí z našeho života tak rychle, jako do něj předněkolika lety na skateboardu s divoce vlajícími vlasy vpadl. Shyla cítila, jak ticho přírody léčí Jordana zjeho bezprostředního utrpení. Vlci na sebe volali v rozlehlé divočině a jednou jsme slyšeli celou smečku při

lovu. Když jsme mluvili o Bohu, zjistili jsme, že je snadné v něj věřit, když člověk pluje v těch zářivýchvodách sluncem zalitých jezer. Když jsme tábořili na oblázkových plážích, Jordan tahal z mělkých stružekacháty a ohnivé opály a věnoval nám je jako svatební dary.

Pluli jsme tak deset dní, a teprve když jsme se dostali k malému městu u jezera a uviděli kanadskéhopolicistu, jak kráčí k přístavišti, uvědomili jsme si, že naše cesta je u konce. Byli jsme v kanadskýchvodách už tři dny a nevěděli jsme to. Jordan mohl něco podniknout mezi lidmi, kteří tolerovali odpůrce

války.

Když jsme poslední společnou noc večeřeli, Shyla a já jsme Jordanovi připili na jeho budoucnost. Bylijsme si jisti, že ho už nikdy neuvidíme. Řekl nám, že by nás jenom ohrozil, kdyby se pokoušel s náminějak spojit.

„To, co jste pro mě udělali, přesahuje přátelskou pomoc,“ řekl nám, „protože vím, že jste oba zděšeni tím,co jsem udělal. Pokusím se dělat něco užitečného a najít v tom všem nějaký smysl, to vám slibuju.“

„Máme tě rádi, Jordane,“ odpověděla Shyla. „To je dostatečný smysl pro každého.“

Když jsme se další den probudili, Jordan vklouzl do kanadské krajiny, aby začal svůj život na útěku. Shylaa já jsme se vydali nazpátek. Poprvé jsme se milovali v Kanadě a zjistili jsme, že se nám to líbí. Trvalonám dvakrát tak dlouho vystopovat zpáteční cestu do Grand Marais. Řekli jsme si, že jsme dovedli uměníprožít líbánky na novou úroveň. Jednu noc jsme se milovali a poslouchali vlčí smečku, jak se svolává klovu. Oba jsme se shodli, že jsme svůj manželský život začali dobře. A tak jsme se druhý den nechalioddat smírčím soudcem v Grand Marais v Minnesotě. Tři týdny jsme ještě tábořili, než jsme konečnězamířili do Jižní Karolíny k životu, který jsme chtěli vést.

Když jsem skončil vyprávění a vrátil se na své místo, v divadle zavládlo dojaté, ale nepochopitelné ticho.Všichni jsme se potřebovali v tom pozdním odpoledni v Charlestonu vzpamatovat. Vypadali jsme jakofigurky na obraze. Jako bychom se ztratili v sotva zahlédnuté, ukradené krajině, kde nikdo nemluví našímrodným jazykem. Jordan probudil část lidí, kteří už dávno padli za oběť snadným asociacím nepřesnýchvzpomínek. Divadlo vypadalo jako podzemní zpovědnice. Po zatajeném dechu, který následoval po mémvyprávění, jsem spolkl samotný prach času.

Pokusil jsem se uvážit, jakou roli jsem hrál v mučivém dramatu univerzitních let, a uvědomil jsem si, žejsem nepoznal popis chlapce, kterým jsem kdysi byl. Někde jsem se v příběhu svého vlastního životaztratil. Čekal jsem na shrnutí, shromáždění všech nesourodých a protiřečících si částí, na nějaký hlas zminulosti, který by požehnal životu, o kterém jsem si ani neuvědomoval, že ho vedu. V těch opojnýchletech jsem dovolil instinktům, aby řídily každé moje hnutí, a nic jsem pořádně nepromýšlel. Mladík, kterýpovzbuzoval Jordana v opuštěné krajině Boundary Waters, kde lovili vlci, byl mrtev a nikdo pro nějnetruchlil. Ten divoký a nesmiřitelný mladík, kterým jsem kdysi byl, zmizel na Charlestonském mostě, aleuvědomoval jsem si, že všichni na jevišti si na něj vzpomínají jako na mne.

Byl to tentýž muž, který, jak jsem se obával, poslal Shylu na smrt a podepsal rozkaz k pochodu, který ji

přivedl k zábradlí, odkud je výhled na celý Charleston a dům, kde jsme spolu bydleli. Pohlédl jsem naLedare a viděl, jak si mě prohlíží. Věděl jsem, že Ledare čekala na svou příležitost celý rok a že udělala tuchybu, že se do mě zamilovala. Měla tu lásku v očích a v celém obličeji a vůbec se nenamáhala ji zakrýt.Chtěl jsem ji varovat, říct jí, že moje láska je plná zuřivosti a hran. Jako sport jsem zabíjel ženy, kteréjsem miloval, a dělal jsem to lstí a vlídností, které nesly všechny známky skutečné náklonnosti. Kamkolijsem na jevišti pohlédl, viděl jsem lásku, jak se odvíjí z temné eskadry a zasypává mě svými střelami.Nedařilo se mi žít naplno, protože jsem se nesmířil se spojenci a osudy tohoto nevyváženého shromáždění

duší. Naše bolest nás svazovala do strašného uzlu lásky. Chtěl jsem mluvit, ale to chtěli i všichni ostatní.

Čekali jsme beze slov a kamery nepovšimnutě běžely všude kolem nás.

Něco nás zdržovalo od hovoru. Něco neviditelného a nevyžádaného přišlo na jeviště za námi. Dokud totam bude neobjeveno ležet, nebude mezi námi žádné příměří. Necítil jsem přítomnost toho strašidla užtak dlouho, že mi trvalo nějakou chvíli rozeznat jeho demoralizující vliv. Pak jsem je uviděl a uvědomil si,že nás na to jeviště pronásledoval starý přítel.

„Nazdar. Vietname,“ řekl jsem si. „Už jsme se dlouho neviděli.“ Ale to jméno vtisklo svůj tvar do ticha,které nás drželo v napjatém soustředění. Vietnam jako země nebyl tak důležitý, ale jako rána bylnesnesitelný. Nemohli jsme od něj utéct dost daleko, pronásledoval nás na protézách a s berlemi, pyšnilse, že je všudypřítomný a že mu nikdo neunikne. Ačkoli jsem tu válku nenáviděl tělem i duší, jak jsemtam seděl, uvědomil jsem si, že Vietnam je pořád moje válka. Vinil jsem válku ve Vietnamu z velkéhorozkladu, který přinesla Americe.

Pochyby o sobě, vymizení zdvořilosti, smrt formy a rozpad starých pravd a soudržnosti zákona a institucí.Všechno bylo na dosah. Nic nepřežilo ten řez. Slavilo se všechno povrchní a laciné a mluva idiotů nabylana zpátečnictví a sebevědomí. Pevnost byl pojem, který se nacházel pouze v učebnicích fyziky.Lhostejnost stála ve středu jeviště a bylo těžké v něco věřit. Bůh se stáhl. Prohledal jsem celý svět, abych

mohl v něco věřit, a pokaždé jsem přišel s prázdnýma rukama. „Nazdar, Vietname,“ opakoval jsem si, „je

načase, abychom se spřátelili.“ Čekal jsem, kdo najde hlas.

Nakonec někdo promluvil. Nepřekvapilo mě, že jsem uslyšel hlas Caperse Middletona. „O čem to všechnovlastně je? Slyšel jsem všechno, a přesto tomu pořád nerozumím. Potřebuji s tím pomoct, opravdu.“

„Tak jde život,“ ozval se generál Elliott. „Člověk nemá žádnou záruku.“

„To se ti hodí, říkat něco takového,“ reagovala jeho žena Celestine. „Vyhnout se odpovědnosti. Rozdělitvinu. Tak jsi to dělal vždycky.“

„Chtěl bych, abyste věděli…“ začal Capers.

„Jsi na sebe moc tvrdý…“ skočila mu do řeči Betsy a vzala manžela za ruku.

„Ne, nech mě, ať to řeknu,“ pokračoval Capers a vypadal tak utrápeně, jak jsem ještě člověka neviděl.„Neměl jsem ponětí, jak to dopadne. Udělal bych to všechno jinak. Neměl jsem ponětí, kam to povede.Zranilo to lidi, na kterých mi velice záleželo. Toho se nezbavím. Vždycky to bude ve mně.“

„Já to beru mnohem snadněji,“ řekl Radikál Bob Merrill s nenuceným úsměvem. Narozdíl od nás ostatníchna něj Jordanovo vyprávění nijak nezapůsobilo. „Udělal jsem, co jsem tehdy pokládal za správné. Pozdnílítost je dobrá, ale je to naprostá ztráta času.“

Mike Hess, opět v roli producenta, luskl prsty a zavolal: „Sbohem, Radikále Bobe. Vrať se do hotelu. Dejsi večeři a odleť zpět do svého života. Propouštím tě.“

Bob Merrill vstal a odešel. Opustil jeviště i naše životy jednou provždy. Nikdo se za ním nepodíval a neřekl

mu sbohem.

„Dobře,“ řekl Mike a rozhlédl se po nás ostatních. „Teď k tomu všemu potřebujeme konec. Musíme najítnějaké zakončení. Musíme si navzájem pomoci.“

„Tak se mi to přihodilo, tatínku,“ řekl Jordan otci. „Nevyznal jsem se v tom.“

„Ta doba byla špatně sestavená, divná. Nedala se zadržet a prohlédnout. Všechno se dělo příliš rychle,“

poznamenala Ledare.

„Ty jsi tehdy nebyla ještě ani naživu, Ledare,“ podotkl Mike. „V té kosmické lodi jsi neletěla.“

„Dívala jsem se,“ odpověděla Ledare. „Zdědila jsem Caperse, vytáhla jsem ho ze srabu. Myslela jsem si,že trpěl vším tím, co jsme právě vyslechli. Myslím, že mi Capers nikdy nemohl odpustit, že jsem homilovala po tom všem, co udělal svým přátelům.“

„Myslím, že skutečného Caperse neznáš,“ zasáhla Betsy na manželovu obranu.

„Jsem vinna tím, že byla do všeho zasvěcená,“ pokračovala Ledare. „Měla jsem víc než prchavou známosts tvým miláčkem.“

„To nebyl skutečný Capers,“ trvala Betsy na svém. „Takový, jakého znám já.“

„Ne, zlato,“ řekl Capers. „Vědí, že jsem to byl skutečně já. Žádám je, aby přijali tuto moji součást. Byla vemně vždycky a všichni to věděli. Netušil jsem jen, že má sílu zranit mé přátelé. Zničil jsem JordanuElliottovi život. Podívej, co jsem udělal jeho rodičům.“ Betsy nechala slova doznít a pak řekla: „Vždycky jsi byl svůj nejpřísnější kritik.“ „Buď zticha, Betsy,“ ozval se Mike Hess. „Prosím tě pěkně, buď zticha.“

„Můžete mi prominout?“ zeptal se Capers. „To musím vědět.“

„Ty žádáš o prominutí je?“ zeptal se nevěřícně generál Elliott. „Ty jsi na tomhle jevišti jediný, kdo se v

celé té záležitosti zachoval čestně.“

„Co ty víš o cti?“ zeptala se manžela Celestine. „Pověz nám, co o tom víš, drahoušku. Pověz to manželce a

synovi, které jsi zradil.“

„Otec se choval podle svého přesvědčení, maminko,“ zasáhl Jordan. „Nezradil nikoho.“

„Tvrdé přesvědčení,“ podotkl jsem.

„Já jsem mu taky nerozuměl,“ přiznal Jordan, „dokud jsem nepotkal v Římě pár jezuitů.“

Otec Jude a opat se zasmáli, ale ten žert byl pro nás ostatní příliš duchovní.

„Jordane,“ ozvala se Ledare, „stal ses knězem, protože to bylo nejlepší místo jak se schovat před

minulostí?“

„Ne,“ odpověděl. „Bylo to nejlepší místo jak se schovat před přítomností. A před sebou. Ale získal jsem ktomu náklonnost. Ledare. Byl jsem zrozen pro to, abych se stal knězem, ale musel jsem zabít dva nevinné

lidi, abych to zjistil.“

„Proč jsi se místo toho nepomodlil jeden růženec navíc, synu?“ zeptal se generál sarkasticky. „Mohl jsi ty

dva životy ušetřit a navíc i letadlo námořní pěchoty.“

„Přál bych si, aby se to tak stalo, tatínku,“ řekl Jordan s rukama složenýma v klíně.

„Je to hanba, že jsi neměl dost charakteru,“ obořil se generál Elliott na syna.

„Nepostrádal jsem charakter, ale umírněnost,“ odpověděl Jordan.

„Nech mého syna na pokoji,“ zasáhla Celestine.

„Je to taky můj syn,“ řekl generál.

Ozval jsem se: „Tak se podle toho chovejte. Dívejte se na něj, když mluví, generále.“

„Nemohu za to, jaký jsem,“ odpověděl generál přímo mně.

„Já taky ne, tatínku,“ poznamenal Jordan tiše.

Celestine vstala a divoce přiběhla k manželovi. „Copak to nevidíš, Remberte? Je to tak zjevné. Nikdo

nemohl jednat jinak, než jednal. Osud je služkou charakteru. Najatá síla, nic jiného. Ty jsi neuhnul ani o

stupeň od té doby, co jsem tě poznala. Podívej se na sebe. Nemáš žádného ducha, který by bylsoucitnější než ty. Podívej se na svou přísnost. Vím, o co ti dneska jde. Nemusím se tě ptát. Nepoužívášmyšlenky, jenom zaběhnuté vzory. Zaútočil bys na nepřátelské zákopy, abys zachránil naše životy. Alezaútočil bys ještě tvrději, kdybys věděl, že se tam skrývá náš syn. Chceš našeho chlapce dostat do vězení.

Chceš, aby ve vězení shnil.“

Jordan řekl: „Jsem mnich, maminko. Cely mě vůbec neděsí. Je to jen další místo, kde se mohu modlit.“

„Ukradl tě z mého života, Jordane,“ odpověděla mu. „Nikdy mu neodpustím, že to udělal. A nikdy nemohu

prominout sama sobě, že jsem to dopustila. Rozvedu se s tvým otcem, protože je tni hanba a jsemvyčerpaná.“

„Mýlíš se, jestli to uděláš, Celestine,“ řekl generál. „To neznamená, že miluješ Jordana víc než já. Tojenom tak vypadá. To je všechno. Záleží ti na zdání. Přiznávám, že…“

„Pokračujte, generále,“ vyzval ho Mike Hess a znělo to jako rozkaz, ne jako prosba.

Generál vypadal překvapeně, ale pak pokračoval: „Prohlašuji, že jsem miloval Jordana tolik jako mojemanželka. Ale s omezením a v mezích muže své doby. Uměl jsem dobře vést vojáky do bitvy. Jen málomužů má takové nadání. Vždycky jsem se uměl spojit s vojáky. Lepší otec by nemohl být tak dobrý

voják.“

Následovalo klepnutí kladívkem a ozval se můj otec: „Už nejsi voják, Remberte. To už je pryč. Co teďuděláš s Jordanem?“

„Budu ho hnát k odpovědnosti,“ odpověděl generál.

„Všiml jsem si něčeho, co mě překvapilo,“ prohlásil otec a vrhl na mě náhlý pohled. „Jordan si tě vážímnohem víc než Jack mě. To vidí každý. Ale zdá se, že to pro tebe nic neznamená.“

„Jordan byl vychován tak, aby rozeznal dobré od špatného,“ začal generál, „ale když ho vlast zavolala,nebyl na svém místě.“

„Myslíte tu záležitost s válkou ve Vietnamu?“ zeptal se Capers.

„Ano, tu záležitost myslím,“ odpověděl generál. „Nemůžete za to, v jaké generaci jste se narodili. Jsem

vděčný, že jsem se v ní nenarodil.“

„Jo, vy pocházíte z báječné generace,“ vybuchl jsem. „Díky za to, že jste nám tu skvělou válku připravili.

My umřeme s vděčností, že jsme se na sebe tak vrhli, protože jste byli hlupáci.“

„Pro tebe to byla moc velká válka, Jacku,“ řekl generál Elliott.

Odpověděl jsem: „Pro mě to byla příliš malá válka, generále. To vy právě nechápete.“

„Očekával jsem od tebe víc, Remberte,“ oznámil generálovi můj otec.

„Ty jsi ode mě očekával víc?“ zeptal se generál kamenným hlasem.

„Jordan sem přišel, protože ti chtěl vypovědět svůj příběh,“ hovořil soudce. „My všichni jsme tu

nadbyteční.“

„Ty jsi bojoval s Němci v Evropě jako infanterista. Dostal jsi vyznamenání. Co si myslíš o Jackovi a

ostatních, jak se zachovali, když je národ potřeboval?“

„Neudělal bych to jako oni,“ přiznal otec.

„Ovšem,“ poznamenal generál.

„Ale buďme upřímní. Chceme, aby se chovali podle norem, které už neplatí,“ řekl soudce. „Můj syn Jackstál za tím, čemu věřil. Tak byl vychován.“

Kývl jsem uznale na otce a on mi to vlídně vrátil. Generál pozoroval, jak jsme si vyměnili gesta uznání.

„Buďme surově upřímní,“ prohlásil. „Vychoval ho městský opilec. Říkal jsi normy? Pochybuju, že bys bylstřízlivý dostatečně dlouho, aby sis vůbec všiml, jestli je Jack doma.“

„Stůjte v pozoru, když mluvíte s mým otcem,“ vykřikl jsem na generála. „Ještě jednou mu něco takovéhořeknete a vytřu tady s vámi podlahu.“

Kladívko znovu dopadlo a otec se ozval: „Nezachováváš pořádek, Jacku. Generál zaznamenal bod.“ „Omlouvám se, Johnsone Hagoode,“ řekl generál.

„To bylo v zápalu boje,“ prohlásil otec velkoryse. „Nic se nestalo. Omluv se generálovi, Jacku.“

„Promiňte, Remberte,“ řekl jsem a poprvé v životě ho nazval křestním jménem. „Nechal jsem se unést.“

„Líbí se mi představa, jak bys s Rembertem vytíral podlahu,“ poznamenala Celestine a Mike se hlasitězasmál, čímž uvolnil napětí.

„Stýskalo se mi po tobě, Jordane,“ řekl Capers, vstal ze židle a opatrně se ze své části jeviště blížil keknězi. „Nemohu se smířit s tím, co si všichni myslíte. Že jsem zradil své nejlepší přátele. Já o soběnemohu tak uvažovat. Jde to proti podstatě. Shyla zemřela a už se mnou ani nepromluvila. Jednou jsem jí

napsal dopis. Psal jsem, že ji miluju, že miluju vás všechny. Že nikdo z nás není odpovědný za to, co sestalo na univerzitě. Shyla mi dopis poslala neotevřený zpátky. Jack se pořád na mě nemůže podívat beznenávisti.“ Capers na mě pohlédl a dodal: „Nezapírej, Jacku.“

„Slyšíš, že by to někdo popíral?“ zeptal jsem se.

„Shyla si myslela, že ji miluješ, Capersi,“ poznamenala Ledare. „Obě dvě jsme udělaly tu chybu.“

„Byl jsem pro tebe špatný, Ledare,“ řekl Capers. „Pokaždé, když se na tebe podívám, připomíná mi to, co

jsem ztratil.“

„To je maličkost, drahoušku. Já jsem přišla jen o léta od dvaceti do třiceti a víru v manželství,“ podotkla

Ledare. „Jinak bez jediného šrámu.“

„Je mi to líto, promiň mi to, prosím tě,“ pokračoval Capers.

„To už stačí, Capersi,“ zasáhla Betsy. „Neponižuj se. Nehodí se to pro tebe.“

„Výborně!“ zvolal Mike. „Ledová sprcha, Betsy. Eskymačka by to nemohla říct líp a podat to chladněji.“

„Mrzí mě to, Ledare,“ dodal ještě Capers. „Když jsem tě opustil, přišel jsem na to, že se můj život zhoršil.“

„Ušetři si to, Capersi,“ ozval jsem se. „Pokrytectví mě dohání k pláči.“

Znovu kladívko, zasáhl otec. „Jacku, jestli se nemůžeš přimět ke smíření s jedním ze svých nejlepších

kamarádů, tak jakou naději má Jordan se svým otcem? Jak to vyřešíme?“

„Film brzy dojde. Potřebujeme závěr,“ prohlásil Mike.

Pohlédl jsem na otce a pochopil, co se ode mě ten večer čeká, tak jsem vstal a postavil se proti

Capersovi, který pořád ještě stál.

„Promiň, Jacku. Mrzí mě to,“ řekl mi. „Chtěl bych to změnit. Udělal bych všechno správně.“

„Až budeš guvernérem, pošlu ti všechny parkovací lístky,“ odpověděl jsem.

Potřásli jsme si rukama, a když jsme oba poznali, že to myslíme vážně, objali jsme se.

Generál vstal a Capers a já jsme se posadili. Přišel k Jordanovi, který ho vzrušeně pozoroval.

„Říkal jsi, že to bude hraný proces,“ řekl generál Mikovi. „Chtěl bych hlasovat o vině nebo nevině svého

syna.“

„Dobře,“ řekl Mike. „Ale jsem producent a režisér. Já budu hlasovat první, generále. Ale zatraceně, vy

chápete rozkazy lépe než kdokoli jiný. Nevinen.“

„Nevinen,“ řekla Ledare. Po ní se se stejným výrokem ozvala Celestine.

„Nevinen,“ prohlásili opat a otec Jude.

„Nevinen,“ řekli Capers s Betsy.

„Nevinen,“ prohlásil soudce.

„A teď můj hlas,“ ozval se generál. Zdálo se mi, že se mu láme hlas.

Celestine řekla synovi, který hleděl otci do očí: „To není v něm, Jordane. Láska je pro něj moc hluboko.Nemůže se k ní dostat.“

„Já se tam dostanu za něj, maminko,“ odpověděl Jordan. „Pro mě je to snadné.“

„Je mi to líto, synu,“ řekl generál, ale teď už nepromluvil generál, ale otec.

Jordan velmi jemně zakryl otci dlaní ústa. „Není třeba hlasovat, tatínku. Vím, jak hlasuješ. Jak musíšhlasovat. Přišel jsem, abych se s tebou smířil. Musím z tohoto jeviště odejít s tím, že v mém životě budeotec. Vyzkoušel jsem si, že bez otce nemůžu žít.“

„Nemůžu za to, jaký jsem, synu,“ řekl generál, když Jordan odtáhl ruku.

„Já taky nemůžu za to, jaký jsem,“ poznamenal Jordan.

„Řekni, že jsi se mýlil.“

„Velice jsem se mýlil, tatínku,“ řekl kněz. „Moje nenávist k tobě se mi postavila do cesty. Měl jsem jít pocestě, kterou jsi mi vytýčil. Amerika je pro mě dost dobrá země na to, abych pro ni zemřel, i když se mýlí.

Aspoň z pohledu chlapce, jakým jsem byl. Vychovaného tak, jak jste mě s maminkou vychovali.“

„To už stačí, Jordane,“ zarazil jsem ho. „Byla to všivá válka. Nedovol mu, aby ti v tom ještě máchalčumák.“

„Co mám dělat, tatínku?“ zeptal se Jordan a čekal na otcovo rozhodnutí.

„Přihlas se úřadům,“ odpověděl generál. „Když to uděláš, podpořím tě ve všem. Budu za tebe bojovat.“

Jordan před otcem sklonil hlavu a podrobil se jeho vůli. Oba trapisté vstali a šli k němu, oba hubení,pokorní muži. Jordan poklekl a nechal si od nich požehnat. Opat potom řekl: „Jordan mě požádal, abychdnes ráno zatelefonoval generálu Peatrossovi na Pollockův ostrov. Řekl jsem mu, generále, že zítra vpoledne předáte svého syna náčelníkovi vojenské policie. Generál Peatross by rád, abyste nejdříve zašli kněmu do kanceláře. Prý znal Jordana jako dítě.“

Ozval se potlačený vzlyk a Celestine Elliottová vstala a běžela dozadu do šera. Jordan se rozběhl za ní aslyšeli jsme, jak matku utěšuje, zatímco filmový štáb ukončil natáčení. Stáli jsme uprostřed svéhosoučasného života. Viděl jsem, jak otec v taláru jde utěšovat generála, který vypadal poraženě azklamaně, ačkoli udělal jedinou věc, kterou mohl udělat.

Večeřeli jsme v domě Betsy a Caperse Middletonových na pláži Sullivanova ostrova. Usídlil jsem se naplošině u domu, odkud byl výhled na moře, a griloval jsem cibule a baklažány, hamburgry a hovězí plátkya garnáty, dokud nebyli všichni šťastně nasyceni, a Mike a Jordan museli běžet pro další pivo. Trapistéodjeli zpátky do Mepkinského opatství a můj otec odvezl generála zpátky do Waterfordu. Celestine navečírek raději nešla, ale my ostatní jsme cítili velkou úlevu, když jsme se sešli u Middletonů. Děti Ledare –

Sarah a mladý Capers, byly rády, že vidí rodiče pod jednou střechou, jak spolu nenuceně hovoří, aBetsy se ukázala jako dobrá hostitelka, když jsme se shromáždili v jídelně u stolu a vykládali si historky zminulosti. Pořád ještě mi připadalo divné vidět Jordana na veřejnosti, aniž bych se mu musel dívat přesrameno a zkoumat, zda mě někdo nesledoval na tajnou schůzku. Zmocnil se ho podivný pocit svobody,nemohl se nás nasytit. Tišil námi žízeň, hodoval na nás do sytosti. Vydali jsme se mu a věnovali mu celývečer.

Po půlnoci už všichni odešli spát někam do rozlehlého domu kromě Jordana, Caperse, Mika a mě.Najednou jsme se procházeli po pláži Sullivanova ostrova a kolem jela loď. Mířila z místního přístavu doAsie. Člun přístavního lodivoda se s ní míjel na otevřeném moři a my jsme šli tiše a pozorovali, jak semenší člun vrací do města.

„Co teď?“ zeptal se Mike. „Myslím, že jsem nikdy nebyl šťastnější.“

„A co v Hollywoodu?“ chtěl vědět Capers. „Můžeš si vybírat hvězdičky, žiješ si jako král. To zní líp než cpát

se na pláži v Jižní Karolíně hamburgry s partou uličníků ze střední školy.“

„Pro mě ne,“ prohlásil Mike.

„Pro mě taky ne,“ souhlasil Jordan.

„A co pro tebe?“ zeptal se mě Mike.

„Musím vám zkazit dnešní večer,“ poznamenal jsem. „Pořád si myslím, že Capers je vyvrhel.“

„Jo tak,“ řekl Mike. „Přes to se dostaneš.“

„Plynutí času,“ promluvil Jordan s očima obrácenýma ke hvězdám, „je v životě velké překvapení. Možná

jediné. Vypadá to, jako bychom byli na téhle pláži navždy. Jako bychom jeden druhého nikdy neztratili.“

„To mi něco připomíná,“ luskl Capers prsty a rozběhl se zpátky k domu. Když se vrátil, nesl na hlavěsurfovací prkno a my jsme ho radostně přivítali. Svlékli jsme se do spodního prádla a ponořili se do jakokrev teplého, vzduchem ochlazovaného Atlantiku. Vlny byly klidné a umírněné, když jsme plavali do

hloubky.

„Tomu říkáte vlny?“ zeptal se Jordan. „Tomu říkáte oceán?“ „Jordanovo léto,“ vzpomněl si Mike.

„Na to nikdy nezapomenu,“ ozval jsem se.

„Vzpomínáte si, jak jsem měl dlouhé vlasy?“ zeptal se nakrátko ostříhaný mnich se smíchem.

„První hippie z Waterfordu,“ poznamenal Capers. „Panebože. Byl jsi jako předzvěst šedesátých let. Měli

jsme tě vykoupat v dehtu, vyválet v peří a poslat tě tam, kam patříš.“

„Mějte syny, mějte syny,“ vykřikl Mike šťastně.

„A kde jsou delfíni?“ zeptal jsem se. „Potřebujeme delfíny, Miku.“

„Spojte mě do ateliérů na zvláštní efekty,“ vykřikl Mike. „Zavolejte Warner Brothers.“

„Zase se to vrací,“ řekl Capers.

„Život se vrací zpátky. Překvapuje člověka,“ povzdechl Jordan.

„Jako dobrý film,“ souhlasil Mike.

„Kam jsi mě chtěl poslat, Capersi?“ zeptal se Jordan. „Kam myslíš, že jsem patřil?“

Plavali jsme v Atlantiku a drželi se za surfovací prkno. Končilo další léto a teplý vítr měkce čeřil hladinu. Vústech jsme cítili sůl. Pluli jsme v hlubokých proudech bezměsíčné noci, a protože jsme byli kluci od moře,nebáli jsme se. Pak to shrnul Capers, když natáhl ruku, zatahal Jordana za vlasy a odpověděl: „Sem.Patříš sem, k nám. Navždycky.“

–––––-Kapitola–––––

devětatřicátá

Každý syn prožije takovou chvíli v podobné místnosti, pomyslel jsem si, když jsem se přidal k bratrům vnemocnici u matčiny postele. Pach léků byl už známý, kovová příchuť zanechávala stopy na jazyku.Úkolem nasazené chemoterapie bylo zničit bílé krvinky, které se v Lucyině krevním oběhu množily apohybovaly jako stádo a zaplavovaly červené krvinky až k úplnému zničení. V duchu jsem viděl matčinukrev, jak se mění v mrtvý sníh. A když jsem se na ni podíval, poprvé jsem uviděl v jejích krásnýchmodrých očích hrůzu. Každá buňka v těle hořela nepojmenovatelným strachem.

„Kdybys měl maminku opravdu rád, Jacku,“ řekl Dupree, „tak bys ve své kuchyni vynalezl lék na

rakovinu.“

„Tohle u bratrů nesnáším,“ prohlásil John Hardin a přiblížil se k Lucy. „Slyšelas to, maminko. Všichnibychom se měli snažit, aby ses cítila jako v bavlnce, a hlupák Dupree začne se svými vtipy.“

„Pověz nám, co máme dělat, aby se maminka cítila jako v bavlnce?“ zeptal se Dallas. „My nějak nemámetvého pronikavého ducha, co se týče chování u nemocného.“

„Jen do toho, jen si mě ber na mušku, Dallasi,“ stěžoval si John Hardin. „Já vím, že jsem snadný cíl. Vím,že se mi za zády smějete. Děláte si ze mě legraci. Píšete o mně posměšky na záchodě. Viděl jsem, co jstetam o mně napsali. Poznal jsem váš odporný rukopis.“

Dallas zakroutil hlavou a odpověděl. „Já jsem v životě nic na toaletu nenapsal.“

„Nemáš ani tolik odvahy, abys to přiznal,“ pokračoval John Hardin. „Ty a takoví jako ty zasloužíte jenom

opovržení.“

„Souhlasím,“ přidal se Tee. „Dallas a takoví jako on si nezaslouží ani to opovržení. Co bys řekl o člověku,který se nehlásí k vlastním výtvorům na zdi?“

„Ty jsi o mně napsal horší věci než Dallas,“ vyčetl mu John Hardin. „Ale já jsem vás zaskočil, parchanti.Řekl jsem všechno mamince. Maminka to ví, lotři, a zatočí s vámi, hned jak se dostane na nohy, viď,

mami?“

„Správně, Johne Hardine,“ potvrdila Lucy slabě.

„Tobě se něco zdá, Johne Hardine,“ podivil se Tee. „Co jsem o tobě napsal?“

„Napsal jsi: ‚Nejlíp ve městě vám to udělá J.‘ a potom moje telefonní číslo.“

„Ty nemáš telefon,“ namítl Dallas. „Bydlíš na stromě jako vrabec.“

„Jsem na vás moc chytrý, kluci,“ vytahoval se John Hardin. „Vždycky myslím dopředu.“

„Nepopichuj je, Johne Hardine,“ zasáhla Lucy. „Četla jsem, že Jordan je ve vězení. Bylo to v ranních

novinách.“

„Neměl se objevovat,“ řekl jsem.

„Minulosti se nejhůř utíká,“ poznamenala Lucy. „Myslím, že Jordana už unavovalo utíkat před tím, jaký

nikdy nebyl.“

„Podívejte, maminka má pořád nejradši Jacka,“ prohlásil John Hardin. „Není spravedlivé dávat mupřednost, protože se narodil první.“

„Sama jsem byla dítě, když se Jack narodil, Johne Hardine,“ řekla Lucy a pohladila mě po tváři. „Jakomalá holčička jsem nikdy neměla panenku, se kterou bych si hrála. A tak jsem si namluvila, že Jack jetaková panenka, kterou mi nějaký cizinec nechal pod vánočním stromečkem. Neměla jsem právovychovávat dítě, když jsem byla sama tak mladá, ale to Jack nemohl vědět. Když jsem ho poprvé kojila,nevěděla jsem vůbec, co dělám. Ale Jack vypadal, že se spokojí se vším, co jsem dělala. Byl to prvnínejlepší přítel, jakého jsem kdy měla, a věděla jsem, že mě nikdy neopustí.“

„Myslím, že když se odstěhoval do Itálie, byl to jeho způsob jak ti zůstat nablízku,“ ušklíbl se Dallas.

„Já bych nejel do Itálie, ani kdyby mě pozval samotný papež na ragú,“ ozval se John Hardin. „Italové jsou

nejhorší lidi na světě. Vždycky stvrzují přísahy krví, prodávají černým drogy a střílejí se z brokovnice.Muži si dávají na vlasy vepřové sádlo a ženské mají velká prsa a pořád si říkají růženec a jedí jídla, kterákončí na samohlásky. A mají tam mafii tak dlouho, že mě překvapuje, že vůbec ještě nějaký Ital zůstalnaživu.“

„Mám nápad,“ přerušil ho Tee. „John Hardin nám právě ukázal, co udělal Hollywood s naší představouItalů. Proč mafie nepřestane střílet fízly a nezaměří se na vraždy hollywoodských režisérů a producentů?“

„Maminka už je unavená,“ řekl Dupree. „Přijdeme zase později.“

„Je unavená z tebe, Dupree,“ tvrdil John Hardin. „Ale kdo by nebyl?“

Dupree zakroutil hlavou a zašeptal jen tak pro všechny: „Nemůžu uvěřit, že se nechám buzerovat od

psychotika.“

„Slyšelas to, maminko?“ zeptal se John Hardin a ukázal žalobně na Dupreeho. „To by chtělo aspoň měsíczákaz vycházek a žádný kapesný. Chacha! To je naučí dělat si legraci z bezmocného schizofrenika.Všechny moje problémy pramení z otrávených genů a z hejna podělaných bratrů, kteří nemají žádnýsoucit se slabším. Vy jste mě nenechali na pokoji, když jsem byl malý. Asi jste mě nesnášeli, že jsemmamince všechno říkal, co, srabi?“

„Johne Hardine,“ zasáhl jsem, „všiml sis, že jsme v nemocnici? A že mamince není zrovna dobře?“

„Hele, pan dospělý. Pán žije v Evropě, a tak si myslí, že může buzerovat ty, co žijou v Americe. Vrchníkuchař. Budete mít větší zábavu, když si uvážete zástěru, pane Bifteku s rýží. Nezapomeňte povědětchlapečkovi, co má dělat. Na duševně nemocného si vždycky každý dovoluje, maminko. Nejdřív jsi toslyšela ode mě a tady máš živou ukázku od svých příšerných synů.“

„Ty jsi můj nejmilejší chlapeček, Johne Hardine,“ řekla Lucy, vzala ho za ruce a přitáhla si ho k sobě. „Onimému chlapečkovi nerozumějí, vid?“

„Nic nevědí,“ vzlykl John Hardin. „Představují normální svět a ten je tak zlý, maminko. Vždycky mě děsil.“

„Poručím jim, aby na tebe byli hodní, zlatíčko,“ řekla Lucy, přitiskla k sobě Johna Hardina a mrkla na nás.

„Jsme jediné děti v Americe, které jsou trestány za to, že nejsou schizofreniky,“ prohlásil Dallas.

„Náš zlý bratr žárlí,“ poznamenal Tee.

„Zlý bratr je zelený závistí,“ souhlasil Dupree.

„Pojďme vypadnout,“ navrhl jsem. „Maminka si potřebuje odpočinout.“

„Jeden z nás bude vždycky u tebe, maminko,“ řekl Dupree. „Právě děláme rozpis.“

„Chtějí mě vynechat,“ stěžoval si John Hardin. „Mě, který tě má nejvíc rád. Nenechají mě u tebe sedět,když to nejvíc potřebuješ.“

„Sestry se Johna Hardina k smrti bojí,“ vysvětlil Dallas. „Všichni ve městě si pamatují, co prováděl na tommostě.“

„Tehdy jsem slyšel hlasy,“ vysvětlil John Hardin. „To jsem nebyl ve skutečnosti já.“

„Ale zdálo se, že jsi to opravdu ty, bráško,“ poznamenal Tee. „Znělo to taky jako ty, když jsi přinutilchudáky svoje bratry, aby skočili nahatí do řeky.“

„Jsem obětí nefunkční rodiny,“ bránil se John Hardin. „Nejsem odpovědný za to, co spáchám, když se mě

zmocní ty hlasy.“

„Takže když si chudáka maminku jednou v noci upečeš, rozporcuješ ji jako prase na Vánoce a rozdášbezdomovcům v Savannah, nemůžeme ti nic vyčítat.“

„Trpím duševní poruchou,“ odpověděl John Hardin důstojně. „Mám na to doklady.“

„Ježíši Kriste,“ vmísil jsem se do toho, „rodinný život je pro každého Američana vyčerpávající.“

„Dejte Johnu Hardinovi noční službu,“ navrhl Tee. „Má problémy se spánkem.“

„Od půlnoci do sedmi,“ řekl Dupree Johnu Hardinovi. „Myslíš, že to zvládneš, Johne Hardine, nebo máněkdo z nás zůstat s tebou a dělat ti společnost?“

„Vy nejste žádná společnost,“ odpověděl John Hardin. „Jste jenom bradavice, se kterými se musím

vyrovnat.“

„Tohle nebude pěkných čtyřiadvacet hodin,“ poznamenala Lucy slabě. „Ten lék možná zabije rakovinnébuňky, ale taky skoro zabije mě.“

John Hardin si prohlédl zlověstný sáček z umělé hmoty naplněný nepříjemně páchnoucí tekutinou, kteráse uvolňovala do Lucyina krevního oběhu. „Ten hnus nefunguje. Bohatnou z toho doktoři, společnosti navýrobu léků a chudáka maminku to zabíjí. Vitamin C je jediná věc, která leukemii vyléčí. Četl jsem to včasopise Parade.“

„Díky bohu, že máme pana Čaroděje na své straně,“ poznamenal Dallas.

Shromáždili jsme se kolem Lucyiny postele a všichni jsme ji líbali, až nás poprosila, abychom už šli. Tee

začal plakat a řekl jí: „Mám tě rád duší i tělem, maminko. I když všichni víme, že jsi dělala všechnomožné, abys mi ze života udělala peklo.“

Ve smíchu, který následoval, nás Lucy poslala pryč, ještě než Tee nastoupí první službu. Začali jsmehlídku a naplánovali jsme si od toho okamžiku život podle cyklů chemoterapie. Pohlédl jsem na svéhlučné, volnomyšlenkářské bratry a věděl jsem, že si nikdo z nás nedokáže představit příštích třicet nebočtyřicet let bez Lucy. Každý z nás jsme se svým způsobem smířili se životem, jeho netečností a krutostí,ale teď jsme stáli před perspektivou, že se jednou probudíme v ránu, kdy bude nejen vycházet neosobní

slunce, ale bude to také ráno bez Lucy.

Venku v čekárně v oparu cigaretového kouře jsme dokončili poslední rozdělení služeb, které budou plnéstrachu a obav. Všichni jsme viděli v Lucyiných očích strach.

„Jsem tady jediný, který si myslí, že maminka bude žít ještě deset let,“ vykládal John Hardin. „Vy ostatní

jste to vzdali, že jo?“

Po několika minutách nuceného škádlení a vzájemného ujišťování prohlásil Tee: „Mám první službu.Vystřídáš mě o půlnoci, Johne Hardine. A vy ostatní se trochu prospěte.“

„Věděli jste, že leukemie je jediný druh rakoviny přímo ovlivněný tím, jak se člověk cítí?“ zeptal se násJohn Hardin s lehkým nesouhlasem. „Jsem v tomhle spolku škarohlídů jediný optimista. Maminkapotřebuje, abychom byli veselí, ne smutní.“

„Kdybych se zbláznil a rozbil Johnu Hardinovi hlavu heverem, kolik bych dostal?“ zeptal se DupreeDallase.

„Jako dosud netrestaného by tě posadili do chládku maximálně na čtyři roky a za dobré chování by ti něco slevili.“

„Musíš to dělat?“ zeptal jsem se a vzal jsem Johna Hardina kolem ramen. „Nemůžeme si dovolit žádnéhlouposti. Musíš si zasloužit naši důvěru.“

„Proč? Nikdo mi nikdy nedůvěřoval. V ničem,“ odpověděl John Hardin. „Proto mám na celý svět takový

vztek.“

O půlnoci, když celý Waterford spal a v bažinách a ústích řek nastal odliv, vystřídal John Hardin Teeho.Tee v polospánku Johna Hardina objal a pak se šoural po lesklém linoleu pryč. Dokonce si zapomněl izavázat tkaničky.

Sestra, která přišla v půl jedné zavěsit nový plný sáček chemického léku, hlásila, že se John Hardin chovalnapjatě, ale přátelsky, když měřila Lucy teplotu a krevní tlak. Když v sedm hodin ráno přijel do

nemocnice Dupree, zjistil, že tam John Hardin a Lucy nejsou. U postranního vchodu do nemocnice našel

vozík pro invalidy, který John Hardin použil k převezení Lucy. Pod polštářem nechal vzkaz, ve kterém

stálo: „Nedovolím jim zabít chudáka maminku jejich jedy. Tím jí dokážu, že jsem ji vždycky miloval

mnohem víc než moji podělaní bratři. Někteří řeknou, že jsem blázen, ale maminka bude konečně vědět,že ji pokládám za nejlepší ze všech matek na světě.“

Když jsme se to dozvěděli, shromáždili jsme se v otcově domě, abychom se domluvili, co podnikneme akdo za to může. Dallas se mračil na Dupreeho a byl naježenější než obvykle, zatímco Tee si otevřel pivo a

vylil šálek čerstvé kávy do dřezu.

„V době stresu si člověk vybírá jako drogu alkohol. Ke kofeinu se obrací, když potřebuje vystřízlivět,“

poznamenal.

„Zase jednou jsem v tomhle městě kvůli své zatracené rodině na posměch,“ prohlásil Dallas. „Vám je tojedno. Lidé hledají právní pomoc u pilířů společnosti. Já vypadám jako požární hydrant, u kterého sisousedovi psi značí teritorium. Neměl jsem vás poslouchat.“

„Maminka chtěla, abychom Johna Hardina taky zařadili,“ řekl Tee. „Byla to malá chyba v úsudku. Až budeumírat příště, uděláme to trochu jinak.“

„Doktor se mohl zbláznit,“ vykládal Dupree. „Řval na mě půl hodiny. Doktor Pitts taky neměl velkou

radost.“

Dallas pravil: „Dostala už dost léku na to, aby jí bylo pořádně špatně, ale vůbec jí to nepomohlo.“

„Vzal si maminčino auto,“ řekl jsem. „Když se doktor Pitts uklidnil, řekl mi, že ze spižírny zmizelo všechnojídlo. Nenechal tam žádný alkohol, který byl na ráně. Z prádelníku zmizely povlaky, prostěradla a ručníky.Prohledal jsem jeho dům na stromě, když Dupree ráno volal, ale nejsou tam.“

Dupree prohlásil: „Nemá kreditní kartu ani dost peněz. Všechno, co má, je z matčiny peněženky. Nemůžese nikam dostat. Upozornili jsme dopravní policii a oni hned objeví maminčino auto a přivezou je zpátky.“

„John Hardin má sice o kolečko víc,“ řekl Tee, „ale je mazaný jako liška. Má svůj plán, za to vám ručím.“

„Víte, proč jsme v téhle bryndě?“ zeptal se Dallas. „To je snadné. Protože nás rodiče vychovali jakoliberály na Jihu. Naučili nás důvěřovat svému bližnímu a věřit v jeho základní dobrotu. Nikdo jiný na světě

by nenechal blázna jako John Hardin hlídat umírající matku, to dokážeme jenom my. Kdyby nás vychovali

konzervativně jako každého jiného slušného bělocha na Jihu, nikdy bychom toho cvoka nenechali smatkou o samotě.“

„Byl bych konzervativec, kdybych nikdy žádného nepoznal,“ namítl jsem. „Jsou to sobci, hlupáci,

egocentrici, reakcionáři a je s nimi nuda.“

„Jo,“ přikývl Dallas, „to je přesně to, po čem toužím.“

„Pořád cítím vinu,“ rozumoval Tee. „Vidím Haiti, cítím vinu. Somálsko, naprostá vina. Salvador, vina až domorku kostí. Guatemala, v podstatě vina.“

„Zmizení maminky,“ dodal Dupree.

„Vina,“ zařvali jsme všichni čtyři jako jeden muž.

„Měli jsme to předvídat, kluci,“ řekl Tee.

Dallas odporoval: „Jak můžeš vědět, co udělá šílenec?“

„Není šílenec,“ řekl Dupree. „Je to náš bratr a musíme ho najít, než maminka umře. Nemůžeme ji nechat

umřít u něj. John Hardin by to nezvládl.“

„Prohledám okresní silnice,“ navrhl jsem.

„Vím, že pořád ještě chodí k Yesterdayovi do Columbie,“ poznamenal Dupree. „Já a Tee se tam poptáme.Co kdybys zajel do Charlestonu a zjistil, jestli ho tam neviděli, Dallasi?“

„No hurá. To je teda něco. Klienti mě potřebují v kanceláři, musím platit sekretářku, mimořádné výdaje.Říká vám to něco, mládenci?“ zeptal se Dallas.

„Mámin cadillac je tmavě růžový,“ řekl jsem. „John Hardin vypadá jako pasák, který si vyjel na dovolenou

po okreskách Jižní Karolíny.“

„Vsadím se, že se ti stýká po Itálii, vid, bráško?“ zeptal se Tee.

„Chi, io?“ odpověděl jsem.

„Chtěl bych se narodit jako Ital,“ prohlásil Dallas. „Pak bych neuměl ani slovo anglicky. Byl bych naprostov pozadí, a to je v téhle rodině jediné bezpečné místo.“ „Přijeďte ke mně v šest večer,“ navrhl jsem. „Přes den můžeme použít Dallasovu kancelář jako hlavní

štáb. Kde je táta?“

„Opilý,“ odpověděl Dupree.

„A jéje, to mě překvapuje,“ šklebil se Dallas. „Že by to tatínek přehnal? To je u něj nepravděpodobné.“

„Pije, když je pod nějakým tlakem,“ vysvětlil Dupree.

„Jediná další situace, kdy pije, nastává, když není pod tlakem,“ řekl jsem.

Ačkoli menší státy, jako Jižní Karolína, mají mnohé nevýhody, poskytují svým občanům pocit bezpečí asoukromí. Za necelý den se v celém státě hledal červený Cadillac Seville z roku 1985, řízený duševněchorým pacientem, který veze vážně oslabenou ženu, jež má za sebou dvě pětiny chemoterapie.

Zatímco Tee zjišťoval rezervace v hotelích a motelech po celém státě a Dallas obvolal všechny šerifyvenkovských okresů, seděl jsem v redakci novin News and Courier v Charlestonu a volal jsemšéfredaktorům, aby na titulní stranu dali oznámení o Lucyině zmizení. Když se Dupree vrátil do Columbie,začal hledat u přátel Johna Hardina ve všech zapadácích na okrajích univerzity. Alkohol byl prvním lékem,

ke kterému se John Hardin obrátil, když se jeho mysl začala bortit a zatemňovat. V barech nacházelnepředpojaté přátele, kteří mu trpělivě naslouchali, když jim líčil nástrahy kolem sebe. V místnostechplných zrcadel nacházel útěchu v duchaprázdnosti cizinců, zavátých do stejného ráje bláznů, kam se stáhl

i John Hardin, když se ho zmocnila panika nebo ho zlomilo nenadálé utrpení, které dostal do vínku.

Dupree znal noční okruh Johna Hardina a často vyřizoval noční telefonáty majitelů barů, když se bratr takopil, že nemohl dojít domů. Dupree vždycky cítil dojetí, když John Hardin objevil další společnostvykořeněných a neotesaných mužů a žen, kteří také občas pokládali život za nesnesitelný. Když uslyšeli ozmizení Johna Hardina s matkou, vyšli Dupreemu vstříc a poskytli mu telefonní čísla a jména jiných přátel.

Třetího dne Dupree našel někoho, kdo mu řekl, kam John Hardin jel a jak ho najít.

Vernon Pellarin procházel mezi frontou lidí trpících depresemi a nacpaných drogami a žebral cigarety

šedesát metrů od Dupreeho ordinace ve státní nemocnici. Měl dobrou náladu po vlastních drogách avesele řekl Dupreemu, že dal Johnu Hardinovi klíče od rodinné rybářské chaty na řece Edisto. Prý mu tyklíče dal asi před dvěma týdny v Muldoonově baru poblíž Kapitolu. Po smrti otce patřila chata Vernonovi a

jeho bratru Caseymu, ale Casey bydlí ve Spokane ve Washingtonu. John Hardin mu svěřil, že musí najítnějaké osamělé a odlehlé místo, protože potřebuje čas, aby napsal esej, který změní běh moderníspolečnosti. Vernon dychtil po tom podpořit statečný pokrok v americké literatuře. Chata byla čistá,jednoduše zařízená a pohodlná. Ale dalo se tam dojet jedině lodí.

Druhý den ráno jsme v Orangeburgu spustili do řeky Edisto dvě pramice a vydali se po proudu. V jednéjsme seděli já a Tee a ve druhé Dupree a Dallas. Museli jsme dostat Lucy zpátky do nemocnice, alemuseli jsme se ujistit, že přitom neublížíme našemu nejkřehčímu bratrovi, ani si nenecháme ublížit odněj. Když se John Hardin uchýlil k násilí, mohl terorizovat celé město, to věděl dobře celý Waterford a

mnohokrát to zažil.

Nechali jsme se unášet proudem po svižné a po dešti rozvodněné řece Edisto. Duby na dvou březích senakláněly nad vodu, dotýkaly se větvemi a na nich poskakovali ptáci a plazili se hadi, které si stromyjakoby předávaly z ruky do ruky. Vodní hadi připluli a prohlíželi si naše dvě pramice, když jsme projíždělipod nízkými stromy. Dallas napočítal sedm hadů omotaných kolem větví vodního dubu, pod kterým jsmeprojížděli.

„Nesnáším hady,“ řekl Dallas tlumeně. „Co je to za druh?“

„Jsou smrtelně jedovatí,“ odpověděl Tee. „Když tě kousnou, máš třicet minut na to, aby ses usmířil s

Ježíšem.“

„Jsou to vodní hadi,“ řekl Dupree. „Nic ti neudělají.“

„Nemám rád, když projíždím pod stromem a na něm sedí padesát tvorů, kteří si na mě dělají zálusk.“

„Hadi jsou neškodní,“ uklidňoval ho Dupree. „Náš problém je John Hardin.“

„Možná ho natrefíme v dobré náladě.“ poznamenal jsem. „Řekneme mu, že máme výborné lístky na příští

koncert Rolling Stones.“

„O tom pochybuju,“ odpověděl Dupree. „Měl už dostat injekci. Pravděpodobně pil a bude rozčilený,protože si myslí, že doktoři chtějí maminku zabít. Musíme jednat podle situace, až ho uvidíme.Kdybychom ho mohli přemluvit, aby pustil maminku zpátky do nemocnice, bylo by to skvělé. Ale musímeji tam dostat tak či tak.“

„Myslíš, že má pušku, brácho?“ zeptal se Tee.

„Pravděpodobně,“ odpověděl Dupree.

„Víš, kdo z rodiny umí pořádně střílet?“ zeptal se mě Tee.

„Nech mě hádat. John Hardin,“ odpověděl jsem.

„Na patnáct metrů ustřelí komárovi vlásek na zadku,“ řekl Dallas. „Ten kluk umí s puškou zacházet.“

Minuli jsme čtyři přístaviště, vedoucí k malým, nevýrazným domům, než jsme zahnuli do zatáčky a uviděliasi padesát metrů po proudu přístaviště, kde byl člun Johna Hardina vytažený na plevelem porostlý zadnídvůr. Přivázali jsme pramice k přístavišti a podle plánu, který jsme vymysleli večer předtím, jsme se plížilik šedivé kostce domu ve dvou skupinách a přitom jsme se kryli v lese na obou stranách domu. Z komínavlál černý závoj dýmu v bezvětrném ránu. Vzduch páchl plísní a kyselým zelím. V měkké půdě bylyotištěny stopy zvěře, které vytvořily v lese podivnou změť hieroglyfů.

Dupree byl mezi námi jediný, kdo se ještě uměl pohybovat v přírodě. Pěstoval ohaře, dovedl si opravitmotor u lodi a pečoval o to, aby měl platné povolení k lovu i rybaření.

Pozorovali jsme s Teem Dupreeho, jak se rychle a tiše blíží z úkrytu ke stěně domu, kde nám zmizel z očí.Pak jsme ho viděli plížit se po břiše k přední stěně, kde se skrčil na provizorní verandě a nahlédl dolní tabulkou špinavého okna dovnitř. Protože špatně viděl, po rukou a kolenou se přemístil k dalšímu oknu,otřel je dlaní a podíval se upřeně dovnitř. Znovu okno třel a přiložil oko k čistému místu, které vytvořilnasliněným prstem. Neslyšel, jak se otvírají dveře, ani neviděl Johna Hardina, dokud se jeho spánkunedotkla hlaveň lovecké pušky.

Když Dupree zvedl ruce nad hlavu, John Hardin ho hnal doprostřed zapleveleného dvora. Přinutil hokleknout si s rukama za krkem, zatímco očima zkoumal les a hledal, kde jsme my ostatní.

„Vylezte, nebo ustřelím Dupreemu pindíka a hodím ho mývalům,“ zakřičel John Hardin a jeho hlas seodrazil od hradby obrovských stromů.

„Zase nás donutí svléknout se a bude si nás dobírat pro malé pindíky. Budeme muset plavat k mostu na

silnici číslo 17,“ pošeptal mi Tee, ale já jsem mu naznačil, aby byl zticha.

Dallas se ukázal první, vynořil se z lesa na protější straně domu a pokusil se mladšího bratra doběhnout

se vší váhou svého povolání.

„Vzdej se, Johne Hardine,“ zakřičel autoritativně a zamával na něj kusem papíru. „Tohle je zatykač,bratříčku. Podepsali ho tři lidi na policii v okrese Waterford a tvůj vlastní otec. Chce, aby tě zavřeli zamříže. Chce, aby tě dali pod zámek a roztavili všechny klíče, které by se k tomu zámku hodily. Jsem tvojejediná záchrana, Johne Hardine. Když budu tvůj právník, slibuju, že tě dostanu ven na kauci rychleji, nežpstruh nadělá do vody v horském jezeře.“

„Pstruh nadělá do vody v horském jezeře?“ zašeptal jsem. „Jak na to přišel?“

„Když se Dallas bojí, žádná metafora si před ním není jistá,“ vysvětlil Tee. „Poslouchej jeho hlas. Má

strach.“

„Hledá tě policie ve třech státech, Johne Hardine. Připravuje se pátrání po celé zemi. S podrobnýmpopisem. Bude to skvělá právnická práce zachránit tě před těžkou dobou. Člověk, který skončil naprávnické fakultě v první polovině. Prvotřídní obhájce, který umí okouzlit porotu, přít se se soudcem akterý umí převzít případ jako vejce a udělat z něj omeletu.“

„Klekni si na kolena, zatraceně,“ přikázal mu John Hardin, „nebo ti ustřelím hlavu od krku.“

„Doufám, že tvůj právník pije,“ řekl Dallas a poklesl na kolena. „Doufám, že tvým spolubydlícím ve věznicibude obrovský černý homosexuál, násilník, který bude kapitánem basketbalového týmu věznice.“

„To bylo rasistické,“ zašeptal Tee.

„To určitě bylo,“ souhlasil jsem.

„Mohl bych vás rozstřílet. Přímo tady, na kolenou,“ řekl John Hardin. „A nikdy bych si neodsloužil animinutu ve vězení. Víte proč? Protože jsem blázen. Mám na to papíry. Oba dva jste mě buzerovali, kdyžjsem byl malý. Kdoví? Mohl by to být klíč k mojí schizofrenii.“

„Kdoví?“ zeptal se Dupree. „Možná je to mámino vaření.“

„Buď zticha,“ zakřičel John Hardin. „Ani slovo proti naší mamince. Možná nebyla dokonalá, ale podívej,koho si vzala: Našeho strašného otce, který si nezaslouží ani znát takovou světici, tím méně se s ní oženit.

Měla sny, naše matka, velké sny, a myslíte, že nebyla zklamaná, když měla čtyři zatracené syny v řadě.Přiznávám, že jsem matku taky zklamal. Ale ona říká, že jsem příliš citlivý na to, abych přežil v tomhlenavzájem se požírajícím světě. Celý její život byl obětí tátovi a vám, smradlaví kojoti. Maminka mi rozumí

jako nikdo jiný.“

„Tak proč ji zabíjíš, Johne Hardine?“ zeptal se Dupree věcně.

„Tohle už neříkej. Neopovažuj se, hnusný Dupree. Jsi strašný, bezcenný, zbytečný Dupree.“

„Má pravdu,“ poznamenal Dallas. „Její jediná šance je chemoterapie.“

„Měl bys vidět, co to s ní dělá,“ řekl John Hardin a v jeho hlase byla skutečná hrůza. „Vůbec v soběneudrží jídlo. Nemůže nic jíst, protože to hned zvrací. Vysiluje ji to. Zabíjí ji to zevnitř.“

A pak se na mýtinu vydal Tee. Vstoupil doprostřed scény, začal divoce mluvit a rukou dělal přehnanépohyby jako námořník, který se pokouší mávat vlajkou na projíždějící loď. V krizích se jeho jižanskýpřízvuk prohluboval a hlas mu zněl pronikavě. Když na něj John Hardin namířil pušku, Tee začal mluvitjako mezkař na jižanské farmě. „Brácho, brácho, brácho,“ začal vyrážet na Johna Hardina a hlas mu

stoupal jako hysterickému psíkovi. „Brácho, brácho, brácho.“

„Co k čertu chceš, Tee?“ zeptal se John Hardin a namířil mu puškou na srdce. „Slyšel jsem tě hnedpoprvé. Kolikrát ještě řekneš ‚brácho‘, než ti dojde, že jsem to pochopil?“

„Jsem nervózní, brácho,“ vysvětlil Tee.

„Nesnáším, když mi někdo říká ‚brácho‘,“ utrhl se John Hardin. „Řekni to ještě jednou a já ti vpálím kulkudo srdce. A kvůli čemu bys měl být nervózní?“

„Maminka umírá. Bratr je šílený. Někdo mě chce zastřelit,“ fňukal Tee. „To není jako houpat se v síti,

brácho.“

„Zase ti řekl ‚brácho‘,“ upozornil Dupree. „Zastřel ho, Johne Hardine.“

„Drž hubu, Dupree,“ varoval ho John Hardin.

„Mám ve městě schůzku,“ prohlásil Dupree a pohlédl na hodinky. „Přijdu o práci, jestli to nestačím.“

„Ty o práci?“ zasmál se John Hardin. „Pracuješ v blázinci, zamykáš nevinné blázny, jako jsem já.“

„Já mám schůzku s klientem,“ řekl Dallas. „Jde o velké peníze.“

„Nejsi nic jiného než hnědá bota, laciný advokát, který nosí levné kravaty a ani nemá fax,“ prohlásil JohnHardin. „Táta je možná opilec, ale má skvělý právnický mozek. Změnil svět svými právními názory,zatímco ty vyřizuješ pokuty za Portoričany, kteří se ztratili na silnici I-95.“

„To je dost přesné shrnutí mojí kariéry,“ přiznal Dallas a Dupree se zasmál.

„Pořád si děláte srandu. Všechno je vám pro smích. Ale pravý humor vám chybí, hoši. Máte rádiponižování, potlačování charakteru, zesměšňování…“

Tee řekl: „To je Dupree a Dallas, brácho. Můj humor je jako tvůj, Johne Hardine.“

„Díky, Tee,“ řekl Dallas. „Jen žádnou spojenou frontu, se kterou bychom prorazili.“

„Musíme dostat maminku zpátky do nemocnice,“ řekl Dupree a vstal.

„Zpátky na kolena,“ přikázal John Hardin a uhodil bratra vzadu přes nohy pažbou.

V tu chvíli jsem už viděl a slyšel dost a spíše z naprostého zklamání než z okamžité odvahy jsem vyskočil z

lesa s takovým hlukem, s jakým se pohybuje každá lidská bytost. Na Johna Hardina a ostatní jsem se ani

nepodíval, ale běžel jsem přímo po nenatřených schodech do chaty, zatímco John Hardin na mě ječelzezadu. Slyšel jsem ho volat, abych se zastavil, když jsem vběhl do domu a našel matku křehkou a sotvapři vědomí v propoceném spacím pytli u kamen, ve kterých hořelo dřevo. Položil jsem jí ruku na čelo.Myslím, že jsem u člověka ještě necítil vyšší teplotu. Lucy otevřela oči a pokusila se říct pár slov, aleblouznila, byla vydaná napospas nenasytné horečce. Zvedl jsem ji v náručí. Zuřil jsem a nehodlal jsem senechat zastavit.

Vyšel jsem na slunce a opatrně jsem sestupoval po špatně udělaných schodech a přibližoval se k JohnuHardinovi, jehož puška mi mířila na oči. Když jsem se přiblížil, modlil jsem se, aby v něm převládlapřirozená dobrota nad zkreslenými krajinami šílenství. Matčina smrt mě vyvádí z míry, pomyslel jsem si,tak proč by nás mělo překvapovat, že to prožívá těžce John Hardin?

„Dej maminku tam, kam patří, nebo tě pošlu na placený výlet do nebe.“

„Tak za mě budeš vychovávat Leu, Johne Hardine,“ zakřičel jsem téměř u něj. „Můžeš jí vysvětlit, že jsi vlese zastřelil jejího otce a vykládat jí po celý zbytek dětství pohádky v postýlce a šetřit peníze nauniverzitu. Už se zabila Shyla, takže Lea je zvyklá přijít o rodiče. Když zabíjíš maminku tím, že ji nechávášv tomhle stavu, nezáleží mi na tom, co uděláš mně. Jenom mi uhni z cesty, Johne Hardine. Maminka musí

mít horečku aspoň čtyřicet stupňů a do hodiny umře, jestli ji nedopravíme do nemocnice. Chceš ji zabít?“

„Ne, Jacku, přísahám Bohu. Pokouším se ji zachránit, pomoct jí. Zeptej se maminky. Probuď ji. Ví, o co sesnažím. Zapomněl jsem vzít aspirin. To je všechno. Mám ji rád víc než kohokoli jiného. Mnohem víc než

kohokoli z vás. Ona to ví.“

„Tak nám pomoz zavézt ji k někomu, kdo ji může zachránit,“ řekl jsem.

„Prosím tě, prosím tě,“ přidali se Dallas, Dupree a Tee. John Hardin sklonil pušku.

I poté, co jsme předali Lucy lékařům v nemocnici, zůstala v nedobrovolné krajině blouznění. Znovu jsmese nad ní nakláněli a tisíckrát jí šeptali litanii nekonečných vyznání: „Mám tě rád, maminko,“ abychom jíulehčili samotu a utrpení. Vedle postele zase stála průzračná, nepříjemně páchnoucí chemoterapie aznovu jí odkapávala do žíly na pravé paži. Když se dostala do krevního oběhu, vzplanula a zabila každou

krvinku, kterou potkala, dobrou i špatnou. Uklízela cestu po spojnicích, které fungovaly jako silnice mezi

vzdálenými městy. A posouvala Lucy do sakristie smrti. Její tělo se propadlo do sebe a projevy života

kolísaly, když je mladý doktor sledoval krok za krokem. Dovedl Lucy až k bodu smrti, pak zastavil

chemické léčení a nechal zničené a zmučené tělo, aby se zachránilo samo.

Ačkoli si doktor Steve Payton myslel, že Lucy zemře v nemocnici hned první noc po návratu, podcenil sílu,se kterou se snažila přežít. Její tělo mělo za sebou pět těžkých porodů a přivedlo na svět pět chlapců, znichž každý vážil přes čtyři kilogramy. Tu první noc dvakrát téměř zemřela a dvakrát se vrátila do života.

Na konci druhého dne Lucy otevřela oči a uviděla bratry a mě kolem sebe. Zaradovali jsme se a vykřiklitak hlasitě, že přispěchaly sestry a tišily nás. Dezorientovaná Lucy nechápala všechen ten rozruch, kterýzpůsobila, ale zamrkala na nás. Potom tvrdě usnula na dalších pět hodin, pak se znovu probudila a myjsme ji obdařili povzbuzujícími výkřiky.

Po jejím druhém probuzení rozrušený Tee vyklouzl z pokoje. Sel jsem za ním k zadnímu vchodu do

nemocnice a na čerstvý vzduch. Dohonil jsem ho na břehu řeky nad zelenou obrubou z vodní trávy. Tee

tiše plakal.

„Nejsem na to připravený, Jacku. Přísahám, že ne. Tohle by se mělo vyučovat ve škole. Někdo by mělnapsat knížku o tom, jak se mám chovat a co mám cítit. Každý pohyb mi připadá strojený. I to, že pláču,se mi zdá falešné, jako bych předstíral, že mi na ní záleží víc, než doopravdy záleží. Neměla nás přivádětna svět, když věděla, že budeme muset sedět kolem ní a dívat se, jak umírá. To není tím, že ji mám takstrašně rád. Myslím, že vy starší jste z ní dostali to nejlepší. Opravdu si to myslím. V jistém okamžiku pronás přestala být matkou. Dobře, tak toho nechala. Na tom nesejde. Ale tohle mě zabíjí a já nevím proč.

Dokonce jí dávám za vinu i to, jaký je John Hardin. Myslím, že ho nevychovávala. Jenom ho zalévala, aby

vyrostl. Promiň. Nemám právo si něco takového myslet.“

„Říkej, co chceš,“ uklidnil jsem ho. „Myslím, že to je asi to nejlepší, co můžeme dělat, když ji ztrácíme.“

„Miluje Johna Hardina víc než mě z jednoho všivého důvodu,“ řekl Tee, „protože je mentálně postižený a

já ne. Je to spravedlivé? Žárlím, protože nejsem zatracený schizofrenik. Závidím tomu cvokovi pokaždé,když na to myslím.“

„John Hardin potřebuje, aby ho máma měla nejradši,“ pokusil jsem se vysvětlovat. „Je to zvláštní případ.“

„Je to blázen. Maminku prakticky zabije a my předstíráme, že je všechno v pořádku, protože John Hardinzapomněl na to, že je čas dát si píchnout thorazin.“

„Udělal, co mohl,“ řekl jsem. „Závidím mu. My sedíme a modlíme se k Bohu, o kterém víme, že násneposlouchá, ale John Hardin unese ženu, kterou miluje nejvíc na světě, nenechá jí ubližovat a přivede ji

do úkrytu v pomyslném zámku, o kterém nikdo jiný neví. Maminka ví, že my ostatní ji milujeme

teoreticky. Ale bláznivý chudák John Hardin se s ní v noci vykrade pryč a vzbouří celý stát, aby ji hledal.My svoji lásku k mamince předkládáme doktorům. John Hardin ji vezme na řeku Edisto, peče jí okouny,které pro ni nachytal, topí jí a krmí ji vlastníma rukama v opuštěné rybářské chatě, do které se dostanešjen po řece. Láska, jako všechno ostatní, za moc nestojí, když není podepřena nějakým činem.“

„Šli jsme ji hledat. Našli jsme ji a přivezli zpátky,“ namítl Tee.

„Za to poděkuj Johnu Hardinovi,“ řekl jsem.

„Když maminka umře, zůstane tu jen táta,“ pokračoval Tee.

„Pojďme zpátky dovnitř,“ navrhl jsem mu. „Budeme u ní, kdyby nás potřebovala.“

O dvě noci později ve dvě hodiny ráno jsem spal na lehátku v nohách její postele, když jsem ji uslyšel

plakat a zjistil jsem, že se pozvracela. Vlasy jí zase vypadávaly v celých slepených pramenech a dýchala

nepravidelně a ztěžka. Sevřela mi rukou zápěstí, když jsem čistil zvratky na noční košili a omýval jí krk aruce. Jak jsem ji čistil, zvracela pořád dál i na mě. Začala šeptat, že musí rychle do koupelny.

„Všechno přestává fungovat. Rozpadá se to,“ šeptala zoufale, když jsem ji zvedl z postele. Byla malá alehoučká, skoro jako bochník chleba. Nohy se pod ní podlomily, když se jí chodidla dotkla linoleové

podlahy. Uchopil jsem ji v podpaží a nesl jako hadrovou panenku do koupelny. Ale když jsem ji posadil na

záchod, uviděl jsem a ucítil stopu průjmu na podlaze, kudy jsem ji nesl. Povolily jí vnitřnosti, kdyžzvracela. Po tvářích jí tekly slzy, jak plakala pokořením a bolestí.

„Zařiď se, jak nejlíp můžeš, maminko, přijdu pro tebe za minutu,“ řekl jsem jí a zavřel dveře koupelny.Předtím jsem z ní zase očistil zvratky. Stáhl jsem z postele prostěradla a pokrývky a rychle je vyměnil.Dalším ručníkem jsem utřel výkaly z podlahy a vydezinfikoval ji lyzolem. Očistil jsem stěny a sebe a ranecšpinavého prádla jsem vyhodil do předsíně. Pak jsem jemně zaklepal na dveře, ovládl strach a nechuť vhlase a zeptal se: „Jsi v pořádku, mami? Nepotřebuješ něco?“

„Mohl bys mě vykoupat, Jacku?“ zeptala se.

„S radostí, mami.“

„Ale páchnu, jsem strašně špinavá.“

„Proto vynalezli mýdlo.“

Pustil jsem teplou vodu a postavil Lucy pod sprchu. Voda v ní něco posílila a ona zasténala rozkoší, kdyžjsem ji mydlil od hlavy až k patě. Nepřipadal jsem si vůbec divně, že sahám na svoji nahou matku. Kdyžjsem jí myl vlasy, malé chumáče mi zůstávaly v rukou a já jsem je kladl jako plátno na věšák na ručníky

vedle sprchy.

Osušil jsem ji, dal jí na hlavu jeden z jejích růžových turbanů a oblékl jsem ji do čisté nemocniční košile.Jemně jsem jí vyčistil zuby a nechal jsem jí vypláchnout ústa ústní vodou, dokud z nich nezmizela pachuťzvracení. Na tváře a krk jsem jí jemně nanesl kapky jejího oblíbeného parfému, který byl pro mě jakoby

její esencí.

Když jsem ji znovu položil do postele, už skoro spala. Ještě jednou jsem důkladně umyl celou místnost, až

se třpytila čistotou. Přerovnal jsem květiny a přinesl je blíže k posteli. Chtěl jsem, aby se probudila aucítila růže a lilie, a dokonce jsem přemýšlel o tom, že navoním parfémem i plastikový sáček schemoterapií.

O hodinu později jsem byl spokojený, že v místnosti není ani stopa po Lucyině prudké nevolnosti, avyčerpaně jsem se natáhl na lehátko. Překvapil mě měsíční svit, který mi dopadl na obličej, a hvězdy,které jsem viděl oknem a které připomínaly abecedu na temné tabuli. Jejich svit mi připadal známý,přátelský. Zdvihl jsem se na loktech a pohlédl k řece, ve které se jasně odrážely hvězdy jako ozářenénoty. Toužil jsem osvobodit se z veškeré odpovědnosti, stáhnout se z lidských vztahů, skrýt se v téopuštěné chatě na řece Edisto, kam se nedostane listonoš ani auto, a žít z toho, co se dá sehnat v lesenebo vypěstovat na mýtině nebo chytit v řece. Pak jsem pomyslel na Shylu. Vzpomínka na ni se mizabodla do srdce jako nůž a v její opakované ozvěně jsem nacházel jen utrpení. Choval jsem Shylu v sobě

jako mořský průliv a píseň větru. Díval jsem se na hvězdy a představoval si souhvězdí její krásné tváře.Zalilo mě světlem.

Znovu a znovu jsem obracel polštář na chladnější stranu a marně jsem se pokoušel najít pohodlnou

polohu na tom nezvyklém, nemotorném lehátku. Zkoušel jsem poslouchat Lucyin dech, ale rozeznal jsem

jen sbor různého hmyzu, který se ozýval na rozlehlých travnatých loukách. Nakonec jsem se v zoufalstvínespavosti posadil a uviděl jsem, jak měsíc putuje přes matčinu vyčerpanou tvář. Měla otevřené oči ataké se dívala na noční oblohu.

„Myslela jsem, že už to včera večer přešlo,“ promluvila Lucy rozpraskanými a horečnatými rty. „Kdybychměla pistoli, sama bych natáhla kohoutek.“

„Rád jsem to pro tebe udělal,“ řekl jsem. „Ještě jsem neviděl nikoho, komu by bylo tak špatně.“

„Budu šťastná, až to budu zase jenom já a rakovina,“ prohlásila Lucy. „Tahle věc byla vyrobená uměle.Leukemie mě možná zabíjí, ale je to aspoň můj vlastní recept.“

„Už ti bude dobře, maminko,“ těšil jsem ji.

„Nebude,“ odpověděla Lucy. „Je od vás hezké, jak předstíráte, že se z toho dostanu. Zajímavé je, že jsem

myslela, že se budu bát víc, než se bojím. Někdy mě strach skoro láme, ale většinou cítím velkou úlevu a

rezignaci. Připadám si jakou součást něčeho velkého.

Právě jsem se dívala na měsíc. Podívej se na něj, Jacku. Dneska je skoro v úplňku. Já jsem vždyckyvěděla, co dělá měsíc a v jaké je fázi, i když jsem si ho nevšímala. Když jsem byla mladá, myslela jsem si,

že měsíc pochází z hor jako já. Už si skoro nedovedu představit, jak vypadala moje matka v obličeji,Jacku. Ale byla to hodná žena, která musela snášet příliš mnoho zlého. Jednou mně a mému bratroviukázala úplněk. Pověděla nám o muži na Měsíci, a jak všichni tvrdí, že vidí jeho obličej, když se dívajídostatečně ostře. Ale ona že ho nikdy neviděla. Její matka jí řekla, že na Měsíci je paní, kterou vidí jenmálo lidí. Je třeba trpělivosti, protože se stydí za svou krásu. Má zářivou korunu vlasů a dokonalý profil.Paní na Měsíci je vidět ze strany a je tak hezká jako ženy, které jsou na kamejích v obchodech se šperkyv Asheville. Je vidět, jenom když měsíc dorůstá. Neukazuje se každému, ale když ji jednou uvidíš, užnikdy si na muže na Měsíci ani nevzpomeneš.“

„Proč jsi nám to nikdy neřekla?“ zeptal jsem se.

„Vzpomněla jsem si na to zrovna teď. Vzpomínky na minulost mi zaplavují mozek. Nezáleží to na mojívůli. Chudák mozek zřejmě pospíchá, aby probral všechno, co může, než nastane konec,“ řekla. „Pracujejako muzeum, jež bere každý obraz, který se mu nabízí. Nemůžu ho zabrzdit.“

„To mi zní docela hezky,“ odvážil jsem se poznamenat.

„Pomoz mi s něčím, Jacku.“

„S radostí, maminko. Pokud to bude v mých silách.“

„Ještě nikdy jsem neumírala, a tak nevím jak to dobře udělat. Myslím, že vím co říct doktoru Pittsovi,protože ten mě vidí v závoji lásky, takže se nikdy nedozví, kdo opravdu jsem. Ale s vámi chlapci je to jiné.

Vystavila jsem vás zkouškám a zavinila jsem, že jste měli těžký život. Nemuselo to tak být. Nevědělajsem, že moje nevědomost může vám dětem ublížit. Protože jsem jako dítě zažila strašlivé věci, myslelajsem si, že stačí, když budete mít plné žaludky a dost oblečení, aby vám nebylo zima. Nevěděla jsem nic o

psychologii. Až po čtyřicítce jsem se dozvěděla, že se to slovo píše s tvrdým y. Psychologie byla jako lesní

zvíře, o kterém jsem nikdy neslyšela. Uměla jsem vystopovat zvěř nebo lovit medvědy s pomocí psů nebo

čekat na pumu, až se bude vracet do doupěte, ale jak může člověk nalíčit past na psychologii,neviditelnou a neznámou? Vychovala jsem pět hezkých chlapců, kteří mi všichni připadají nešťastní,protože se u nás v rodině něco porouchalo, nebo tam něco chybělo. Všichni se mi zdají šílení. Ale já jsemchybovala, protože jsem se pokoušela o něco neznámého. Pokaždé, když jsem něco zkusila, dělala jsemto poprvé. Všechno jsem se naučila narychlo. Pokusy a omyly byly mojí jedinou školou.“

„Zvládalas to skvěle, maminko.“

„Chci ti ještě za něco poděkovat,“ pokračovala.

„To nemusíš,“ ujistil jsem ji.

„Nikdy jsem ti nepoděkovala za to, žes mě naučil číst.“

„Nevěděl jsem, že tě učím,“ odpověděl jsem.

„Vždycky, když jsi v první třídě přišel domů ze školy, chtěl jsi, abych poslouchala všechno, co jste se ten

den ve škole učili. Musela jsem u tebe sedět pokaždé, když jsi dělal domácí úkol.“

„To dělají všechny děti,“ řekl jsem.

„Ema má maso. Máma mele,“ vzpomněla si.

„To nebyla moc dobrá zápletka.“

„Žila jsem v hrůze, že na to někdo přijde,“ přiznala se matka. „Měl jsi se mnou takovou trpělivost, Jacku.

Styděla jsem se ti dokonce i poděkovat.“

„To byla pro mě radost, maminko. Jako všechno ostatní s tebou.“

„Tak proč se všichni chovají jako šílenci?“

„Protože nesneseme pomyšlení na tvoji smrt,“ odpověděl jsem. „Všichni jsme z toho úplně bez sebe.“

„Můžu vám s tím pomoct, Jacku?“ zeptala se.

„To ne. Zůstaň s námi. Vystup z toho vlaku,“ řekl jsem.

„Ten vlak jednou přijede pro každého.“

„Ginny Penn umírá už dvacet let a pořád je tady.“

„Tu ženskou bys neumlátil ani klackem,“ usmála se Lucy. „Panebože, my jsme se s Ginny Penn něco

nabojovaly. Lee a Grant by byli vděční, že do takových bitev nemusí. Hádali jste se s Shylou hodně?“

„Myslím, že jsme se moc nehádali,“ odpověděl jsem. „Zřejmě jsme vždycky věděli, co si ten druhý myslí.V mnoha ohledech si myslela přesně totéž co já. Myslíš, že se Shyla zabila, protože byla se mnounešťastná, mami?“

„Samozřejmě že ne. Byli jste do sebe blázni. Slyšela ty hlasy už jako malá, a to ji zabilo. John Hardin slyšítytéž hlasy. Je to jako s roztomilým ptáčkem, který je příliš hezký na to, aby létal s vranami a špačky.Ostatní ptáci na něj útočí v hejnech a roztrhají ho, když začne zpívat. Nic měkkého nevydrží. Přírodanesnáší mírnost a dobrotu. Shyla byla zraněná brzy a hluboko. Chránil jsi ji před tím mostem tak dlouho,

jak jsi jen mohl, synku.“

„Myslíš, že ona a John Hardin jsou stejní?“

„Je to stejný druh. Tak plní lásky, že je to vyvádí z míry. Klesají pod její nesnesitelnou tíhou. Klesání jim

jde nejlépe. Zvyknou si na to, že jsou slabí. Láska je zaplavuje, překonává je a oni se přestávají ovládat.Potřebují lásku ve stejné míře, v jaké ji poskytují. Všichni je zklamávají. Nakonec umírají chladem. Nikdynenajdou správného anděla.“

„Jsem chladný člověk, mami,“ řekl jsem. „Je ve mně něco, co zmrazí každého, kdo se chce dostat ke mně

blíž. Znám ženy, které málem utrpěly omrzliny, když jsme spolu strávili víkend. Nechci, aby to tak bylo.Ale i když si to plně uvědomuju, neumím s tím nic dělat. Řekl jsem Lee, že si myslím, že láska je jenomdalší věc, které se člověk musí učit. Myslím, že se musí rozdělit na části, očíslovat a pojmenovat, aby sedala snadněji zvládnout. Myslím, že jsem se jí nenaučil, mami. Myslím, že tebe a tátu možná obešla.Všichni mluví pořád o lásce. Je to jako s počasím. Ale jak se jí člověk jako já naučí? Jak mám odemknoutty archivy a studny, když jsou ve mně tak hluboko? Kdybych to věděl, podělil bych se o ně se všemi.

Rozdělil bych je a nebyl bych k nikomu skoupý. Ale kroky takového tance mě nikdo nenaučil. Nikdonerozbil můj pevný krunýř. Myslím, že jediný způsob, jak umím milovat, je tajně. Existuje hlubokábezedná řeka, ve které se mohu namočit, když nikdo jiný není nablízku. Ale protože je skrytá aneobjevená, nemohu k ní vodit výpravy. A tak miluju divně a pokřiveně. Moje láska je něco jako hádanka.

Nepřináší osvěžení a neulevuje v bolesti.“

„A co Lea? Zbožňuješ přece Leu. To ví každý. Zvlášť to dítě.“

„Ale nejsem si jistý, zda to cítí. A je to moje zbožňování láska, o které mluví ostatní? Nebezpečí se objeví,až se Lea pokusí milovat nějakého muže láskou, která není skutečná. Pokud opravdu není, pak budou jejíděti trpět stejným klamem. Ale kromě Ley nevím, jak se miluje. Nevím, co je láska, maminko. Nevím, jak

se ucítí, jak vypadá nebo kde ji hledat.“

„Je to něco, s čím si nesmíš dělat moc starosti. Nemůžeš s tím moc manipulovat. Nech lásku a ona sinajde svou cestu v pravý čas.“

„Se mnou to tak nefunguje.“

„Miluj tak, jak umíš, Jacku,“ řekla Lucy. „Myslím, že mluvení o ní ti moc nejde. To umíme líp my ženy. Vymáte svázaný jazyk a děsíte se pokaždé, když se tohle téma objeví.“

„Mně se vyhýbá. Nikdy nemůžu říct, co o ní soudím. Myslím na lásku pořád. Proč není nějaká definicelásky? Devět nebo deset slov, které by to shrnuly, mohly se opakovat pořád dokola, dokud by to člověku

nebylo jasné?“

„Chceš ji naučit Leu?“ zašeptala Lucy. „Je to tak?“

„Ano, a neumím to. Nemám k ní klíč,“ přiznal jsem.

„Nepotřebuješ slova, Jacku. Máš k tomu všechno, co potřebuješ. Řekni jí, že láska znamená uklízet pomatce, když zvrací, převlékat jí noční košili a postel, uklidit po ní průjem na podlaze v nemocnici. Letětosm tisíc kilometrů, když se dozvíš, že je s matkou zle. Řekni jí, že láska je, když najdeš nemocnéhobratra na řece Edisto a přivedeš ho zpátky, aniž bys mu ublížil, když stokrát přivedeš domů opilého otce a

nejsi ještě ani dospělý. Řekni Lee, že to znamená vychovávat sám malou holčičku. Láska je čin, Jacku.Nejsou to řeči a nikdy nebyly. Myslíš, že doktoři a sestry nepoznají, že mě máš rád, až uvidí, co jsi dnes vnoci pro mě udělal? Myslíš, že to nevím já, Jacku?“

„Líbí se mi, když je na všechno recept, podle kterého se mohu řídit,“ povzdechl jsem. „Když existuje něco

hmatatelného.“

„V příštích několika týdnech budeš mít plné ruce práce,“ prohlásila Lucy. „Začíná to se mnou jít z kopce.Čas se krátí, Jacku. Rakovina se šíří do všech orgánů. Už je všude.“

„Pomáhá nějak víra v Boha?“

„Věř mi, že to je to jediné, co vůbec pomáhá, zatraceně,“ odpověděla.

Oba jsme se zasmáli a já jsem Lucy podepřel o polštáře, abychom mohli spolu sledovat svítání. „A už je totu zase. Řekni jí, jak jsem na tobě závislá.“

„Jsem rád, že už ta noc končí,“ poznamenal jsem.

„Tenhle víkend půjdu domů,“ prohlásila Lucy. „Ne, ne, nepokoušej se mi to rozmluvit. Udělali pro mě, comohli. Najmu si ošetřovatelky, když je budu potřebovat. Chci slyšet při umírání oceán. Taky bych chtěla,aby kolem mě byli všichni moji chlapci. Všichni.“

„John Hardin je bude muset v nemocnici dost přemlouvat,“ podotkl jsem. „Je momentálně nejznámějšíblázen ve státě.“

„John Hardin není blázen.“ Lucy obrátila hlavu ke světlu na východě. „Je to maminčin chlapeček. Myslel si,že když mě dobře schová, smrt nebude vědět, kde mě hledat.“

„Přál bych si, aby to tak fungovalo.“

Lucy prohlásila: „Možná to tak je. Vy jste tomu nedali šanci.“

A tak se matka vrátila na ostrov Orion, aby tam prožila čas, který jí zbýval. I když jsme všichni věděli, žeLucy je složitá, záhadná a těžko pochopitelná osoba, nikdo z nás přesně netušil, jak odvážná je to žena,dokud nezačala umírat. Denně nám dávala lekce v umění dobře umírat. Její dům na pláži se plnil přáteli,kteří zaskočili, aby se s ní rozloučili, a ke svému údivu zjistili, že přišli do domu, kde panuje velká radost.Ačkoli jí její původ působil dřív mnoho starostí, objevila většinu tajemství, které Jih skrývá pod cukrovoupolevou svých dam, a okouzlovala návštěvníky svou živostí. Naučila se, že podstatou každé knihy ospolečenském chování, která kdy byla napsaná, a každého platného společenského pravidla je býtpříjemná.

10. října bylo otevřeno poslední želví hnízdo této sezony a Lucy chtěla být u toho. Do Jižní Karolíny uždorazilo chladné počasí, ale kachny a husy se ještě nevydaly na cestu na jih nebo na východ. Pořád jsmese chodili koupat dvakrát denně za dům do moře a ona ráda sedávala u domu a držela doktora Pittse zaruku, když jsem vcházel do hluboké vody s Leou stojící na mých ramenou nebo když Dallas plaval přes

vlnolamy.

Přes sto lidí se shromáždilo k vyklubání želv, když Lucy s naší pomocí přišla ke hnízdu ohraženémudrátěným pletivem, které bylo přestěhováno v srpnu. Lucyini dobrovolníci tu sezonu zaznamenali naostrově vyprázdnění čtyřiceti jednoho hnízda. Čtyři tisíce šest set třicet tři malých karet se dostalo domoře.

Lucy se postavila před poslední hnízdo a zeptala se Ley: „Kolik vajec jsme sem přestěhovali?“

Lea držela její záznamník a přečetla z něj: „Sto dvacet jedno vejce, babičko.“

„Kdo to hnízdo našel?“

„Betty Sobolová.“

„Aha, Betty,“ poznamenala spokojeně Lucy. „Požádala jsem Betty, aby příští rok převzala program.Myslím, že je čas, aby se o želvy staral chvíli někdo jiný. Já bych se radši trochu prospala vedle svéhopěkného manžela místo toho, abych se za svítání plahočila tady po plážích.“

Zazněl krátký potlesk, když Lucy předala úkol Betty Sobolové, ale pak vážnost Lucyina stavu dav zase

utišila.

„Má někdo nějaké námitky proti tomu, aby želvy z tohoto hnízda vybrala Lea? Udělala bych to sama, alejsem trochu slabá. Uděláš to ještě jednou, holčičko?“

„Narodila jsem se k tomu, babičko,“ řekla Lea, poklekla do písku a začala hrabat. Všichni se naklonili, abyviděli.

Lea hrabala v prohlubenině, zpočátku velice opatrně. Pak se usmála, pohlédla na babičku a vytáhlamaličkou, zmítající se černou želvu. Dav zatleskal, když ji podala Lucy. Lucy ji prohlédla a položila dopísku v kbelíku. Lea vytáhla další tři želvy. V hnízdě praskaly skořápky, což připomínalo stovky kostek,kutálejících se po sametu. Když Lea skončila, shromáždila všechny skořápky v hnízdě a přikryla je pískem.

„Nech si jednu skořápku, Leo,“ nařídila Lucy. „A teď odnes ty želvy k moři a pusť je dvacet metrů odvody. Chceme, aby si zapamatovaly písek na tomhle ostrově.“

„Pustíme je spolu, babičko,“ navrhla Lea, a tak se vydaly s Lucy pomalu k vlnolamům, zatímco se davrozdělil a nechal je projít. Lucy ta procházka stála veškerou sílu, ale nikdo jí v tom nemohl zabránit, a takTee nesl dolů zahradní židli, aby si mohla sednout, až se želvy vydají na dlouhou a nebezpečnou cestu doAtlantiku. Jejich ploutve škrábaly o stěnu kbelíku.

Lucy podala Lee zlomenou golfovou hůl a Lea nakreslila v písku široký půlkruh, který diváci nesmělipřekročit. Uprostřed bylo volné pole pro želvičky. Lidi si stoupli bosýma nohama nebo sandály na čáru, ale

nešli za ni. Kbelík stál na písku a Lucy kývla na Leu, která ho jemně převrátila na písek, a želvičky sepustily na svých čtyřech ploutvích přes rodnou půdu do moře. Spěchaly k zářící vodě se vší energiíčistého, fungujícího instinktu. Ačkoli měly komickou chůzi, byla účelná a odhodlaná. Byl to jejichpradávný, šílený pochod. Ale tyto želvy se nesetkají s armádou mývalů nebo letkou racků nebozlověstným shromážděním krabů, kteří by na ně čekali jako tankový prapor, aby ukončili jejich cestu dovln. Těmto želvám tleskali přihlížející a pobízeli je, aby je viděli šťastně odplouvat od ostrova.

První želva, která se dostala na mokrý písek, byla pět metrů před ostatními. Když ji zasáhla vlna, udělala s

ní salto a odnesla ji nazpátek, jako vždycky. Ale malá kareta se brzy vzpamatovala, narovnala se, a kdyžji zasáhla další vlna, už plavala. Každá želva se převalila, když se přes ni přelila první vlna, ale na druhévlně už všechny velice šikovně a krásně plavaly. Vylezl osamělý krab, uchvátil jednu želvu za krk a jakoblesk ji zatáhl do svého doupěte v písku. Všiml jsem si, že Lucy také viděla střetnutí lovce a oběti, aleneřekla ani slovo. Krab byl v právu a choval se podle své přirozenosti, nechoval k želvám vůbec žádnounenávist.

Brzy vlny překypovaly lesklými krunýři želviček, které se odrážely jako eben na sněhobílé pěně. Jednazmatená želva se otočila a pustila se zpátky ke hnízdu, ale Lea ji vzala a obrátila správným směrem.Pohlédla na babičku, zda s tím souhlasí, a Lucy pokývla, že to udělala dobře. Když se všechny želvydostaly do vody, zkoušeli jsme je sledovat a dívali jsme se na jejich úhoří hlavičky, jak se vynořují k

nádechu po každých šesti nebo sedmi tempech.

Nějaký racek přilétal z jihu, odkud se vracel z denní sháňky potravy, a zkoumal pobřeží. Dav zděšeněvydechl, když se zastavil nad linií vody a pak se vrhl dolů a vynořil se s jednou karetou v zobáku. Ukouslželvě hlavu a pustil zbytek těla zpátky do moře.

„Nenávidím racky,“ prohlásila Lea.

„Ne, to ne. Dělají dobrou práci,“ opravila ji Lucy. „Ty máš prostě ráda karety.“

V týdnech, které následovaly, jsem vařil chutná jídla pro všechny, kdo se přišli s matkou rozloučit.Přicházely stovky lidí a my jsme byli dojati, že Lucyin život neproběhl u jejích sousedů z městanepovšimnutě. Jako její děti jsme věděli všechno o jejích zvláštnostech a nejistotě a také jsme znali její

velkorysou dobrotu. Továrnu na ocet ve svém charakteru zamaskovala velkými plástvemi medu na

parapetech a verandách svého veřejného já.

Přišli zástupci černochů, slavnostně oblečení, aby jí dali vědět, že si pamatují její mimořádnou odvahu

jako manželky „negerského soudce“. Poznal jsem za ten týden, že matka je génius správného gesta.

Udělala tisíce věcí, které nemusela udělat, jenom proto, že jí připadaly vhodné. Hýřila nepovšimnutými,nevyumělkovanými okamžiky, které přispívaly k tomu, aby byli lidé v životě šťastni.

Lucy nemohla pozřít jediné jídlo, které jsem pro ni uvařil, ale přesto se pyšnila, když jí přátelé vykládali,že nikdy nejedli nic tak dobrého, ani v Atlantě. Nikdo z domu neodešel, aniž bych ho nenakrmil. Zůstávaljsem na kapitánském můstku v kuchyni, protože jsem si připadal nejistý a bezmocný. Nemohl jsem sepřenést přes fakt, že budu brzy na světě poprvé bez matky, a to mě přimělo dívat se na Leu novýmaočima, když si hrála na hostitelku, zdravila lidi u dveří a žádala je, aby se zapsali do pamětní knihy. Lea mi

sdělila, že škola není tak důležitá jako pomoci babičce umřít, a já jsem se podivil, kde se v malé holčičce

vzala taková moudrost.

Jednoho dne, velmi pozdě, zvedl doktor Pitts sluchátko v obývacím pokoji a vytočil číslo. Všichni jsme byliu toho. Slyšeli jsme, jak říká: „Dobrý den, soudce,“ a poslouchali jsme, jak zve otce, aby přišel. DoktorPitts pořád ještě těžko snášel naše bouřlivé povahy, ale ujistil nás, že v následujících dnech budepotřebovat naši pomoc.

Ty dny přišly rychle. Zjistil jsem, že ačkoli jsem se připravil na matčinu smrt, nepřipravil jsem se na

podrobnosti a na to, co to ode mne bude vyžadovat. Sledoval jsem pomalý proces, kdy se mi matka stalaúplnou cizinkou, ženou zbavenou energie a života, která neopustila postel, hostitelkou, která nemohla

vstát a pozdravit hosty. Léky na utišení bolesti jí zakalily oči. Prosila Leu, aby si u ní zdřímla, a pak usnuladřív, než jí Lea stačila vůbec odpovědět. Její krevní oběh ji zrazoval a stal se nebezpečným jejímu zdraví

jako jedovatý uran. Její stav se hodinu od hodiny zhoršoval. To, co bylo dlouho pomalým a neviditelným

procesem, se ukazovalo na povrchu a zrychlilo krok. Pak začal strašlivý klus.

Některé večery vypadala lépe, ale to bylo zřídkakdy. Seběhli jsme se k ní, zoufalí z úkolu, který nás čeká,vykonat nějaký hrdinský čin výměnou za Lucyin život. Zdroj našeho života ještě doutnal. Vyrostli jsme ztoho odcházejícího těla. Byli jsme obyvatelé těla, které ji zabíjelo. Nalili jsme si něco k pití, přimkli jsme se

jeden k druhému a rozplakali jsme se na pláži, kde jsme se večer procházeli, když jsme už nemohli snéststrach ze smrti. Myslel jsem, že matka potřebuje péči a obsluhu, kterou by jí uměla dcera poskytnoutmnohem lépe než její hluční, vznětliví synové, kteří postávali kolem ní a přáli si, aby je Lucy požádala opřestěhování ledničky nebo vymalování garáže. Jako skupina jsme byli zbyteční, zneklidňovali jsme ji apřekáželi jsme. Sestry se střídaly, byly milé a výkonné. Chtěli jsme držet matku na rukou, podávat si ji odsyna k synovi, ale styděli jsme se dotýkat se jí, nedokázali jsme projevit fyzickou náklonnost a obávalijsme se, že bychom něco pokazili, když začala chřadnout a její pleť nabyla bělosti papíru.

Jednoho dne to vypadalo, že se Lucy vzchopila, a duch celého domu se s ní povznesl jako příliv, kterývyčistí bažiny po tvrdé zimě. To ráno jsem jí přinesl snídani, o které jsem věděl, že se jí nedotkne, a našel

jsem u ní Leu, kterou učila jak se líčit. Lea se zjevně špatně namalovala rtěnkou a Lucy také špatněnamalovala, ale podruhé už to dělala lépe. Položil jsem podnos a sledoval matku, jak předává mysteriózníobřad mé dceři.

„Zavři oko, když si nanášíš stíny. Pak je maličko otevři. Stíny na víčkách musí být stejné. Tak je tosprávně. Dobře. A teď parfém. Pamatuj si, že méně znamená více, když se jedná o parfém. Skunk jeskunkem proto, že se neumí mírnit. Nechám ti všechna líčidla a parfémy, které mám. Chci, aby sis na měvzpomněla, když je budeš používat. Dokončíme líčení, co říkáš?“

„Jsem pro, ale cítíš se na to?“ starala se Lea.

„Lea je moc mladá na to, aby se líčila,“ zasáhl jsem s obavou, že připomínám Lucy její vlastní chování vŘímě a vypadám moc pedantsky a rodičovsky.

„Možná,“ souhlasila Lucy. „ale není moc mladá na to, aby se naučila, jak se to dělá. Kromě toho už tadynebudu, abych ji naučila všechny důležité maličkosti. Nevyznám se ve spoustě věcí, ale pokud jde o líčení,

jsem Leonardo da Vinci. Leo, to je součást mého dědictví, toho, co po mně zdědíš, holčičko.“

Později jsem našel Leu, jak Lucy svým jasným, muzikálním hlasem předčítá dětskou knížku. Slyšel jsem,jak se do její výslovnosti vplížila Itálie, a to mě vždycky potěšilo. Posadil jsem se a poslouchal, jak Lea čte

nahlas Charlottinu síť. Četl jsem jí tu knihu tolikrát, že jsem mohl skoro mluvit s ní, slovo od slova.

Lucy se na mě usmála a poznamenala: „Nikdo mi tyhle příběhy neříkal, když jsem byla malá. Tak hezkyse při nich usíná.“

„Proč ti rodiče nečetli, babičko?“ zeptala se Lea.

„Neuměli číst, holčičko,“ odpověděla. „Já jsem to taky neuměla, dokud mě to tvůj táta nenaučil. Říkal ti o

tom?“

„Bylo to naše tajemství, mami,“ připomněl jsem jí.

„Ale copak není pro Leu dobré, aby se to o svém tátovi dozvěděla? Nebyl to jenom můj syn, byl to takymůj učitel,“ řekla Lucy a hluboce usnula.

Ten večer přijel z kláštera otec Jude a Dupree vyzvedl Johna Hardina ve státní nemocnici. Z ložnice vyšliEsther a Max a Silas s Ginny Penn. John Hardin vešel do domu, kde ve vázách začaly vadnout čerstvékvětiny. Moře za odlivu vydávalo zralejší a aromatičtější vůni, protože vítr foukal od východu. Ledarepřipravovala nápoje pro dospělé a já jsem vařil těstoviny a la carbonara, kterými bych nakrmil celýragbyový tým. V hostinském pokoji se připravoval Jude na poslední pomazání. Celý týden se modlil apostil za svou sestru. Jeho víra byla neotřesitelná. Věřil, že jakýkoli z Lucyiných hříchů má malou váhu vočích Boha, který se proplakal tímto nesnesitelným stoletím. Celý klášter vršil modlitby za Lucy. Vstoupído ráje nadnášena na oblaku chvály, doporučena a s dobrým míněním od malé čety svatých mužů,

sloužících Pánu.

Ten večer otec Jude sloužil mši. Lucy požádala, aby ji odříkal latinsky, a Dupree a já jsme při níministrovali. Francouzská okna byla otevřena a mořský vzduch vanul do místnosti jako další zájemce osvátost oltářní. Lucy poprosila bratra o modlitbu navíc za její želvy, které teď plavou k chaluhám v Sargasovém moři. Po Lucyině přijímání jsme sklonili hlavy a jeden pro druhém přijali hostii. Modlil jsem se

za ni s veškerou silou, která mi v té chvíli zůstala. Do modliteb se mi připletly slzy. Modlitby se užnevznášely jako kouř ze dřeva k výšinám světa, ale byly splaveny, promáčeny a nasákly slzami. Vzduch chutnal jako sůl, stejně jako tváře přátel a příbuzných, když mě líbali.

Pozdě v noci si Lucy zavolala mě a mé bratry. Šli jsme váhavě, jako by pro nás poslal plukovník popravčíčety. Konečně přišla soudní obsílka, přihlásil se neúprosný zákon. Připadalo mi, že tyto poslední dny, kdyjsme se s bolestí shromáždili, abychom se rozloučili s matkou, jsou jediné okamžiky, kdy prožívám život

naplno. Tee na prahu jejího pokoje zaváhal a nehýbal se.

„Nemůžu,“ prohlásil plačtivě. „Nezvládnu to.“

Když přestal plakat, ovládl se a šel za námi. V té době jsme už byli taky vyčerpaní a věděli jsme, žeumírání je práce na plný úvazek, mnohem těžší než nějaké šťastné, měkké usnutí. Stálo nás obrovskéúsilí pohlédnout na matku. Na dásních a rtech se jí objevily boláky, protože její tělo už nemělo sílubojovat s infekcemi. Odevzdala smrti všechno, co mohla, ale její tvrdé, nepoddajné tělo teď podstupovalo

krajní zkoušku. Její růžová pleť zežloutla a něco temného se jí stěhovalo k očím. Bylo to jako mlčenlivápouť, kdy jsme čekali, až promluví. Dallas jí podal sklenici vody a ona při pití bolestně stáhla tvář. Kdyžpostavil sklenici zpět na stolek, byla potřísněna krví.

Matka se pokusila promluvit, a John Hardin, netrpělivý ve vážné atmosféře, spustil: „Nevěřila bys, co seprávě stalo, maminko. Přišel doktor a řekl nám: ‚Lucy bude zítra ráno taková, jako obvykle.‘ Smál se aříkal, že nechal udělat pár dalších zkoušek a zjistil, že to nakonec nebyla leukemie. Konečně vyklopilskutečnou diagnózu. Je to jenom nachlazení nebo přinejhorším psoriáza. Prý budeš příští týden hrát golfna třicet tři jamek. No tak, kluci, usmějte se.“

Dupree pokrčil rameny a prohlásil: „Udělal jsem velkou chybu, že jsem ho přivezl na propustku.“

„Pš,“ zašeptala Lucy. „Chci vám něco říct.“

Ztichli jsme, takže bylo slyšet jen moře a jednotlivé vlny na pláži.

„Udělala jsem pro vás to nejlepší, co jsem mohla, chlapci. Chtěla bych, abych to udělala líp. Měli jste senarodit v domě královny.“

„To jsme se narodili,“ promluvil Dupree sotva slyšitelným hlasem.

„To je zatracená pravda,“ potvrdil Dallas.

„Pš,“ pokračovala Lucy. Museli jsme se k ní naklonit, abychom ji slyšeli. „Měla jsem vás mít víc ráda améně vás potřebovat. Byli jste to jediné, co jsem kdy dostala zadarmo.“

„Mami, mami, mami,“ rozplakal se John Hardin a se vzlykáním klesl na kolena. Lucy upadla do kómatu a

slyšela přitom to slovo, které jsme se všichni naučili jako první. Moje matka mi uklouzla do noci.

Lucy trvalo čtyřicet hodin, než zemřela. Byli jsme skoro pořád u ní. Lékaři a sestry přicházeli a odcházeli,zkoumali její životní funkce a ulehčovali jí, jak mohli. Její dýchání se změnilo v mučivý, zoufalý zvuk. Bylto trhaný, hydraulický hluk a stal se pro mě jediným na zemi.

V těch posledních hodinách jsme ji často líbali a říkali jí, jak ji máme rádi. Pak jsem jí začal číst nahlasLeiny dětské knihy. Prožila dětství bez pohádek, a tak jsem jí v poslední dnu jejího života četl knihy, okteré přišla. Vyprávěl jsem jí o medvídkovi Pú, o želvě Yertle, vzal jsem ji do Krajiny divokých věcí,představil jsem ji Petru Králíkovi a Alence v říši divů. Střídali jsme se a četli jsme jí Pohádky bratří Grimmů

a úplně naposledy Lea chtěla, abych Lucy vyprávěl všechno o skvělé fence Chippi, jak jsem to vyprávěl jív letech exilu v Římě.

K pobavení svých bratrů jsem vyprávěl Leiny oblíbené příběhy s Chippie, a kupodivu je v určitémokamžiku síla těch příběhů strhla. Díval jsem se, jak se Lea střídá u nich na klíně, a napadlo mě, jak musíbýt báječné mít kupu milujících strýčků a moci si mezi nimi vybírat.

Hodinu před tím, než Lucy zemřela, jsem vyprávěl poslední příběh o tom skvělém psovi, který zemřel drive, než ho John Hardin a Tee pořádně poznali.

„V pěkném domě na pěkném ostrově, v pěkném státě Jižní Karolína se žena jménem Lucy připravovala na

poslední cestu. Už se rozloučila a dala si do pořádku všechny záležitosti. Políbila na rozloučenou svojivnučku Leu a naučila ji, jak si má lakovat nehty a jak se má líčit. Její synové se kolem ní shromáždili aona je všechny potěšila, když vybrala pravá slova na to, aby na ni s láskou navždy vzpomínali. I když byljejím zdaleka nejmilejším synem Jack, byla v tom okamžiku odchodu stejně milá ke všem.“

Dokonce i John Hardin se té narážce dobromyslně zasmál.

„Trvalo jí dlouho, než umřela, protože tolik milovala zem a své město a svou rodinu. Ale když to všechnoopustila, s úžasem vylétla ze svého těla a vznesla se nad dům a moře. Dívala se dolů na Měsíc a hvězdy a

Mléčnou dráhu a byla od těla osvobozená. Cítila, že má křídla a létá a je krásná, když se otáčí ve světlehvězd, které míjí.

Pak se dostala na místo, o kterém slyšela. Bylo to pole plné divokých květin, obklopené horami,krásnějšími než Blue Ridge, vyššími než Alpy. Lucy se nikde necítila tak doma jako tam. Bylo to místo,

které znala, ale ne jménem.

Pak nad sebou uslyšela zahřmít hlas. Věděla, že to je hlas boží. Byl přísný, ale příjemný. Čekala na jehosoud s důvěrou a nadšením. Její vnučka Lea ji na tu dlouhou cestu domů nalíčila a Lucy věděla, ževypadá pěkně před Bohem, který ji stvořil.

Ale za ní se ozval jiný hlas a ten ji polekal. Lucy se otočila a spatřila satana a jeho armádu zlých duchů,jak jdou přes pole a žádají ji jako své vlastnictví. Satan měl hnědofialovou barvu, byl ošklivý a tancoval za

Lucy, takže cítila na krku jeho horký dech.

Satan zařval: ‚Je moje. Žádám ji do pekla. Zaslouží si svoji porci pekelného ohně. Ty s ní nemáš co dočinění a já žádám, co mi patří.‘

‚Pomalu, satane,‘ ozval se hlas Páně. ‚Tohle je Lucy McCallová z Waterfordu. Na tuhle ženu nemáš vůbecžádný nárok. Ačkoli chceš každou duši, která sem přijde, tuhle sis nezasloužil‘

‚Stejně o ni žádám, Pane. Na zemi mnoho trpěla a je zvyklá na bolest. Bolest je to, co zná nejlépe. Bezutrpení by si nikdy nepřipadala jako doma.‘

Ale Lucy bojovala statečně. Cítila, jak jí hrdlo tiskne satanova ruka, a když se pokusila promluvit, nemohla

najít slova. Zjistila, že ji táhnou z voňavého pole s divokými květinami. Myslela si, že byla odsouzena dopekla na věčnost, když vtom něco uslyšela…“

„Vím, co uslyšela.“ vykřikla Lea.

„Co?“ zeptali se její strýcové.

„Uslyšela: ‚Vrrr, vrrr.‘“

„Odkud ten zvuk pocházel?“ zeptal se Dallas.

„Byla to skvělá Chippie,“ odpověděla Lea. „Zrovna v poslední chvíli. Zachránila to. I když to pán Bůh

nedokázal. Je to tak, tati?“

„Chippie měla bílé tesáky jako vlk. Tlamu měla naježenou a černé svalnaté tělo jako panter. Kráčela ksatanovi. Ostatní zlí duchové se s hrůzou stáhli, ale satan ne. Chippie se na nepřítele nikdy nevrhla stakovou zuřivostí. Měla žluté oči a plížila se za kořistí. Přikrčila se, připravená skočit na zdroj všeho zla.Přišla pozdravit ženu, která ji našla jako toulavého psa, vzala ji k sobě do domu plného dětí, krmila ji,hladila po kožichu a měla ji ráda tak, jak pes potřebuje.

‚Ha!‘ vykřikl satan. ‚Myslíš, že se bojím psů?‘

Oslovil samotného Boha, ale Lucy pořád držel.

„,Ne. Nemusíš se bát psů,‘ odpověděl Pán Bůh, ‚jenom toho jednoho.‘

‚Proč toho? Takového voříška?‘

‚Protože jsem ho poslal. Ten pes koná mou vůli,‘ odpověděl pán Bůh.

A kníže temnot pustil Lucy a vrátil se do svého ohnivého domu.

Lucy padla na kolena a líbala Chippie a na oplátku se od ní nechala olizovat. Pak ji pes vedl mezi

květinami ke světlu.“

Té noci Lucy umřela, když jsme s bratry stáli kolem ní.

Když druhý den ráno přijel majitel pohřebního ústavu, její noční košile byla pořád ještě mokrá od slz jejích

pěti synů, dvou manželů, jednoho bratra a vnučky Ley McCallové. Když přestala dýchat, vypadalo to, žese svět zastavil, ale příliv byl na cestě do řek a průlivů a na horizontu se objevilo ohnivé slunce. Prvnívýchod slunce, který Lucy neuvidí od té doby, co spala v domě na pláži.

Při pohřební mši bylo slyšet, že celé město truchlí. Jejích pět synů a bývalý manžel, soudce, přinesli před

oltář krásnou, naleštěnou rakev, kterou jí vyrobil její syn John Hardin. Byl šedivý, zamračený den a doktor

Pitts celý obřad plakal, stejně jako Dallas, Dupree, Tee, John Hardin, můj otec a já. Jedno oko mezi námi

nezůstalo suché. Lucyina láska nás zavazovala a spojila, čišela z nás její něha. Opustila nás zraněné abezmocné, na kolenou. Pohřbili jsme ji s bratry na hřbitově a dlouho jsme tam s ní mluvili, jako by násmohla slyšet. Ztratil jsem navždy slovo „matka“ a nemohl jsem to unést.

Když jsme vyslechli kondolence celého města, které se shromáždilo v domě na ostrově Orion, unavenýtruchlením a vyčerpaný úsilím se usmívat jsem si oblékl plavky a šli jsme si s Leou zaplavat do moře.Voda byla teplá a hedvábná a Leiny vlasy se třpytily jako tulení srst, když mi skočila z ramen do vody anechala se unášet obrovskými vlnami ke břehu. Mluvil jsem málo, ale nacházel jsem útěchu anezmenšené potěšení ve fyzickém pohybu při plavání, v síle příboje a vlnění oceánu. Lea se už naučilaplavat jako vydra, házet síť na garnáty tak dobře jako já a uměla už jet slalom za člunem na vodníchlyžích. Stalo se z ní děvče od moře. Přitiskl jsem ji k sobě, když jsme odpočívali na vlnách dvacet metrůod břehu.

„Podívej, tati,“ upozornila mě, „Ledare nás volá.“

Na břehu stála Ledare, pořád ještě smutečně oblečená do černých šatů s perlami, ale teď bosá, a mávala

na nás. Plavali jsme k ní.

Když jsme doplavali ke břehu, Ledare nám ukazovala něco v ruce. „Tohle přinesla Betty Sobolová. Někdoji našel, jak se motá po golfovém hřišti. Betty si myslí, že byla ztracená několik dní.“

Otevřela dlaň a na ní ležela malá kareta, ale úplně bílá, první albín, kterého jsem kdy viděl. Nehýbala se a

Ledare řekla: „Betty si myslí, že je možná mrtvá. Chtěla vědět, jestli byste ji s Leou nevzali do hloubky.Jestli je naživu, tak by prý asi nepřežila ten příboj.“

Vzal jsem želvičku do ruky a držel jsem ji v dlani jako kapesní hodinky. „Nejeví žádné známky života,“ řekl

jsem.

„Dáme ji do vody, tati,“ prohlásila Lea. „Poplaveme tak hluboko, jak budeme moci.“

Vzal jsem Leu na ramena a vydali jsme se k silným vlnám. Pevně jsem se napínal, když se mi rozbíjely ohruď. Podal jsem želvu nahoru Lee a řekl jsem jí, aby ji držela vysoko nad hlavou, daleko od vln.

„I kdyby nebyla naživu, Leo, může se stát součástí potravinového řetězce,“ řekl jsem jí.

„Výborně, tati, součástí potravinového řetězce.“

Chůze proti příboji byla obtížná, ale když jsme se dostali za vlnolamy, Lea mi podala bezvládnou želvu.Naposledy jsem si ji prohlédl, vzal jsem ji a ponořil do příjemně teplých vod Atlantiku. Po několikaokamžicích jsem cítil, jak se pohnula. Pak jsem ucítil zážeh života, když začala pohybovat všemi čtyřmi ploutvemi a v každé buňce jejího těla se probudila životní síla nebo instinkt.

„Je živá,“ vykřikl jsem na Leu a pustil jsem želvu na hladinu. Plavali jsme s Leou vedle ní, když bílá karetanabrala směr, nadechla se a zmizela nám z očí. Šlapali jsme vodu a uviděli, jak se dva metry od násvynořila malá bílá hlavička a zase zmizela. Plavali jsme za ní, dokud jsme se nedostali tak daleko, až jsemnestačil. Pak jsme se vrátili ke břehu, kde nás čekala Ledare.

Epilog

Nadcházející léto jsme se s Ledare Ansleyovou v Římě brali a pozvali jsme na svatbu všechny, které jsmeměli rádi. Když jsme psali pro Mika Hesse scénář, na který si nás najal, zjistili jsme, že nemůžeme žítjeden bez druhého. Když jsem se jí konečně zeptal, jestli si mě chce vzít, zjistil jsem, že Ledare s Leou užv Charlestonu vybraly svatební šaty. Ledare už měla připravený seznam hostí a napsané oznámení donovin. Jediná osoba, kterou překvapilo, že jsem se do Ledare zamiloval, jsem byl já sám. Dlouhou dobujsem prožíval utrpení a nebezpečí, které nahlodá i tu nejsilnější lásku. Chtěl jsem si být absolutně jistý.

Zeptal jsem se jí na to na večírku, který jsme pořádali pro Jordana Elliotta den předtím, než měl nastoupit

trest ve vězení v pevnosti Leavenworth. Byl odsouzen na pět let za zabití a zlovolné zničení státníhomajetku. Hlavní prokurátor chtěl poslat Jordana do vězení na dvacet let za vraždu, ale Capers Middletonvypracoval obhajobu a přesvědčil federální úřady, že celý klášter může dosvědčit Jordanovo bohulibéchování, kdyby došlo k procesu. Generál Rembert Elliott se přestěhoval do Kansasu, aby byl celou dobuvěznění synovi nablízku. Během vyšetřování generál syna chránil na každém kroku. Každý den honavštěvoval ve vězení a vznikl mezi nimi hluboký vztah. K jejich překvapení a potěšení přišli na to, jakhluboké přátelství může vzniknout mezi otcem a synem přes všechny rány a nepochopení v bolestnéminulosti. Našli se navzájem v troskách svých životů, přilnuli k sobě a smířili se i přes své udivující rozdíly.

Večer před svatbou jsme šli s Ledare na Janiculum. Pod námi se rozkládalo starobylé, zamlžené město vtajemném a rušném bzukotu jako úl, než se na vrcholcích západních pahorků objeví poslední paprskyslunce. Tam dole, mezi bledými světly, která se rozsvěcovala jedno za druhým, se připravoval poslednívečírek, kterého se účastníme, než se staneme manžely. Rozhodl jsem se, že Janiculum je pravé místo na

to, abych dal Ledare Shylin dopis. Vysvětloval některé věci jasně a přesně, jak bych je nikdy nedokázalvyjádřit. Před dlouhou dobou jsem si u soudu vybojoval právo vychovávat Leu poté, co mě Foxovizažalovali o poručnictví své vnučky. Hluboce se mě to dotklo a zaslepilo mě to. Zapamatoval jsem si, žejsem kdysi znal cit, který v životě pozná nebo pocítí nebo po něm třeba jen zatouží jenom málo žen amužů. To byl důvod, proč jsem mohl Shylu nechat jít, ale nikdy jsem se s ní nerozloučil. Teď, večer předsvou svatbou s Ledare, jsem to musel zlomit a dovolit jí, aby její láska zahojila moje zraněné jižanské

srdce.

„Tak tady je,“ poznamenala Ledare, když jsem jí dopis podal. „Ten slavný dopis.“

„Zaslouží si být slavný, uvidíš.“

„Kdo ho četl?“ zeptala se.

„Soud Jižní Karolíny a teď ty,“ odpověděl jsem. „Nedám ho Lee moc brzy. Už toho měla dost.“

„Já už teď na tebe se Shylou žárlím, na všechno, co bylo mezi vámi,“ řekla Ledare. „Bude to ještě horší?“

„Vysvětlí se to. Část je psaná o tobě.“

„O mně?“

„Uvidíš.“

Ledare vytáhla dopis opatrně z obálky. Byl napsán rychle a nějakou dobu jí trvalo, než si zvykla nazvláštnosti Shyliny utrápené, spěchající ruky.

Milý Jacku!

Nemělo by to takhle skončit, ale musí, má lásko, přísahám, že musí. Vzpomeň si na ten večer, kdy jsmese do sebe zamilovali, když se ten dům zřítil do moře a my jsme poznali, že se nedokážeme jedendruhého nedotýkat. Tehdy jsme si nedokázali představit, že bychom milovali někoho jiného, protože jsmev sobě té noci zažehli oheň. A vzpomínáš na tu noc, kdy jsme počali Leu v posteli v nejvyšším patřehotelu Raphael v Římě? To bylo pro mě to nejlepší, protože jsme oba chtěli dítě, a protože jsme všechnabláznovství a zoufalství našich životů chtěli změnit v něco, co by obsahovalo naději. Když jsme oba mělipravdu, Jacku, mohli jsme zapálit svými těly celý svět a udělat jej dokonalým.

Neřekla jsem Ti, proč jsem Tě s Leou opustila, ale říkám Ti to teď. Je to zase bláznivé. A tentokrát ažpříliš. Ta žena se vrátila. Vrátila se paní s mincemi, žena, o které jsem Ti vyprávěla, když jsme byli děti.Když jsem byla malá, přišla, dívala se na mě a litovala mě, ale tentokrát se vrátila a je krutá. Tentokrátmluví hlasy Němců a plive na mě proto, že jsem Židovka. Jako dívka jsem nemohla snést, co moji rodičevytrpěli, Jacku. Jejich bolest se mě dotkla jako nic jiného na světě. Ráno jsem se probouzela do jejichnevysloveného zármutku, do jejich války se světem, kterou nemohou vysvětlit žádná slova. Nesla jsem vsobě jako dítě jejich bolest, sála jsem ji s mateřským mlékem, sytila jsem se jí, proudila mi v krvi jakoúlomky a krystaly. Nikdy jsem nebyla dost silná na to, abych se vyrovnala se strašným příběhem svýchrodičů. Mučí mě, co museli vytrpět, dojímá mě to, ničí mě, jak jsem proti tomu bezmocná.

Žena s mincemi mě teď volá, Jacku, a já jejímu hlasu nemohu odolat. Nemám zašité žádné mince doknoflíků na šatech, abych si vykoupila cestu nebo někoho uplatila. Volají mě koncentrační tábory. Mámčerstvé tetování a dlouhá cesta v dobytčím voze je za mnou. Zdá se mi o cyklonu B. Musím ten hlasposlechnout, Jacku. Až skočím z mostu, jenom dopadnu do jámy s vyhladovělými a rozbitými těly šestimilionů Židů. Když k nim skočím, nepřestanou mě pronásledovat. Těla mé matky a otce leží mezi nimi.Neměli ani tolik štěstí, aby mohli umřít. Vždycky se mi zdálo o tom, že patřím do té jámy. Tam budu nasprávném místě. Budu Židem, který tahá zlaté zuby mrtvým, Židovkou, která nabízí své vyhublé tělo namýdlo, aby se umyli vojáci říše, kteří bojují na ruské frontě. Je to šílenství, Jacku, ale je skutečné.Vždycky to byla ta nejskutečnější věc, kterou jsem žila. Prosím Tě, abys mi to prominul.

Ale Jacku, milovaný Jacku, jak můžu Tebe a Leu opustit? Jak mám říct ženě s mincemi o tom, že Vás obatolik miluji? Ale ona nestojí o mou lásku, stojí o můj život. Má tak svůdný a sladký hlas a umí dobře lákat.Ví, že nemohu milovat nikoho, když je moje země zemí proměn, posedlosti, pláče a ničení.

Bude to nejlepší, Jacku, nejlepší pro mě. Až odejdu, prosím Tě, řekni o mně Lee všechno. Vyprávěj jí otom dobrém. Dobře ji vychovej. Miluj ji za nás oba. Rozvesel ji, jako bych to dělala já. Najdi v sobě

matku, Jacku. Je tam a je to dobrá matka. Spoléhám na Tebe, že ji najdeš a vychováš Leu tou milejší a

měkčí částí sebe sama. Udělej to, co bych měla udělat já, Jacku, a nenech si v tom nikým bránit. Uctívejmě a vzpomínej na mě tím, že budeš mít rád naše dítě.

A Jacku, miláčku, určitě jednou potkáš jinou ženu. Už teď ji mám ráda, vážím si jí a závidím jí. Bude mítmého milého manžela a já bych se poprala s každou ženou na světě, kdyby se mi Tě pokusila odvést.Pověz jí to a pověz jí o mně.

Řekni jí, co říkám teď Tobě, Jacku. Chci, aby sis to zapamatoval:

Čekám na Tebe. Čekám na Tebe v tom domě, který si vzalo moře té noci, kdy jsme se do sebe zamilovalia poznali, že se naše osudy sešly. Miluj tu ženu a buď jí věrný, ale řekni jí, že připravuji ten dům na Tvůjpříchod. Čekám tam na Tebe, Jacku, zatímco čteš tento dopis. Je to na dně moře, plavou tu andělé avykukují za skříněmi. Budu čekat na Tvoje zaklepání, otevřu dveře a vtáhnu Tě do místnosti, kde jsmetančili na pláži a líbali se na koberci a kde jsi se odvážil do mě zamilovat.

Ožeň se s hodnou ženou, Jacku, ale ne tak hodnou, aby ses nechtěl vrátit ke mně do našeho domu nadně moře. Doufám, že bude hezká a že bude milovat naši dceru tak jako já. Ale řekni jí, Jacku, že jí Těnedávám úplně. Dovolím jí, aby si Tě na chvíli půjčila. Teď už jdu, ale budu na Tebe čekat v tom domě

pod vodou.

Nařizuji Ti, Jacku, jako poslední výkřik mé duše a mé nehynoucí lásky k Tobě, ožeň se s báječnou ženou, ale řekni jí, že já jsem Tě vyzvala k tanci. Řekni jí, že poslední tanec si musíš schovat pro mě, miláčku.

Tvoje Shyla

Ledare si dopis třikrát přečetla, pak ho pečlivě složila a podala mi ho zpátky. Několik okamžiků mlčela a

snažila se zadržet slzy.

„Neumím tě milovat tak jako Shyla, Jacku,“ řekla konečně. „Nejsem na to stavěná.“

„Byla chyba, že jsem ti ten dopis ukázal,“ odpověděl jsem.

„Ne, to ne.“ Vzala mou ruku do svých dlaní a políbila ji. „Je to krásný dopis, srdcervoucí. Jako tvoji

nevěstu mě trochu odrazuje. Nedokážu na něj odpovědět.“

„Já taky ne,“ souhlasil jsem. „Jistým způsobem jsem byl zajatcem toho dopisu. Plakal jsem pokaždé, kdyžjsem ho četl. Před pár lety jsem přestal plakat.“

„Pojďme dolů a snažme se žít pořádný život, Jacku,“ navrhla Ledare. „Budeme se milovat, jak nejlípumíme. Ale Shyla může mít poslední tanec. Zasloužila si ho.“

Jordan nám poslal dlouhý dopis z vězeňské cely v Leavenworthu, požehnal našemu manželství a slíbil, žeza nás bude ve vězení v den naší svatby sloužit mši. Zjistil, že v něm cely nevzbuzují žádný strach, adisciplína ve vězení mu připadala skoro uvolněná poté, co tak dlouho dodržoval přísná pravidla trapistů.Psal, že mu vedení věznice povolilo zastávat ve vězení kněžský úřad a uspořádat kurzy teologie a filozofiepro spoluvězně. Psal, že ho bolí za celé lidstvo, když vidí tolik lidí prožívat velké a neustálé utrpení, a žeho znepokojuje, že tak málo z nich se umí modlit za útěchu ve svém utrpení. Nebylo to tím, že ostatnívězni by byli bezbožníci, ale Jordana zneklidňovalo, že jejich víra v Boha jim poskytuje tak málo útěchy.Vyprávěli mu o otupující prázdnotě svého života v Americe. Jejich duše byly smutné a nevyvinuté. Neměližádné sny a oči měli prázdné a zaskočené. Jordan ještě nepoznal tolik lidí, kteří by tak zoufale potřebovali

duchovní útěchu.

V jednom dopise napsal, že je velmi šťasten. Doba strávená ve vězení ho vrátila do světa a utvrdila jej vjeho odevzdání se kněžskému poslání. Potvrdila a posílila jeho rozhodnutí. Změnil si Leavenworth v křídlosvého kláštera a do mnoha spoluvězňů vlil podivnou zářivou krásu záměrné trapistické samoty. Psal, že se

často modlí a dělá, co může nejlepšího, aby zmírnil zločin, který spáchal, když byl horkokrevnýmmladíkem a podobně jako celá země se rozštěpil. Denně se modlil za klid duší mladých lidí, které siceneúmyslně, ale přece jen zabil. Vzkazoval nám také pozdrav a požehnání a dotazoval se, jestli nás budesmět oddat znovu, až se dostane z vězení.

Poslal jsem mu tentýž den telegram, že bychom se s Ledare ani nepokládali za muže a ženu, dokud

osobně nepožehná našemu svazku.

Druhý den, ráno před svatbou, jsme si s Leou vyšli na Piazza Farnese a vydali jsme se na procházkuhnědými, třpytícími se uličkami města, kde prožila většinu svého dětství. Chtěl jsem strávit poslední ráno

sám se svou dcerou a Ledare to naprosto pochopila. Jestli to bylo správné, pomyslel jsem si, když jsem

kráčel s Leou ruku v ruce, láska mezi námi obsahuje prvky něžnosti a důvěry a tajného porozumění, které

ji odlišují od ostatních forem lásky.

Od té doby, co jsem slyšel příběhy George a Ruth Foxových, často jsem se přistihl, že se dívám na Leu apokouším se představit si, jak ji někdo naloží do dobytčího vagonu nebo jí oholí hlavu, než bude musetklopýtat do plynové komory, nebo jak s hrůzou zvedá drobné ruce, když ji nutí pochodovat přes vesnici kčerstvě vykopané jámě, kde na ni čeká kulomet. Opájel jsem se krásou své dcery a věděl jsem, že bychzabil každého na světě, kdo by chtěl mému dítěti ublížit. Nemohl jsem snést pomyšlení na to, že svět bylkdysi tak zlovolný, aby pronásledoval a hubil děti, jako by byly obtížný hmyz nebo škodná. Lea McCallová,

dcera Židovky, by byla jen černý popel, vznášející se nad polskými horami, kdyby se narodila o padesátlet dříve, myslel jsem si a držel jsem ji tím pevněji.

To ráno jsem Lee vyprávěl příběh Ruth Foxové a její bolestné přežití za druhé světové války. Popsal jsemjí vyvraždění Ruthiny rodiny, její útěk do katolického odboje a úkryt v klášteře, odkud ji zázračně vykoupilŽid Hrdina a nechal ji dopravit z válkou sužovaného Polska do Waterfordu v Jižní Karolíně. Poprvé v životějsem pověděl Lee o šatech, které její prababička ušila pro svou dceru Ruth, a jak ta už dávno mrtvá žena

schovala osm zlatých mincí, potažených látkou jako knoflíky, kterými se Ruth vykoupila.

Když jsme procházeli kolem tmavých obchodů, cítil jsem, jak se mě znovu zmocnila síla toho příběhu.Vyprávěl jsem Lee, jak Ruth schovala ty šaty s mincemi za oltář, kde stála Panna Marie s korunou jakokrálovna andělů, a jak se její babička modlila k té ženě, o které věděla, že se narodila jako Židovka vPalestině před dvěma tisíci let. Řekl jsem jí, že Ruth celý život věřila, že Panna Marie vyslyšela modlitbyžidovské dívky, která ji prosila o přímluvu v kostele ve válkou zničeném Polsku. Ruth nazvala tu sochupaní s mincemi a ten příběh hluboce poznamenal Leinu matku Shylu na celý život.

Na Ponte Mazzini nad Tiberou jsem Lee ukázal náhrdelník s mincí, který Shyla nosila každý den svého

života, kromě posledního. Ve své poslední vůli výslovně uvedla, že má řetízek dostat Lea, až bude doststará na to, aby ten příběh mohla slyšet. Důvěřovala mi, že odhadnu správnou chvíli.

„Když skončila válka, Ruth zůstaly na šatech tři mince. Nechala z nich udělat náhrdelníky. Jeden nosísama. Teta Marta má druhý. A tohle byl náhrdelník tvojí matky, Leo. Měla ho moc ráda. Chtěl bych, abysis na ni vzpomněla pokaždé, když si ho budeš brát. A vzpomeň si taky na to, co prožila tvoje babička.“

Lea si navlékla Shylin náhrdelník a měla krk a ramena tak hezké jako její matka. Začal jsem si všímatprvního nesmělého zrání v ženu. Dojalo mě to i polekalo zároveň. Modlil jsem se, aby Lea měla to štěstí,že se zamiluje do muže naprosto odlišného ode mě. Do méně pronásledovaného muže, kterého nebudemučit tolik zlých duchů, který bude mít rád smích a hovor a bude vrozeně veselý a radostný.

„Budu ho nosit každý den, celý život, tati,“ slíbila Lea.

„Tvoje maminka by z toho měla radost,“ řekl jsem. „Měli bychom se vrátit, holčičko. Musíš mi dneska

pomoci oženit se.“

Lea prohlásila: „Nemůžu se dočkat. Už je čas, abys mi opatřil maminku, nemyslíš?“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Myslím. A mimochodem, Leo, děkuju ti, že jsi taková, jaká jsi. Jsi to nejmilejší,nejhodnější a nejhezčí dítě, jaké jsem v životě poznal, a taková jsi byla od prvního dne, kdy jsme si těpřinesli z porodnice, až doteď. Nemám na tom vůbec žádnou zásluhu, neudělal jsem nic, jenom jsem tě s

naprostým obdivem a úžasem pozoroval.“

„Musíš si trochu důvěřovat, tati,“ poznamenala Lea a prohlížela si zlatou minci na konci řetízku. Pak na měznovu pohlédla. „Nevyrostla jsem sama. Ty jsi mě vychoval.“

„To byla pro mě radost, holčičko.“

Pozdě odpoledne se naše svatební společnost shromáždila na Kapitolu, na náměstí, které navrhlMichelangelo. Sbíraly se bouřkové mraky a lehký vítr z Apenin se náhle změnil na prudký a na dlažebníchkamenech zatančily plachty novin. Na zasklených tabulích na vnější zdi staré budovy, která byla částečněmuzeem umění a částečně svatební kaplí, visely ohlášky více než padesáti dvojic. Sem přicházeli Římané,aby si nechali městem Římem legalizovat své sňatky. Ohlášky byly napsané starosvětským, okázalýmpísmem. Všude kolem nás stály hloučky lidí. Krásné římské nevěsty se svými černovlasými, nervóznímiženichy uprostřed radujících se rodin. Všichni čekali, až na podmračené piazze zazní jejich jméno.Rozhlédl jsem se kolem a pomyslel si, že lidské plemeno vypadá pěkně. Pokusil jsem se přijít na něco, coby bylo krásnější než ženy, a na nic jsem nepřišel. Řeklama našeho živočišného druhu byla jako tanec

naprosté radosti.

Když konečně zavolali naše jména, shromáždění přátelé a příbuzní, kteří přijeli do Říma na svatbu, spustili

jásot. Z Waterfordu přijela velká a hlučná skupina lidí už týden před svatbou a připomněla mi, že nasvětě neexistuje divočejší stádo než skupina Jižanů na cestách. Pískali a křičeli, když jsme kráčeli dovelkého sálu, který byl cítit kůží a starým sametem a jehož vznešený vysoký strop umlčel každého.Procházeli jsme kolem vážných mužů, elegantních a lhostejných jako lamové, kteří povedou obřad azanesou jej do análů Říma.

Jihokarolíňané se shromáždili na levé straně uličky a moji římští přátelé zaujali místa vpravo. Byla tamLeina učitelka, suor Rosaria, která seděla vedle Parise a Lindy Shawových a poslala mi polibek. Ukloniljsem se bratrům Raskovicům a zamával číšníkovi Freddiemu, který v poledne opustil Da Fortunata, abymohl být přítomen naší svatbě. Bylo tam i několik lékařů, kteří o mě pečovali po masakru na letišti.

Z Benátek přijela Marcella Hazanová s přítelem a Giuliano Bugialli přijel hned poté, když skončil veFlorencii svůj týdenní kurz vaření. Sešli se tu žurnalisté a výborní kuchaři, aby společně oslavili svatbujednoho z nich. Rychle a mlčky jsem je přelétl pohledem a představil jsem si, že by se na téhle straněkaple dalo napočítat aspoň třicet kuchařských knih. Kdyby při naší svatbě vybuchla bomba, myslím, že byse změnily stravovací návyky poloviny světa.

Ledare posílala polibky malému hloučku z Jižní Karolíny. Bratři s rodinami přijeli před dvěma týdny apodnikli okružní cestu po Itálii, kterou jsem jim zařídil. Matka Ledare se usmívala na stranu, kde stál římští

usedlíci, pokynula jim prstem a protáhle pravila: „Ciao všichni.“ Přivezli s manželem děti Caperse aLedare. Byl tam i Žid Hrdina s manželkou Esther, společně se Silasem a Ginny Penn, která se nečekaněnaprosto zotavila ze zlomeniny kyčle. V Římě byla mrzutá, protože si myslela, že Italové mluví cizímjazykem jen proto, aby byli zajímaví a rozčilovali ji. Vzadu seděl doktor Pitts s Celestine Elliottovou, kterástále ještě nemluvila s manželem poté, co nechal Jordana zavřít do vězení. Přijely i tři spolubydlící Ledarez univerzity s manžely. Mike dorazil pozdě a přivedl bolestně krásnou herečku Saundru Scottovou, kteráse později stala jeho pátou manželkou. Shylina sestra Marta seděla v první řadě se svým snoubencem zAtlanty.

Můj otec na svatbě nebyl a poslal nám krátký vysvětlující dopis: „…protože jsem pořád ještě opilec apravděpodobně budu už navždycky. Nemůžu přijet, Jacku a Ledare, a je to ode mě neomluvitelné. Prostěnemůžu. Můj svatební dar pro vás je ten, že na svatbě nebudu uvádět nikoho do rozpaků. To je tonejlepší, co můžu udělat.“

Městský úředník, který obřad vykonával, si odkašlal a pokynul nám, že začneme. Lea s kyticí se postavilavedle nás v bílých hedvábných šatech, ve kterých její dlouhé vlasy připomínaly černý plamen na ramenou.

Na nahém hrdle měla Shylin náhrdelník a profil cara Mikuláše ostře vystupoval ve stínu jejích klíčníchkostí.

Sklonil jsem se, abych ji políbil, a byl jsem překvapen, když jsem uviděl na její tváři slzy. „Proč pláčeš?“

„Protože jsem šťastná, hlupáčku,“ odpověděla.

Ledare a já jsme zaujali místa na dvou pozlacených, umně vyřezávaných židlích. Vedle nás seděli svědeka svědkyně, jejichž výběr se stal trochu předmětem sporu.

Vybrali jsme si George a Ruth Foxovy, a když obě naše rodiny začaly mít námitky, řekli jsme jim, že o tom

nehodláme diskutovat.

Byl to nápad Ledare, a když mi ho svěřila, vhrkly mi do očí slzy. Ledare měla celoživotní cit pro správnégesto a zdvořilost v pravý čas. Chápala strašnou a nevýslovnou potřebu smíření a hojení ran v našemživotě. Řekl jsem Ledare, co Foxovi za války zkusili a jak se mě dotklo, že jsem se to dozvěděl tak pozdě.Když Ledare požádala Shylinu matku, aby jí šla za svědka na svatbu, bylo to jako vyhlášení čisté lásky kLee. A to, že jsem já požádal George Foxe, aby šel za svědka mně, snad zahojí některé staré rány a jizvymezi námi. Také se tím vnese do těchto významných události Shylin duch a každému to připomene, kolikudálostí a neštěstí vedlo k báječnému okamžiku, kdy jsme se s Ledare na zbytek života zaslíbili jeden

drahému.

Ledare a já jsme potom vstali, pohlédli na sebe a oběma se nám líbilo, co jsme viděli.

Když nás úředník prohlásil za manžele, naši přátelé a příbuzní vstali a vestoje nám tleskali, zatímco jsem

Ledare líbal.

Vrátili jsme se všichni na Piazza Farnese ke svatební hostině na terase mého bytu. Potom bratři přineslimagnetofonové pásky plné karolínské plážové hudby. Karolíňané učili Římany ten večer shag a slavnostpokračovala až do dvou ráno. V překvapivé ukázce uhlazené diplomacie Dallase, Dupreeho a Teehonenapadlo zahrát Save the Last Dance for Me, Poslední tanec pro mě. Ale od té chvíle vykládali v JižníKarolíně každému, že zavedli do Itálie americkou plážovou hudbu.

Naléval jsem koňak posledním hostům, když mi Ledare přišla říct, že se svými dvěma dětmi odveze rodiče

zpátky do Hasslerova hotelu. Řekl jsem, že pojedu s ní, ale ukázala na lidi, kteří stále ještě otáleli vobývacím pokoji, a řekla, že chce uložit rodiče do postele. Oba vypili příliš mnoho italského vína a bratr

Dupree se nabídl, že bude řídit, a John Hardin se chtěl taky projet.

„Ale je to naše svatební noc,“ poznamenal jsem. Ledare se vytáhla na špičky a políbila mě.

„Probudím tě,“ ujistila mě. „Chci vidět východ slunce.“

Usmála se. „Vybral sis dobře.“

„Nikdy jsem si nevybral lépe.“

„To ti připomenu,“ řekla.

„Proto jsem ti dal ten prstýnek,“ poznamenal jsem a ukázal na zlatý kroužek na jejím prstě.

„Proto jsem ho přijala.“

Když byla slavnost konečně za námi, šel jsem znovu na terasu a pohlédl na žlutohnědé město s mnohauličkami. V noci vypadalo jako vyřezané z hnědého cukru. Dvě fontány spolu dole na náměstí hovořilypříjemnou řečí padající vody. Chtěl jsem městu Římu poděkovat za to, že mě uzdravil, a vždycky, kdyžjsem byl uvnitř zlomený, se mnou jednal v rukavičkách. Řím mě naučil, že někdy stačí samotná krása.Poskytoval mi přístřeší, pečoval o mě a pomohl mi najít ztracenou rovnováhu. Pokoušel jsem se najítslova, kterými bych mohl poděkovat celému městu. Díval jsem se na střechy ozářené jasnými lampami na

ulicích kolem Tibery a řekl jsem si, že bych jednou mohl napsat Římu milostný dopis, který by obsahovalveškerou chválu a díky za můj pobyt v něm. Uslyšel jsem za sebou nějaký zvuk. Obrátil jsem se a uvidělLeu, která přišla za mnou.

„Myslel jsem, že jsi šla spát.“

„Nemohla jsem usnout,“ odpověděla a vzala mě za ruku. Dívali jsme se spolu na piazzu, moje dcera a já,kteří jsme tu tak dlouho žili. Dívali jsme se na prostornou, úpravnou piazzu. Vděčil jsem tomu dítěti atomu městu za mnohé. Uvědomil jsem si, že slova jsou někdy jenom noty, které člověk píše svémunejhlubšímu já, když se pokouší zformulovat nádheru a kouzlo a neodvratný pocit ztráty, kterou člověk cítí

v rychle ubíhajících hodinách plných vzrušení.

„Byli jsme spolu dlouho jen ty a já, Leo,“ řekl jsem, když dole pod námi projelo osamělé auto.

„Až moc dlouho, tati.“

„Žili jsme si jako dva osamělí hrdinové z filmu.“ „Žili jsme si ještě líp,“ poznamenala.

„To si taky myslím.“ „Tati?“

„Ano, holčičko?“

„Nemohla jsem si pomoct a myslela jsem pořád na maminku,“ přiznala se. „Připadala jsem si špatně,

protože jsem opravdu šťastná, že si bereš Ledare.“

„Nemusíš si připadat špatně,“ uklidnil jsem ji. „Já jsem na ni dnes taky celý den myslel.“

„Proč?“

„Protože jsem jí chtěl říct všechno o té svatbě. Mluvili jsme spolu vždycky o všem. Chtěl jsem jí dát vědět

o tobě, mně a Ledare.“

„Co bys jí řekl, tati?“

„Že si myslím, že nám bude dobře.“

„Líp než dobře,“ řekla Lea. „Bude nám skvěle. Budeme rodina.“

„To jsi vždycky chtěla, viď, holčičko?“

„Jo. Ale chtěla jsem to víc pro tebe než pro sebe. Byl jsi tak opuštěný, tati. Nemohla jsem vydržet, že jsitak opuštěný.“

„Měl jsem to lépe skrývat.“

„Nikdo jiný to nevěděl,“ poznamenala. „Ale nezapomeň: jsem tvoje holčička. Je toho moc málo, co o tobě

nevím.“

U našeho domu zastavilo auto. Viděli jsme, jak z něj dole vystupuje Ledare a moji bratři. Dupree a JohnHardin se svlékli do slipů, vyšplhali se do velké fontány a začali plavat. Dupree se potopil a John Hardinplaval pozadu. Lea se ode mě odtrhla a běžela dolů za Ledare, která držela bratrům šaty.

Zasmál jsem se sám pro sebe, když jsem pozoroval, jak se bratrům líbí jejich nedovolená koupel. Tee aDallas vyběhli ze dveří s Leou a Tee skočil do hluboké kašny, aniž si dokonce svlékl oblek. Lea skočila za

ním ve svých slavnostních šatech. Pozoroval jsem to všechno, co se odehrávalo pode mnou ve

vzdáleném, ale velice drahém světě.

Začal jsem se ztrácet ve snu o světě, který se přede mnou na zbytek života rozkládal. Byl jsem vděčný zatolik věcí, že se ani nedaly spočítat.

Přál jsem si, aby tu se mnou mohla být matka s otcem a prožít večer se mnou. Odříkal jsem modlitbu zaLucy a poděkoval jí za to, že mě milovala tak, jak uměla. Opatrovala mě svým vlastním způsobem adokázala, že jsem se cítil jako král ve městě, kde se jí kdysi vysmívali. Poděkoval jsem bratrům apřátelům, rodnému městu a státu a své lásce k dobrému jídlu, cestování a neznámým místům. Najednoujsem žil plným životem, který jsem stěží poznával. Přijel jsem do Říma jako zraněný muž, kterého stálepronásledovala Shyla. Teď jsem věděl, že jsou i horší věci.

Uslyšel jsem hlasy těch, které jsem miloval, jak se smějí dole na piazze. Poděkoval jsem světu, že mi jedal. Pak jsem se naposled oddal Shyle Foxové a dovolil jsem jejímu duchu, aby se přese mě přelil aprominul mi mé štěstí.

Poděkoval jsem jí za sebe a omluvil jsem se, že ji musím opustit. Ačkoli jsem nemluvil nahlas, řekl jsem jí,

že jsem k ní byl tak poctivý, jak jsem jen dokázal, a že ji nikdy neopustím, ať bylo její utrpení nebo jizvyjakkoli bolestné. Zavřel jsem oči a znovu ucítil nevyléčitelnou potřebu mít zase Shylu. Opět jsem ucítillásku k té dívce, která ke mně přicházela po tajných listnatých cestách dubu, která mi rozházela celý svět,

když mi otevřela archivy své duše, abych si je prohlédl.

„Jacku,“ uslyšel jsem hlas dole. Překvapilo mě to, ale dole stála moje manželka. Podíval jsem tam auviděl, že Ledare se připojila ke své nové rodině a plave v ozářené fontáně. Ledare uměla vždycky krásněplavat. Plavala prsa s Leou vedle sebe. Svatební šaty k ní přilnuly a bratři a dcera na mě mávali, abych sek nim přidal. Vrhl jsem pohled na levou ruku a překvapilo mě, jak se navždy změnila s prstýnkem, kterýkoupila Ledare a ten den mi navlékla na prst. Sáhl jsem na nový prsten a cítil jsem ho jako začátek

nového života.

Než jsem seběhl dolů za Ledare a ostatními, vzpomněl jsem si na setkání, které mě čeká, a usmál jsemse, protože jednoho dne budeme s Shylou zase spolu. Tak mi to slíbila, a protože mě učila ctít významkouzel v našem křehkém lidském dramatu, věděl jsem, že na mě čeká, nepospíchá a těší se na tanec,který bude trvat navždy, v domě někde na dně obrovského, prozářeného moře.