Pat Conroy

PÁN PŘÍLIVU

Tuto knihu s láskou a vděčností věnuji:

své ženě Leonoře Gurewitzové – Conroyové,

která dokázala zavěsit měsíc na oblohu;

svým dětem Jessice a Melisse,

Megan a Susannah, všem Conroyovým;

Gregorymu a Emily Fleisherovým;

svým bratrům Jamesovi, Timothymu, Thomasovi

a sestrám Carol, Michaele a Kathleen;

svému otci plukovníku námořní pěchoty Donaldu Conroyovi,

nyní ve výslužbě, stále skvělému, opravdovému Santinimu;

své matce Peg, neobyčejné ženě,

která založila tento rod

a vdechla mu život.

THE PRINCE OF TIDES

Copyright © 1986 by Pat Conroy

Tento překlad byl pořízen podle vydání Bantam Books, 1991

Translation © Milada Merhautová, 1992

Pat Conroy

PÁN
PŘÍLIVU

Vděčím mnoha lidem za jejich šlechetnost a podporu při práci na této knize. Můj nevlastní otec John Egan, kapitán válečného námořnictva Spojených států, jednal s mou rodinou a mnou s velkou láskou, když naše matka umírala na leukémii. Turner a Mary Ballovi mi dovolili na dlouhé období použít jejich horskou chatu, když jsem pracoval na této knize. James Landon a Al Campbell mi také dali klíč od své horské chaty v Highlands v Severní Karolíně. Soudce Alex Sanders, nejskvělejší z Jihokarolíňanů, mi vyprávěl mnoho příběhů zařazených v této knize, když jsme seděli v domě Joa a Emily Cummingových v Tate Mountain. Julia Bridgesová tuto knihu přepisovala na stroji s velkým gustem. Nan Talesová je skvělá redaktorka a žena neobyčejné krásy. A Sarah Flynnová je skvostná. Julian Bach je můj literární agent a jeden z nejlepších mužů, jaké jsem kdy potkal. Moje vydavatelství Houghton Miffin je jako rodina. Barbara Conroyová je dobrá právnička a příkladná matka našich dětí. Cliff Graubart z Old New York Book Shop je výtečný. Derrill Randelová je neobyčejně statečná. Díky také Dentu Acreeovi, Peggy Houghtonové a soudci Williamu Sherrillovi. Mám v životě štěstí na přátele. Děkuji všem svým přátelům v Atlantě, těm v Římě i těm, kteří žijí jinde. Důvěřuji vám a k vašim jménům se dostanu příště.

PROLOG

Tato země je má bolest. Je, ale i mé kotviště, můj přístav.

Vyrostl jsem mezi colletonskými bažinami a mořem; paže jsem měl opálené a svalnaté od celodenní dřiny na rybářské lodi, na níž jsme lovili garnáty v oslnivém žáru Jižní Karolíny. Protože jsem byl Wingo, pracoval jsem hned, jak jsem uměl chodit; v pěti letech jsem dovedl čistě vykuchat modrého kraba. V sedmi jsem zabil svého prvního jelena a když mi bylo deset, pravidelně jsem zásoboval rodinný stůl masem. Narodil jsem se a dospíval na jednom z karolínských mořských ostrovů a zdejší slunce pokrylo má ramena a záda tmavým zlatem. Jako kluk jsem byl šťastný, když jsem v kanálech kormidloval loďku mezi písečnými břehy s tichými hejny ústřic v hnědých zšeřelých mělčinách. Znal jsem každého lovce garnátů jménem a oni znali mne, houkali na lodní sirény, kdykoli mne míjeli cestou za úlovkem.

Když mi bylo deset, zabil jsem pro vlastní potěšení a pro jedinečnost toho okamžiku bělohlavého mořského orla, přestože božsky, nádherně vzrušivě poletoval nad hejnem bělic. Byl to jediný tvor, kterého jsem usmrtil, aniž jsem ho předtím viděl. Táta mě zbil za to, že jsem porušil zákon a zastřelil posledního orla v colletonském kraji. Zatímco se po mých tvářích kutálely slzy, donutil mě rozdělat oheň, oškubat ptáka a sníst jeho maso. Pak mě vydal šerifovi Bensonovi, který mne zavřel na víc jak hodinu za mříže. Otec vzal orlí peří a udělal neumělou indiánskou čelenku, abych ji nosil do školy. Věřil, že hřích se musí odpykat. Týdny jsem ji nosil, dokud se pero po peru nezačala rozpadat. Peříčka za mnou vlála po školních chodbách, byl jsem jako pelichající, padlý anděl.

„Nikdy nezabíjej nic, co je vzácné,“ řekl mi tehdy můj otec.

„Štěstí, že jsem nezabil slona,“ odpověděl jsem.

„Kdybys to udělal, měl bys strašně dobré maso,“ opáčil on.

Otec neschvaloval zločiny proti přírodě. I když jsem znovu chodil na lov, orli přede mnou byli v bezpečí.

Matka mi vštípila jižanského ducha v jeho nejjemnějších a nejdůvěrnějších podobách. Věřila, že květiny a zvířata mají vlastní sny. Když jsme byli malí, tak než jsme šli spát, vyprávěla nám svým pohádkovým hlasem o lososovi, kterému se zdává o horských bystřinách, o hnědých mordách grizzlyů, číhajících nad peřejemi. Ploskorubci, říkávala, sní o tom, jak zatínají své jedové zuby lovcům do nohou. Orlovci říční ze svého peříčkového spánku křičí v hlubokém střemhlavém letu na sledě. Surová křídla sov byla noční můrou hranostajů a po větru se do nočního klidu jelena vapity blížili vlci.

Ale nikdy jsme neznali děj a smysl matčiných snů, svůj vlastní život nám odcizovala. Věděli jsme, že včely sní o růžích, růže o bledých rukách květinářek, a že pavoukům se zdá o nočních můrách, zamotaných do stříbrných pavučin. Jako děti jsme byli důvěrníky jejích oslnivých podvečerních pobožností imaginace, ale netušili jsme, že matky mají také sny.

Každý den nás brala do lesa nebo do zahrady a vymýšlela jméno pro zvíře či květinu, kolem které jsme procházeli. Oranžovočerný motýl se stal „Černonožkou, líbající orchideje“, pole dubnových narcisů se proměnilo v „Tančící motýlkové dámy v kloboucích“. Svou všímavostí dokázala matka proměnit procházku kolem ostrova v cestu plnou těch nejrůznějších objevů. Její oči pro nás byly klíčem k paláci fantazie.

Naše rodina žila v nádherném ústraní na ostrově Melrose, v malém bílém domě, který pomáhal stavět můj dědeček. Dům stál na břehu splavné řeky a dál po proudu bylo vidět město Colleton, jehož bílé domy čněly nad bažinou jako šachové figurky. Ostrov Melrose byl kus země ve tvaru kosočtverce, dvanáct set akrů půdy ze čtyř stran obklopené slanými řekami a potoky. Ostrovní země, kde jsem vyrostl, bylo úrodné, subtropické souostroví, prudce se svažující k oceánu. Melrose byl jedním z šedesáti mořských ostrovů v colletonském kraji. Na východním konci okresu bylo šest hraničních ostrovů, tvarovaných jejich denním zápasem s Atlantickým oceánem. Ostatní ostrovy ověnčené rozlehlými plochami bažin byly jako Melrose, zelenými útočišti hnědých a bílých garnátů, kteří sem připlouvali, když nastal jejich čas. V tu dobu na ně můj otec a muži jako on čekali ve svých dobrých a pěkných lodích.

Když mi bylo osm let, pomáhal jsem svému otci postavit malý dřevěný můstek, který nás spojoval s úzkým náspem na druhé straně mokřiny a s mnohem větším ostrovem Sv. Anny. Ten byl spojen s městem Colleton dlouhým ocelovým zvedacím mostem přes řeku. K dřevěnému mostku to mému otci jeho náklaďáčkem trvalo pět minut; a dalších deset, aby dojel do Colletonu.

Než jsme můstek v roce 1953 postavili, vozila nás matka do školy bez ohledu na počasí loďkou. Každé ráno s námi kormidlovala přes řeku a každé odpoledne na nás čekala u přístaviště. Cesta do Colletonu byla Bostonským velrybářem rychlejší než autem. Za ta léta cestování do školy po vodě se matka stala jedním z nejlepších kormidelníků malých lodí, jakého jsem kdy viděl. Ale jakmile jsme postavili můstek, zřídkakdy vstoupila do lodi. Nás most spojoval jen s městem, ale pro naši matku znamenal kontakt se světem za Melrosem, se světem tak nepochopitelně bohatým na přísliby.

Melrose byl jediným pozoruhodným majetkem otcovy rodiny, vášnivého, ale nešťastného klanu, jehož pád byl po občanské válce rychlý a pravděpodobně nevyhnutelný. Můj prapradědeček Winston Shadrach Wingo velel pod Beauregadem baterii, která ostřelovala Fort Sumter. Zemřel chudý v domově pro vysloužilce Konfederace v Charlestonu, a až do své smrti odmítal promluvit s Yankeem, ať mužem či ženou. Ostrov na sklonku svého života vyhrál v soutěži v hodu podkovou a tento nečistý, malarický kousek souše dědily tři generace upadajícího rodu Wingů, dokud ho nedostal otec. Dědeček byl totiž ostrovem unaven a otec byl jediný Wingo, který byl ochotný platit státní a federální daně, aby ostrov zachránil před vládou. Nicméně soutěž v hodu podkovou se stala oslavovaným okamžikem rodinné historie a my jsme vždy ctili Winstona Shadracha Winga jako prvního významného rodinného atleta.

Nevím, který okamžik v životě mých rodičů vyvolal dlouhou, umrtvující válku jednoho proti druhému. Většina jejich šarvátek byla hrou, v níž duše dětí sloužily jako prapory zničené a zajaté v zdlouhavé zákopové válce. Žádný z nich si nepřipouštěl možnou škodu, kterou způsobí neustálým bojem, při němž používali něco tak křehkého a zranitelného, jako je dětská duše. Stále věřím, že nás oba dva hluboce milovali, a jako u většiny rodičů, se jim jejich láska stala osudnou. V mnoha různých věcech byli tak obdivuhodní, že dary, které poskytovali, téměř zahladily pustošivé účinky toho, jak si předtím vylévali vztek.

Byl jsem syn krásné, nevýslovně nádherné matky a po jejím doteku jsem začal toužit až mnoho let poté, co ona už necítila povinnost se mne dotknout. Ale budu ji velebit celý život za to, že mne naučila objevovat krásu ve tvarech a báječných vzorech přírody. Byla to má matka, kdo mě naučil milovat lucerny rybářů lovících v hvězdnaté tmě a let hnědých pelikánů, letmo se za svítání dotýkajících zčeřeného příboje. Díky jí jsem si všímal dokonalé ražby hřbetů ježovek, tvarů platýsů, vyložených v písku jako siluety dam v kamejích, vraku lodi ztroskotané poblíž colletonského mostu, kde se to jen hemžilo vydrami. Viděla svět skrz oslnivý hranol autentické představivosti. Lila Wingová vzala nevytvarovanou dceru a vymodelovala z ní básnířku a případ pro psychiatry. Ke svým synům byla milostivější a výsledky se dostavily později. Zachovala pro mne mnohotvaré obrazy mého života jakožto dítěte, různé portréty a pohled na svět oknem rozkvétajícího času. V očích uctívajícího syna vládla jako královna vybrané fantazii, i když jí nemohu odpustit, že mi neřekla o snu, který ji nesl mým dětstvím a který zničil moji rodinu a zapříčinil smrt jednoho z nás.

Nebyl jsem jen dítě krásné ženy, ale byl jsem také syn lovce garnátů, zamilovaný do tvaru lodí. Vyrostl jsem u řeky a v mém spánku převládal zápach obrovské slané mokřiny. V létě jsme se, můj bratr, sestra a já, zaučovali jako harpunáři na otcově garnátové lodi. Nic mne netěšilo víc než pohled na loďstvo vyplouvající před úsvitem na schůzku s hejny garnátů, která za prvního světla hemživě kreslila čárky do přílivu oslazeného měsícem. Můj otec upíjel černou kávu, stál za kormidlem lodi a naslouchal hlasům kapitánů ostatních garnátových lodí, jak na sebe s těžkým přízvukem pokřikují. Jeho šaty páchly po garnátech a ani mýdlo, voda a maminčiny ruce to nedokázaly změnit. Jeho vůně se měnila, když tvrdě pracoval. Zápach potu se mísil s vůní ryb a změnil se v cosi nepojmenovatelně báječného. Já, malý človíček, s tváří zabořenou do otcovy košile, jsem s rozkoší čichal vůni, připomínající teplou úrodnou půdu. Kdyby Henry Wingo nebyl příliš velký pruďas, myslím, že by z něho byl velkolepý otec.

Jedné jasné letní noci, když jsme byli velmi malí a vlhký vzduch visel nad nížinou jako mech, jsme se sestrou a bratrem nemohli spát. Savannah a já jsme měli letní rýmu a Luke opruzeniny z horka, a tak nás matka vyvedla před dům a šla s námi dolů k řece, na molo.

„Mám pro vás překvapení, miláčkové,“ řekla, zatímco my jsme sledovali sviňuchu plovoucí do Atlantiku nehybnými, kovově zbarvenými vodami. Sedli jsme si na okraj plovoucího mola, natahovali nohy a zkoušeli se bosými chodidly dotknout hladiny.

„Chci vám něco ukázat. Něco, co vám pomůže lépe usnout. Podívejte, děti,“ a ukázala na východní obzor.

Toho dlouhého jižního večera se stmívalo rychle a přesně v místě, kam mířil matčin prst, zvedl měsíc nad horizont své oslnivě zlaté čelo, vystoupil přímo z filigránových, světlem prosvícených mraků, které pluly po nebi jako doprovodné závoje. Za námi stejně zářivě ustupovalo slunce a řeka se rozhořela v tichém souboji dvou zlatých světů. Svěží zlatý měsíc, úžasný a stoupající, vyčerpané zlaté slunce, zhasínající na dlouhé západní straně, to byl ten pradávný tanec sklonku dnů na karolínských blatech, ta udivující smrt dne před očima dětí, kdy se slunce změnilo v dohasínající stužku barvy chladnoucího kovu, nataženou přes vrcholky vodních dubů, a vzápětí zmizelo. Měsíc pak rychle vyšel, vylétl jako pták z vody, ze stromů, z ostrovů a vyšplhal se přímo vzhůru – zlatý, pak žlutý, světle žlutý, světle stříbrný, jasně stříbrný, aby posléze nabyl ještě zázračnějšího, neposkvrněnějšího odstínu než stříbrného. Takovou barvu má měsíc jen za jižních nocí.

My děti jsme ohromeně seděly před tím zázrakem, který naše matka vyčarovala z vod. Když měsíc dosáhl svého nejhlubšího stříbra, moje sestra Savannah, i když jen tříletá, vykřikla na naši matku, Luka a mě, na řeku a měsíc: „Ach, mami, udělej to znovu!“ A to je má nejranější vzpomínka.

Trávili jsme své dětství úžasem nad milou ženou, která nám vypravovala o snech rajek a volavek, která mohla zavolat měsíc, vyhnat slunce na západ, a pak následujícího rána vyvolat zcela nové slunce z dálky za příboji Atlantiku. Lila Wingová se nezajímala o vědu, ale příroda byla její vášní.

Kdybych chtěl popsat své dětství v nížině Jižní Karolíny, vzal bych vás do mokřiny za jarního dne, vyrušil bych velkou modrou rajku z jejího tichého zaměstnání, rozptýlil bažinné slepice a zatímco bychom se po kolena ponořili do bahna, otevřel bych kapesním nožíkem ústřici a krmil bych vás rovnou ze škeble a řekl bych: „To je ta chuť. To je chuť mého dětství.“ A pak „Nadechněte se zhluboka,“ a vy byste dýchali a pamatovali si tu vůni celý život, to výrazné úrodné aróma přílivové mokřiny, vybrané a smyslné, vůni Jihu v žáru, vůni čerstvého mléka, semene a rozlitého vína, to vše parfémované mořskou vodou. Má duše se pase jako ovce na kráse zamlklého přílivu.

Jsem patriotem jediného místa na planetě; o své zemi mluvím zbožně; jsem pyšný na její krajinu. Rušnými městy procházím opatrně, vždy bystře a ostražitě, protože moje srdce patří na blata. Stále v sobě chovám chlapecké vzpomínky na dny, kdy jsem před úsvitem z řeky Colleton vytahoval koše na chytání krabů, kdy jsem byl tvarován životem na řece, napůl dítě, napůl služebník přílivu a odlivu.

Jednou, když jsme se slunili na opuštěné pláži, zavolala na Savannah, na mne a Luka, ať se podíváme na moře. Křičela a ukazovala na vířivé hejno velryb, které se vynořily z moře; vlnily se kolem nás. Až čtyřicet velryb, tmavých a lesklých jako kordován, uvízlo na břehu a bylo odsouzeno k záhubě.

Čtyři hodiny jsme chodili od hřbetu ke hřbetu umírajících savců, ubrečeně jsme k nim mluvili, naléhali jsme na ně, ať se vrátí do moře. Byli jsme tak malí a ony byly tak krásné. Zdálky vypadaly jako černé boty obrů. Šeptali jsme jim, omývali jsme jim písek z nozder, polévali je mořskou vodou a prosili, aby kvůli nám nepřestaly žít. Přišly záhadně z moře a my tři jsme k nim promlouvali, savci k savcům, v užaslých, zarmoucených žalozpěvech dětí, které neznají umíněnou smrt. Zůstali jsme s nimi celý den, snažili jsme se je dostat zpátky do vody, tahali jsme je za jejich velké ploutve, dokud se tmou nepřiplížilo vyčerpání a ticho. Zůstali jsme s nimi, zatímco ony umíraly, jedna po druhé. Hladili jsme jejich velké hlavy a modlili se, zatímco velrybí duše se zvedaly z velkých černých těl a jako fregatky pluly nocí, mířily pryč na moře, kde se ponořily směrem k světlu světa.

Později, když jsme mluvili o svém dětství, znělo to zčásti jako žalozpěv, zčásti jako zlý sen. Když moje sestra napsala knihy, díky kterým se proslavila, a novináři se jí ptali, jaké bylo její dětství, opřela se, odhrnula si vlasy z očí, zvážněla a řekla: „Když jsem byla dítě, procházela jsem se se svými bratry po hřbetech delfínů a velryb.“ Nebyli tam samozřejmě žádní delfíni, ale pro mou sestru ano. Tak se rozhodla si to pamatovat, tak se rozhodla to oslavovat, tak se rozhodla to napsat.

Ale noční můry nemají žádné kouzlo. Vždycky pro mne bylo obtížné čelit svému dětství, protože to vyžaduje slib prozkoumat rysy a vlastnosti historie, kterou bych raději zapomněl. Po léta jsem nemusel stát tváří v tvář zlu svého mládí. Jednoduše jsem odmítl to udělat a našel jsem útěchu v jemném umění zapomnění, našel jsem únik v chladných, důstojných tmách nevědomosti. Ale jediný telefonát mě vrhl zpět do minulosti mé rodiny a připomněl mi pády mého vlastního dospělého života.

Kéž bych neměl žádnou minulost. Tak dlouho jsem předstíral, že se moje dětství prostě nestalo. Dusil jsem je v sobě a nevypustil ven. Řídil jsem se děsivým příkladem své matky. Je to věc vůle, mít paměť nebo ne, a já jsem se rozhodl ji nemít. Protože jsem potřeboval milovat svou matku a otce v celém jejich hrubém lidství, nemohl jsem si dovolit obrátit se na ně s hrdelními zločiny spáchanými na nás všech. Nemohl jsem se snažit všechno objasnit nebo je všechny obžalovat z křivd, jimž nemohli zabránit. Také oni měli minulost – tu, kterou jsem si zapamatoval jak s něhou, tak s bolestí, tu, která mě donutila odpustit jim jejich provinění na svých vlastních dětech. V rodině neexistují zločiny za hranicí odpuštění.

Po druhém sestřině pokusu o sebevraždu jsem Savannah navštívil v psychiatrické léčebně v New Yorku. Naklonil jsem se, abych ji podle evropského způsobu políbil na obě tváře. Pak jsem se jí zadíval do vyčerpaných očí a položil jí řadu otázek, jaké jsem jí dával vždycky, kdykoliv jsme se po dlouhém odloučení setkali.

„Jaký byl tvůj rodinný život, Savannah?“ zeptal jsem se, jako kdybych s ní dělal interview.

„Byla to Hirošima,“ zašeptala.

„A jaký byl tvůj život od té doby, co jsi opustila teplé, nesmrtelné lůno své děsně popletené rodiny živitelky?“

„Nagasaki,“ řekla s hořkým úsměvem na tváři.

„Ty jsi básnířka, Savannah,“ řekl jsem a díval se na ni. „Přirovnej svou rodinu k lodi.“

„Titanik.“

„Jmenuj báseň, Savannah, kterou jsi napsala na počest své rodiny.“

„Dějiny Osvětimi.“ Oba jsme se zasmáli.

„A teď, důležitá otázka,“ natáhl jsem se a zlehka jí zašeptal do ucha. „Koho miluješ na světě nejvíc?“

Savannah zvedla hlavu z polštáře, její modré oči zazářily přesvědčením a rozpraskanými, bledými rty řekla: „Toma Winga. Moje dvojče. A koho nejvíc miluje můj bratr?“

Držel jsem ji za ruku a odpověděl: „Taky mám nejradši Toma.“

„Zase odpovídáš špatně, chytrolíne,“ řekla slabě.

Podíval jsem se jí do očí, v rukou jsem držel její hlavu, hlas se mi zlomil a slzy mi stékaly po tvářích. Téměř jsem se zhroutil, když jsem zalapal po dechu a vyhrkl: „Miluji svou sestru, velkou Savannah Wingovou z Colletonu v Jižní Karolíně.“

„Drž mě pevně, Tome. Drž mě pevně.“

Taková byla hesla našeho života.

Tohle nebylo století, které se dalo normálně přežít. Na scénu jsem vstoupil v polovině světové války za strašného rozbřesku atomového věku. Vyrůstal jsem v Jižní Karolíně, byl jsem bílý jižan, dobře vytrénovaný a obdarovaný nenávistí k černochům, když mne hnutí za občanská práva zastihlo nepřipraveného a nechráněného na barikádách a dokázalo mi, že je podivné a špatné zároveň. Ale já byl přemýšlivý chlapec, citlivý k nespravedlnosti a pilně jsem pracoval na tom, abych se změnil a sehrál malou, bezvýznamnou roli v tomto hnutí – a brzy jsem se cítil přehnaně pyšný sám na sebe. Později, na vysoké škole, jsem pochodoval s ROTC, které bylo jen pro bílé a jen pro muže. Míroví demonstranti na mě plivali, popuzeni mou uniformou. Nakonec jsem se stal jedním z těch demonstrujících, ale nikdy jsem neplival na nikoho, kdo se mnou nesouhlasil. Myslel jsem, že jako zajímavý muž dosáhnu třicítky klidně, jako muž, jehož filozofie je lidská a nenapadnutelná, když tu mne na ulicích zákeřně napadlo ženské emancipační hnutí a já se znovu ocitl na druhé straně barikády. Zdá se, že ztělesňuji všechno, co je na dvacátém století špatné.

Byla to má sestra, kdo mě donutil utkat se se svým stoletím a kdo mě nakonec přesvědčil, abych se postavil tváří v tvář skutečnosti dní strávených u řeky. Příliš dlouho jsem žil na mělčinách a ona mě zlehka vedla k hlubší vodě, kde všechny kosti, trosky a černé vraky očekávaly mou váhavou inspekci.

Pravda je tato: Mé rodině se přihodily neobyčejné věci. Znám rodiny, které žijí své osudy bez povšimnutí. Vždy jsem těm lidem záviděl. Wingové byli rod, který osud tisíckrát zkoušel a zanechal ho bezbranný, pokořený a zneuctěný. Ale moje rodina měla také určité síly a díky nim jsme téměř všichni přežili nájezd Fúrií. Pokud nevěříte Savannah; je to její tvrzení, že žádný Wingo nepřežil. Já vám povím svůj příběh.

Nic v něm nechybí.

To slibuji.

1

Bylo pět hodin východoamerického času, když v mém domě zazvonil telefon. Moje žena Sallie a já jsme si právě dali skleničku na verandě s výhledem na přístav Charleston a Atlantik. Sallie šla zvednout telefon a já za ní volal: „Ať je to kdokoliv, nejsem doma.“

„Je to tvoje matka,“ řekla Sallie, když se vrátila.

„Řekni jí, že jsem mrtvý,“ prosil jsem. „Řekni jí, že jsem minulý týden zemřel a ty jsi neměla čas jí zavolat.“

„Prosím tě, promluv s ní. Říká, že je to naléhavé.“

„Vždycky říká, že je to naléhavé. Ale nikdy to tak není.“

„Myslím, že tentokrát to důležité je. Pláče.“

„Když pláče, je to normální. Nepamatuji si den, kdy by nebrečela.“

„Čeká, Tome.“

Když jsem se zvedl, abych šel k telefonu, moje žena řekla: „Buď na ni hodný, Tome. Nikdy nejsi moc milý, když s ní mluvíš.“

„Nenávidím svou matku, Sallie,“ prohlásil jsem. „Proč se mne snažíš zbavit těch malých potěšení, která mi ještě v životě zbývají?“

„Jenom hezky poslechni svou Sallie a buď k matce vlídný.“

„Jestli řekne, že chce dneska večer přijít, rozvedu se s tebou, Sallie. Neber to osobně, ale jsi to ty, kdo mě nutí vzít ten telefon.“

„Haló, máti, drahoušku,“ řekl jsem bodře do telefonu a věděl jsem, že ji svou neupřímnou přetvářkou nikdy neobalamutím.

„Mám velmi špatnou zprávu, Tome,“ řekla matka.

„Naše rodina jiné zprávy než špatné nezná, mami.“

„Tohle je velmi špatná zpráva. Tragická.“

„Nemůžu se dočkat, až ji uslyším.“

„Nechci ti to říkat po telefonu. Mohu přijet?“

„Jestli chceš.“

„Chci přijet, jen pokud chceš ty.“

„Ty jsi řekla, že chceš přijet. Já jsem neřekl, že chci, abys přijela.“

„Proč mi ubližuješ právě teď?“

„Mami, nevím, co znamená teď. Neřekla jsi, co se děje. Nechci ti ublížit. Přijď a můžeme na sebe chvilku cenit zuby.“

Zavěsil jsem a vykřikl z plných plic: „Rozvod!“

Čekal jsem na matku a sledoval své tři dcery, jak na pláži před domem sbírají mušle. Bylo jim deset, devět a sedm, dvě hnědovlásky, promíchané s jednou blondýnkou, a jejich věk, velikost a krása mě vždy překvapovaly; mohl jsem měřit své vlastní stárnutí s jejich slunným dospíváním. Uvěříte ve zrození bohyň, když vidíte, jak jim vítr čechrá vlasy a jejich malé hnědé ruce dělají sladká gesta, aby si odhrnuly vlasy z očí, zatímco jejich smích se perlí jako pěnivý příboj. Jennifer volala na ty dvě ostatní, když zvedla na světlo škebli. Vstal jsem a šel k zábradlí, kde jsem zahlédl souseda, který se zastavil, aby si s děvčaty popovídal.

„Pane, Brightone,“ volal jsem, „nepřesvědčil byste se, jestli děvčata na pláži nefetují?“

Dívky se na mne podívaly, daly panu Brightonovi sbohem a běžely přes duny a mořské řasy k domu. Složily mušle na stůl, kde stál můj drink.

„Tati,“ řekla nejstarší Jennifer, „vždycky nás před lidmi ztrapníš.“

„Našly jsme škebli, tati,“ hlásila nejmladší Chandler. „On ale žije.“

„Ona žije,“ řekl jsem a otočil škebli. „Můžeme ji mít dneska k večeři.“

„Ach, mňam, tati,“ řekla Lucy. „To je ono. Škeble.“

„Ne,“ řekla nejmenší. „Vezmu ji zpátky na pláž a pustím ji do vody. Představ si, jaký musí mít ta škeble strach, když slyší, že ji chceš sníst.“

„Ale Chandler,“ řekla Jennifer. „To je tak směšné. Škeble přece nemluví anglicky.“

„Jak to víš, Jennifer?“ zeptala se jí vyzývavě Lucy. „Neznáš všechno. Nejsi královna celého světa.“

„Jo,“ souhlasil jsem. „Nejsi královna celého světa.“

„Kdybych tak měla dva bratry,“ řekla Jennifer.

„Kdybychom tak měly staršího bratra,“ odpověděla Lucy s milou zlostí blondýnek.

„Zabiješ tu ošklivou škebli, tati?“ zeptala se Jennifer.

„Chandler se bude zlobit.“

„Ne, vezmu ji zpátky na pláž. Nesnesu, když mi Chandler říká vrahu. A teď hop na tátu!“

Tři dívky nesměle usadily svá milá, perfektně tvarovaná pozadí na mých stehnech a kolenou a já políbil každou z nich na hrdlo a za krk.

„To je poslední rok, co můžete takhle sedět. Nabíráte na objemu.“

„Na objemu? Nenabírám na objemu, táto,“ umravňovala mě Jennifer.

„Říkej mi tatínku.“

„Jenom mimina říkají svým otcům tatínku.“

„Tak to já ti taky nebudu říkat tatínku,“ řekla Chandler.

„Mám rád, když mi říkáte tatínku. Pak mám pocit, že mě zbožňujete. Děvčata, chci se vás na něco zeptat a chci, abyste odpověděly s nelítostnou upřímností. Nešetřete tatínkovy city a jen mi od srdce řekněte, co si myslíte.“

Jennifer zakroutila očima a řekla: „Ach, tati, nezačínej zas tuhle hru.“

„Kdo je ta nejskvělejší lidská bytost, jakou jste kdy na této zemi potkaly?“ zeptal jsem se jich.

„Máma,“ odpověděla rychle Lucy a zazubila se na mne.

„Téměř správně,“ řekl jsem. „Zkusíme to znova. Přemýšlejte o skvělém, báječném člověku, kterého osobně znáte. Odpověď byste už měly mít na jazyku.“

„Ty!“ vykřikla Chandler.

„Anděl. Čistý, sněhobílý andílek. Co za to chceš, Chandler? Peníze? Šperky? Kožichy? Cenné papíry? Žádej cokoliv, zlatíčko, a tvůj milující tatínek ti to dá.“

„Nechci, abys zabil tu škebli.“

„Zabil! Já tuhle škebli pošlu na studia nebo jí zavedu obchod.“

„Tati,“ řekla Jennifer, „už jsme dost velké na to, aby sis z nás takhle utahoval. Ztrapňuješ nás před kamarády.“

„Před kým?“

„Před Johnnym.“

„Tím malým kreténem, co práská žvýkačkou, nípe si uhry a je drzý?“

„Je to můj kluk,“ řekla pyšně Jennifer.

„Je to blbec, Jennifer,“ dodala Lucy.

„Je mnohem lepší než ten skrček, o kterém ty říkáš, že je tvůj kluk,“ vykřikla Jennifer.

„Varoval jsem vás před klukama, děvčata. Všichni jsou to hnusní, oplzlí, hrubí, malí zpustlíci, dělají ošklivé věci. Čurají na keře a dloubou se v nose.“

„Tys byl také malý chlapec,“ řekla Lucy.

„Cha! Dokážeš si tátu představit jako malýho kluka?“ řekla Jennifer. „To je k smíchu.“

„Já byl jiný. Byl jsem princ, měsíční paprsek. Ale nebudu ti zasahovat do lásky, Jennifer. Znáš mě, nechci být jedním z těch nudných otců, co nejsou nikdy spokojeni s chlapci, které si jejich dcery přivedou domů. Nebudu vám překážet. Je to váš výběr a váš život. Můžete si vzít koho chcete, děvčata, hned jak dokončíte medicínu.“

„Já nechci jít na medicínu,“ řekla Lucy. „Víš, že máma musí strkat prsty lidem do zadku? Já chci být básnířka, jako je Savannah.“

„Ach, tak tedy svatba bude až po vydání tvé první knihy básní. Uděláme kompromis. Nejsem krutý.“

„Můžu se vdát, kdy chci,“ řekla Lucy tvrdohlavě. „Nemusím tě prosit o dovolení. Budu dospělá.“

„To je duchaplné, Lucy,“ pochválil jsem ji. „Neposlouchej nic, co tvoji rodiče řeknou. To je jediné pravidlo života, chci, abyste se jím řídily.“

„To nemyslíš vážně. Jenom to tak říkáš, tatínku,“ odpověděla Chandler a opřela si hlavu pod mou bradu. „Chci říct tati,“ opravila se.

„Pamatuj si, co jsem ti řekl. Nikdo mi nic takového neporadil, když jsem byl kluk,“ řekl jsem vážně, „ale rodiče byli sesláni na Zem z toho prostého důvodu, aby otravovali život svým dětem. Je to jeden z nejdůležitějších božích zákonů. A teď mě poslouchejte. Na vás je, abychom s mámou uvěřili, že se chováte a myslíte tak, jak chceme my. Ale doopravdy to tak není. Myslíte si svoje. A vydáváte se na tajné mise. Protože máma a já vám ubližujeme.“

„Jak nám ubližujete?“ zeptala se Jennifer.

„Ztrapňují nás před kamarády,“ prohlásila Lucy.

„To nedělám. Ale vím, že vám každý den trochu ublížíme. Kdybychom věděli jak, přestali bychom. Už bychom to neudělali, protože vás zbožňujeme. Ale my jsme rodiče a nemůžeme tomu zabránit. Jsme tu od toho, abychom vám ubližovali. Rozumíte?“

„Ne,“ přikývly všechny tři souhlasně.

„Dobře,“ řekl jsem a usrkl ze své skleničky. „Nepředpokládám, že nám rozumíte. Jsme vaši nepřátelé. Musíte se chovat jako guerilla.“

„Nejsme žádné gorily.“ řekla Lucy přepjatě. „Jsme malé holčičky.“

Sallie se vrátila na verandu, byla oblečená do krémově bílých šatů a na nohou měla sandály. Její dlouhé nohy byly opálené a pěkné.

„Neruším přednášku doktora Spocka[1]?“ řekla a usmála se na děti.

„Táta řekl, že jsme gorily,“ vysvětlila Chandler, sklouzla z mého kolena a šplhala se mamince do klína.

„Trochu jsem kvůli matce uklidila,“ řekla Sallie a zapálila si cigaretu.

„Umřeš na rakovinu, jestli budeš pořád kouřit, mami,“ řekla Jennifer. „Udusíš se vlastní krví. Učili jsme se to ve škole.“

„Do žádné školy už nepůjdeš,“ řekla Sallie a vyfoukla kouř.

„Proč jsi uklízela?“ zeptal jsem se.

„Protože nesnáším, jak si prohlíží můj dům, když přijde. Vždycky když vidí nepořádek v kuchyni, vypadá, jako by chtěla děti očkovat proti tyfu.“

„Jenom žárlí, že jsi doktorka, zatímco ona vypadla ze školy hned, jak ve třetí třídě dokázala přečíst máma má mísu. Takže nemusíš uklízet pokaždé, když přijde rozsévat mor. Jenom spal nábytek a vystříkej to tu dezinfekcí, až odejde.“

„Jsi na ni trochu přísný, Tome. Snaží se být znovu dobrou matkou. Po svém,“ řekla Sallie a prohlížela si Chandleřiny vlasy.

Jennifer řekla: „Proč nemáš babičku rád, tati?“

„Kdo říká, že nemám rád babičku?“

Lucy dodala: „Jo, tati, proč vždycky křičíš ‚nejsem tady‘, když volá?“

„To je ochrana. Víš, jak se ježík obecný nafoukne, když je v nebezpečí? Stejné je to s babiččinými telefonáty. Nafouknu se a křičím, že tu nejsem. Fungovalo by to skvěle, až na to, že mě vaše matka vždycky zradí.“

„Proč nechceš, aby věděla, že jsi tady, tatínku?“ zeptala se Chandler.

„Protože pak s ní musím mluvit. A když s ní mluvím, připomíná mi to dobu, kdy jsem byl dítě. A já svoje dětství nenáviděl. Radši bych byl ježíkem.“

Lucy se zeptala: „Budeme křičet ‚nejsem doma‘, až budeme dospělé?“

„Samozřejmě,“ řekl jsem s větší vehemencí, než jsem zamýšlel. „Protože se budete cítit špatně, až řeknu ‚Proč tě vůbec nevídám, drahoušku?‘ nebo ‚Udělal jsem něco špatného, zlatíčko?‘ nebo ‚Narozeniny jsem měl minulý čtvrtek‘, ‚Příští úterý jdu na transplantaci srdce. Určitě je ti to jedno.‘ či ‚Mohla bys alespoň přijít a odpojit mi železné plíce?‘. Až vyrostete a opustíte mě, děti, mým jediným a posledním cílem bude svázat vás pocitem viny. Pokusím se vám zničit život.“

„Táta si myslí, že všechno ví,“ řekla Lucy Sallii a dvě chladnější hlavy souhlasně přikývly.

„Co je to? Kritika od mých vlastních dětí? Moje vlastní krev hledá trhliny v mé povaze? Snesu cokoliv, Lucy, ale ne kritiku.“

„Všichni naši kamarádi si myslí, že táta je blázen, mami,“ dodala Jennifer. „Ty se chováš tak, jak se máma chovat má. Ale táta není jako jiní tátové.“

„Už je to tady. Ten děsný okamžik, kdy se moje děti obrátí proti mně a vyrvou mi vnitřnosti. Kdybychom byli v Rusku, udaly by mě komunistickým úřadům a já bych v sibiřském solném dole mrznul jako kráva.“

„Mami, on řekl neslušné slovo,“ řekla Lucy.

„Ano drahoušku. Slyšela jsem.“

„Tráva,“ řekl jsem rychle. „Tráva potřebuje posekat.“

„Tráva potřebuje posekat, vždycky když řekne to slovo,“ řekla Jennifer.

„V tuhle chvíli moje matka přejíždí Shemcreekský most. Když se moje máma vydá na cestu, všichni ptáci na planetě přestanou zpívat.“

„Zkus být milý, Tome,“ řekla Sallie svým profesionálním hlasem, který mě uvádí v šílenství. „Nenech ji, aby se ti dostala pod kůži.“

Zamručel jsem a zhluboka jsem se napil. „Můj Bože, to jsem zvědav, co chce. Vždycky sem přijde, když mi chce nějakým způsobem zničit život. Dovede to dokonale. Mohla by na to téma pořádat semináře. Řekne, že mi nese špatnou zprávu. Když má moje rodina špatné zprávy, je to vždycky něco hrozného, biblického, přímo z Knihy Jóbovy.“

„Alespoň uznej, že se tvoje matka zase snaží být tvou přítelkyní.“

„To uznávám. Zkouší to,“ řekl jsem unaveně. „Měl jsem ji radši, když to nezkoušela, když byla zatvrzelou nestvůrou.“

„Co je dneska k večeři, Tome?“ zeptala se Sallie, aby změnila téma hovoru. „Něco tu báječně voní.“

„To je čerstvý chléb. Chytil jsem dneska brzy ráno na skalách platýse, tak jsem ho naplnil krabím masem a garnáty. K tomu je špenátový salát plus opražená cukína se šalotkou.“

„Skvělé,“ řekla. „Neměla bych pít. Mám dneska večer pohotovost.“

„Radši bych smažené kuře,“ řekla Lucy. „Pojďte do Colonel Sanders.“

„A vůbec, proč vaříš ty, tati?“ zeptala se najednou Jennifer. „Pan Brighton se směje, že vaříš ty místo mámy.“

„Jo,“ dodala Lucy, „říká, že je to proto, že máma vydělává dvakrát tolik co ty.“

„Ten otravný prevít,“ procedila Sallie mezi zuby.

„To není pravda,“ řekl jsem. „Dělám to proto, že máma vydělává čtyřikrát až pětkrát víc než já.“

„Pamatujte si, děvčata, byl to tatínek, kdo mne živil, když jsem studovala medicínu. A už takhle tatínkovi neubližuj, Lucy,“ varovala Sallie. „Nemusíš opakovat všechno, co pan Brighton řekne. Váš otec a já se snažíme dělit se o práci v domácnosti.“

„Všechny maminky, které znám, vaří pro svou rodinu,“ řekla Jennifer směle a když zvážila hořký pohled, který se objevil v Salliiných šedivých očích, dodala: „Kromě tebe.“

„Říkal jsem ti to, Sallie,“ poznamenal jsem, prohlížeje Jennifeřiny vlasy. „Když vychováváš děti na Jihu, stanou se z nich jižané. A jižan je od přírody blázen.“

„Jsme z Jihu, ale nejsme blázni,“ řekla Sallie.

„To je výjimka, která se stane jednou nebo dvakrát v každé generaci.“

„Děvčata, jděte nahoru a umyjte se. Brzy tu bude Lila.“

„Proč nemá ráda, když jí říkáme babičko?“ zeptala se Lucy.

„Protože se pak cítí stará. Tak už běžte,“ řekla Sallie a postrčila dívky do domu.

Když se Sallie vrátila, sklonila se a otřela se rty o mé čelo. „Je mi líto, co řekla Lucy. Je tak zatraceně konvenční.“

„To mě netrápí, Sallie, přísahám, že ne. Víš, že zbožňuju roli mučedníka – rád se lituju. Chudák eunuch Tom Wingo. Leští stříbro, zatímco jeho žena objevuje lék proti rakovině. Smutný Tom Wingo, který dělá perfektní suflé, zatímco jeho žena si přijde na sto táců za rok. Věděli jsme, že se tohle stane, Sallie. Mluvili jsme o tom.“

„Ale pořád se mi to ani za mák nelíbí. Nelíbí se mi tvůj mužský egoismus. Vím, že to bolí. Cítím děsnou vinu, protože vím, že holky nechápou, proč na ně doma nečekám se sušenkami a mlékem, až přijdou ze školy.“

„Ale jsou pyšné na to, že jejich máma je doktorka.“

„Ale nezdá se, že by si vážily toho, že jsi učitel a trenér, Tome.“

„Byl jsem, Sallie. Byl. Dostal jsem padáka, pamatuješ? Nejsem na to pyšný, Sallie. Takže jim opravdu nemůžeme dávat nic za vinu. Bože, je to mámino auto, co slyším ve vjezdu? Mohu dostat tři valia, doktorko?“

„Potřebovala jsem je sama, Tome. Pamatuj si, budu muset snést matčinu inspekci domu, dřív než se pustí do tebe,“ řekla Sallie.

„Pití nepomáhá,“ zabědoval jsem. „Proč alkohol neumrtví moje smysly, když to nejvíc potřebuju? Mám pozvat mámu na večeři?“

„Samozřejmě, ale víš, že nezůstane.“

„Bezva, tak to ji pozvu.“

„Buď na svou matku hodný, Tome,“ řekla Sallie. „Je tak smutná a tak zoufale chce být znovu tvou kamarádkou.“

„Přátelství a mateřství nejdou dohromady.“

„Myslíš, že si to samé budou myslet naše děti?“

„Ne, naše děti budou jenom nenávidět svého otce. Všimla sis, že už se jim dělá špatně z mého smyslu pro humor, a přitom té nejstarší je teprve deset let? Musím se změnit.“

„Mám ráda tvůj smysl pro humor, Tome. Myslím, že jsi vtipný. Proto jsem si tě vzala. Věděla jsem, že se spolu budeme pořád smát.“

„Bůh ti žehnej, doktorko, oukej, máma je tady. Mohla bys mi uvázat kolem krku nějaký česnek a přinesla bys krucifix?“

„Kuš, Tome, uslyší tě.“

Moje matka se objevila ve dveřích, čistě oblečená a upravená, a její parfém vnikl na verandu o chvilku dříve než ona. Vždycky se nesla, jako kdyby se blížila ke královniným komnatám. Koneckonců, byla stavěná jako jachta – čisté tvary, výkonná a drahá. Vždycky byla na matku moc pěkná a zažil jsem dobu, kdy mne považovali za jejího manžela. Nemůžu vám ani vypovědět, jak tohle období milovala.

„Tady jste,“ řekla matka. „Jak se máte, drahouškové?“ Oba nás políbila, byla srdečná, ale špatná zpráva se jí zrcadlila v očích.

„Pokaždé když tě vidím, Sallie, jsi krásnější. Nemám pravdu, Tome?“

„To tedy máš, matko. Ty také krásníš,“ odpověděl jsem a potlačil jsem vzdech. Moje matka si dokázala vynutit banality, které ze mne prýštily ve volné, ustavičné kaskádě.

„No, děkuji ti, Tome. Je to od tebe tak milé, že to říkáš své staré matce.“

„Moje stará matka má tu nejlepší figuru v Jižní Karolíně,“ odpověděl jsem a uvědomil si, jaká je to fráze.

„No, pilně na ní pracuji, to ti můžu říct. Muži nevědí, co my ženy vytrpíme, abychom si udržely dívčí postavu, že mám pravdu, Sallie?“

„Jistě.“.

„Zase jsi přibral, Tome,“ všimla si má matka radostně.

„Vy děvčata ani nevíte, co my muži zkusíme, aby z nás byli tlustý prasata.“

„No, určitě jsem to nemyslela kriticky, Tome,“ řekla matka zraněným, pobožnůstkářským hlasem. „Když jsi tak citlivý, nebudu už o tom mluvit. Kilo navíc ti velmi sluší. Vždycky vypadáš líp, když máš plnější tváře. Ale dneska jsem s tebou nepřišla bojovat. Mám velmi špatné zprávy. Můžu si sednout?“

„Samozřejmě, Lilo. Naleju ti skleničku,“ řekla Sallie.

„Gin a tonik, drahoušku. S kapkou citrónu, jestli máte. Kde jsou děti, Tome? Nechci, aby mě slyšely.“

„Nahoře,“ řekl jsem, podíval se na zapadající slunce a čekal jsem.

„Savannah se znovu pokusila zabít.“

„Můj bože,“ řekla Sallie a zastavila se přede dveřmi. „Kdy?“

„Zřejmě minulý týden. Nejsou si jisti. Byla v kómatu, když ji našli. Už je při sobě, ale…“

„Ale co?“ zamumlal jsem.

„Ale je v jednom z těch hrozných stavů, do kterých se dostane, kdykoli chce upoutat pozornost.“

„Říká se tomu psychotické období, matko.“

„Tvrdí o sobě, že je psychotik,“ odsekla mi moje matka. „Není opravdový psychotik, to ti říkám.“

Než jsem mohl odpovědět, Sallie nám skočila do řeči s otázkou. „Kde je, Lilo?“

„V psychiatrické léčebně v New Yorku. Belleuve nebo něco takového. Mám to doma napsané. Doktorka mi volala. Doktorka jako ty, Sallie, ale psychiatrička. Jsem si jistá, že jiný obor v medicíně nezvládla, ale jak říkám, každému, co jeho jest.“

„Málem jsem šla také na psychiatrii,“ řekla Sallie.

„Určitě potěší vidět, jak se mladým ženám daří v takových profesích. Neměla jsem takové možnosti, když jsem byla mladá. Ale jinak, ta žena mi volala, aby mi sdělila tu tragickou událost.“

„Jak si to Savannah udělala, mami?“ zeptal jsem se a pokoušel se ovládat. Sebekontrola mi však klouzala pod rukama, to jsem cítil.

„Znovu si podřezala žíly, Tome,“ řekla matka a rozplakala se. „Proč mi dělá takové věci? Netrpěla už jsem dost?“

„Udělala to sobě, mami.“

„Přinesu ti drink, Lilo,“ ozvala se Sallie. Matka vytáhla z kabelky kapesník a usušila si slzy. Pak řekla: „Myslím, že ta doktorka je židovka. Má jedno z těch nemožných jmen. Možná ji Aaron zná.“

„Aaron je z Jižní Karolíny, mami. To, že je žid, neznamená, že zná každého žida v Americe.“

„Ale věděl by, jak o ní něco zjistit. Abychom věděli, jestli je dobrá. Aaronovi spolu drží hodně pohromadě.“

„Jestli je židovka, Aaronova rodina má určitě v pořádku její spisy.“

„Nemusíš být ke mně sarkastický, Tome. Jak myslíš, že si připadám? Jak myslíš, že se cítím, když si moje děti dělají tak hrozné věci? Připadám si nemožně. Neumíš si představit, jak se na mě dívají lidé z dobré společnosti, když zjistí, kdo jsem.“

„Jedeš do New Yorku?“

„Ach, nemůžu jet, Tome. Tohle je pro mne opravdu těžká doba. V sobotu večer máme večírek, který jsme chystali už měsíce. A ty výdaje. Savannah je určitě v dobrých rukou a my stejně nemůžeme nic dělat.“

„To, že bys tam byla, mami, by něco znamenalo. To sis nikdy neuvědomila.“

„Řekla jsem psychiatričce, že možná přijedeš,“ řekla matka opatrně a plna naděje.

„Samozřejmě že pojedu.“

„Teď nemáš práci a bude pro tebe snadné si to zařídit.“

„Mám teď práci s hledáním zaměstnání.“

„Myslím, že jsi měl vzít tu práci pojišťováka. O tom jsem přesvědčena, i když jsi se mne samozřejmě na radu neptal.“

„Jak o tom víš?“

„Sallie mi to řekla.“

„Řekla?“

„Má o tebe velký strach. My všichni, Tome. Nemůžeš od ní očekávat, že tě bude podporovat celý život.“

„Tohle ti taky řekla?“

„Ne. Jenom ti říkám, co vím. Musíš se postavit tváří v tvář faktům. Pokud žiješ v Jižní Karolíně, nebudeš nikdy znovu schopný učit nebo trénovat. Potřebuješ začít zčerstva, vypracovat se od píky, dokázat své schopnosti nějakému zaměstnavateli, který ti chce dát šanci.“

„Mluvíš, jako bych nikdy v životě neměl práci, mami,“ řekl jsem, byl jsem unavený a potřeboval jsem uniknout matčiným očím. V potřebě temnoty jsem si přál, aby slunce zapadalo rychleji.

„Už je to drahnou chvíli, co jsi neměl práci,“ trvala na svém matka. „A žena prostě nerespektuje muže, který jí nepomáhá vydělat na chleba, to ti povídám. Sallie je anděl, ale nemůžeš očekávat, že bude vydělávat všechny peníze, zatímco ty tu dumáš na verandě.“

„Poslal jsem žádost do sedmdesáti podniků, mami.“

„Můj manžel ti může sehnat práci. Nabídl se, že ti zavede obchod.“

„Víš, že nemůžu přijmout pomoc od tvého manžela. Alespoň tomu rozumíš.“

„To tedy určitě ne,“ zpola na mne vykřikla matka. „Proč bych tomu měla rozumět? Vidí, že celá tvá rodina trpí, protože ty nemůžeš zvednout svůj tlustej zadek a najít si práci. Chce to udělat, aby pomohl Sallie a děvčatům, ne aby pomohl tobě. Nechce, aby trpěly víc, než už vytrpěly. Chce ti pomoci, i když ví, jak strašně ho nenávidíš.“

„Jsem rád, že ví, jak moc ho nenávidím,“ řekl jsem.

Sallie se vrátila na verandu s matčiným a mým drinkem. Chtělo se mi ho vychrstnout a rozkousat sklenici.

„Tom mi právě říká, jak moc mě nenávidí a všechny moje zásady jakbysmet.“

„To není pravda. Vyprovokovalas mě, abych prohlásil, že nenávidím tvého manžela. Ty jsi začala.“

„Jen jsem mluvila o tvé nezaměstnanosti. Už je to přes rok, Tome, a to je hodně času, aby muž tvých schopností s něčím začal, s čímkoliv. Nemyslíš, že je to pro Sallie trapné, podporovat dospělého muže, který tu sedí jako pecka?“

„To stačí, Lilo,“ řekla Sallie rozzlobeně. „Nemáš žádné právo použít mě jako štít proti Tomovi.“

„Pokouším se mu pomoci. Cožpak to nevidíš, Sallie?“

„Ne. Tak ne. To není ten správný způsob. Takhle to nejde, Lilo.“

„Musím jet zítra do New Yorku, Sallie,“ řekl jsem.

„Samozřejmě, musíš,“ odpověděla.

„Budeš ji ode mne pozdravovat, Tome, ano?“

„Jistě mami.“

„Vím, že je proti mně, stejně jako ty,“ zakňučela.

„Nejsme proti tobě, matko.“

„Ale ano, jste. Myslíš, že necítím, jak mnou pohrdáš? Myslíš, že nevím, jak moc mě nenávidíte, protože jsem nakonec v životě šťastná? Milovali jste mě, jen když jsem byla ubohá a žila s vaším otcem.“

„Nemilovali jsme tu dobu, mami. Měli jsme dost hrozné dětství, které nás vystřelilo do ještě horší dospělosti.“

„Prosím, přestaň,“ prosila Sallie. „Prosím, přestaňte už si ubližovat.“

„Já vím moc dobře, co to je, být provdaná za Winga, Sallie. Chápu tvé utrpení.“

„Mami, musíš nás navštívit častěji. Vlastně jsem zažil pár minut štěstí, než jsi přijela.“

„Skončete to už, nechte toho vzájemného ubližování. Raději přemýšlejte, jak pomoci Savannah,“ okřikla nás Sallie.

„Pro Savannah jsem udělala, co bylo v mých silách,“ řekla matka. „Ať udělám cokoliv, vždycky bude dávat vinu jen mně.“

„Ale ona je nemocná,“ řekla měkce Sallie. „A ty to víš, Lilo.“

Matčina tvář se rozjasnila. Levou rukou pozvedla drink, naklonila se k Sallie a řekla:

„Ty jsi profesionálka, Sallie. Víš, poslední dobou jsem hodně četla o psychóze a odborníci objevili, že je to chemická nerovnováha a že nemá vůbec nic společného s dědičností nebo prostředím.“

„V naší rodině byla obrovská hromada chemické nerovnováhy, matko,“ řekl jsem, neschopný kontrolovat svou prudkou, nahromaděnou zlost.

„Někteří lékaři si myslí, že je to nedostatek soli.“

„Něco jsem o tom slyšela, Lilo,“ souhlasila Sallie.

„Sůl!“ vykřikl jsem. „Vezmu Savannah krabici té Mortonovy a po lžičkách ji do ní nacpu. Jestli je to jenom sůl, co potřebuje, dám jí dávku, že bude vypadat jako Lotova žena.“

„Jenom cituju, co říkají přední odborníci. Jestli si chceš dělat legraci ze své matky, posluž si, Tome. Asi jsem snadný terč, starší žena, která nejlepší léta svého života obětovala svým dětem.“

„Mami, proč se nezačneš živit plněním Viny do lahví? Posílali bychom je všem americkým rodičům, kteří neovládli to správné umění, jak donutit své děti, aby se pořád cítily jako svrab. Mohla bys na to mít patent.“

„Konečně bys měl zaměstnání, synu,“ řekla chladně, když se zvedla z křesla. „Zavolej mi, prosím, až uvidíš Savannah. Můžeš volat na můj účet.“

„Proč nezůstaneš na večeři, Lilo? Ještě jsi neviděla děvčata,“ řekla Sallie.

„Přijdu na návštěvu, až bude Tom v New Yorku. Chci vzít děti na pár týdnů na Pawleyský ostrov. Jestli ti to samozřejmě nevadí.“

„To by bylo milé.“

„Sbohem, synu,“ řekla má matka. „A dobře se postarej o svou sestru.“

„Sbohem, matko,“ odpověděl jsem a zvedl jsem se, abych ji políbil na tvář. „Vždycky jsem se o ni postaral.“

Po večeři jsme, Sallie a já, uložili děvčata do postele. Pak jsme oba vyšli na pláž, zamířili k majáku a bosi se procházeli pěnivým příbojem směrem na Fort Moultrie. Sallie mě vzala za ruku a já, rozrušený a znepokojený, jsem si uvědomil, jak je to dlouho, co jsem se Sallie naposledy dotkl, co jsem se k ní přiblížil jako milenec nebo přítel, anebo obojí. Mé tělo se už dlouho necítilo být nástrojem lásky nebo vášně; cítilo zimu smrtící vážnosti, kdy se iluze a jasné sny mých dvaceti let vypařily a zemřely. Ještě jsem v sobě nenašel zdroj vnitřní síly, který by mi umožnil snít sny nové; má duše se příliš obírala smutněním nad ztrátou iluzí a strachem, jak bez nich přežiji. Věděl jsem, že je mohu nějak nahradit, ale nevěřil jsem, jestli dokážu obnovit jejich mosazný lesk a oslňující tvář. A tak jsem po měsíce zanedbával svou ženu, ani jsem ji sám od sebe nepohladil, dokud se ke mně sama nepřivinula; pod mýma rukama se pohybovala jako kočka; nereagoval jsem, když se otírala bosou nohou o mou nebo mi položila ruku na stehno, když jsme leželi v osamělosti za bezesných nocí. Mé tělo mě vždy zradilo, protože má mysl byla neklidná a trpící. Sallie se ke mně přitiskla a oba jsme stáli v letním větru, o nohy se nám tříštily vlny. Střelec se nad námi procházel v nebesích, opásaný a ozbrojený, v hvězdné noci bez měsíce.

Sallie mi stiskla ruku a řekla, „Tome. Promluv. Řekni mi všechno, co tě trápí. Znovu jsi tak vzdálený a tichý.“

„Snažím se dopátrat toho, co zničilo můj život,“ řekl jsem Orionu. „Chci znát ten okamžik, který předurčil, že ponížím každého, koho miluji.

„Ty máš za co bojovat – za něco, co za to stojí. Ale zdá se, že to vzdáváš, Tome. Tvoje minulost nám ubližuje.“

„Tamhle je Velký medvěd,“ řekl jsem a ukázal nesměle.

„Kašlu ti na to, kde je Velký medvěd,“ řekla Sallie. „Nemluvím o Velkém medvědovi a nechci, abys začal mluvit o čemkoliv jiném. Ani to dost dobře neumíš.“

„Proč mě všechno, co matka řekne, každá slabika, každý neupřímný foném, nasere? Proč ji nemůžu ignorovat, Sallie? Proč se prostě nemůžu odhmotnit, když k nám přijde? Kdybych se jenom držel a neodpovídal, snad by se mě to nedotklo. Vím, že mě miluje z celého srdce. Ale sedíme proti sobě a urputně říkáme věci, které zraňují, ubližují a ničí. Když odejde, máme oba krev na rukou. A ona pláče a pije; pak jen pije. Ty se marně pokoušíš zakročit. My oba tě ignorujeme a nelibě neseme i jen pouhý tvůj pokus. Všichni jsme v bludném kruhu jakési vášnivé hry, kde ona a já se snažíme ukřižovat jeden druhého. Přitom to není ani její ani moje chyba.“

„Chce jen, aby sis našel práci a byl šťastný,“ řekla Sallie.

„Já to také chci. Zoufale to chci. Pravdou je, že zažívám hrozně těžké chvíle, když hledám někoho, kdo by mě chtěl zaměstnat. O tuctech dopisů jsem ti neřekl. Všechny jsou velmi slušné. Všechny říkají to samé. Všechny jsou nesnesitelně ponižující.“

„Mohl jsi vzít to pojišťování.“

„Ano, mohl. Ale to nebyla pojišťovací práce, Sallie. Byl bych výběrčím pojistného. Klepal bych na chatrče pachtýřů na ostrově Edisto a vybíral nikláky a deseticenty od chudých černochů, kteří se dali pojistit, aby mohli mít slušný pohřeb.“

Sallie mi stiskla ruku a řekla: „Ale byl by to start, Tome. Rozhodně lepší než vysedávat doma a vystřihovat recepty. Dělal bys něco, aby ses zachránil sám před sebou.“

Zraněně jsem odpověděl: „Přemýšlel jsem a plýtval časem.“

„Nemyslím to jako kritiku, Tome. Opravdu ne, ale…“

„Pokaždé, když použiješ tuhle památnou frázi, Sallie,“ přerušil jsem jí, „míníš to jako drtivou kritiku, ale pokračuj. Po mámě bych snesl útok kavalérie Hunů na slonech.“

„Ne, to není kritika, říkám to z lásky. Jsi tak sebelítostivý, tak se pořád v sobě šťouráš a tak jsi zahořkl od té doby, co se to stalo Lukovi. Vzpamatuj se, zapomeň na to, co se stalo a začni hned teď. Tvůj život přece neskončil, Tome. Jednu část svého života máš za sebou a musíš si ujasnit, jaká bude ta příští.“

Několik minut jsme pokračovali v tiché chůzi, v znepokojivé osamělosti, která někdy navštěvuje dvojice v nejnesrovnalejších časech. Pro mne to nebyl nový pocit; jsem obdařen zvláštní schopností odcizit si i ty sladké duše, které mě nejvíce milují.

Pokusil jsem se znovu navázat kontakt a najít si cestu k Sallii. „Ještě mi není všechno jasné. Nepochopím, proč nenávidím právě sebe víc než kohokoliv jiného na světě. Nedává mi to smysl. I když máma a táta byli zrůdy, měl bych z toho vyjít s nějakým respektem sám vůči sobě, měl bych k sobě přistupovat jako k někomu, který přežil, když už nic jiného. Měl bych ze všeho vyjít alespoň jako čestný muž, ale já jsem ta nejnečestnější osoba, jakou jsem kdy potkal. Nerozeznám přesně, co cítím. Vždycky je přede mnou něco tajně skrytého.“

„Nepotřebuješ znát absolutní pravdu. Nikdo to nepotřebuje. Ale musíš vědět tolik, abys dokázal pokračovat dál.“

„Ne, Sallie,“ řekl jsem, náhle jsem se zastavil ve vodě, otočil ji k sobě a položil jí ruce na ramena. „To je to, co jsem dělal dřív. Vystačil jsem dlouho se svým výkladem pravdy a pak mě to dostalo. Pojď, opustíme Jižní Karolínu. Vypadněme odsud. V tomhle státě už nikdy nedostanu práci. Příliš mnoho lidí zná jméno Wingo a nelíbí se jim, co znamená.“

Sallie sklopila oči a vzala moje ruce do svých. Pak se podívala přímo na mě a řekla: „Nechci opustit Charleston, to ne. Mám skvělou práci, miluju náš dům a naše přátele. Proč chceš hodit za hlavu i to dobré?“

„Protože pro mě už to není tak dobré, protože už nevěřím ve svůj život tady.“

„Ale já věřím ve svůj.“

„A ty vyděláváš peníze,“ řekl jsem v rozpacích z toho, jak hořce to zaznělo, mužsky a nadutě.

„Řekl jsi to ty, já ne, Tome.“

„Promiň. Je mi to opravdu líto. Nechci jet do New Yorku. Nechci ani vidět Savannah. Jsem rozzuřený, strašně se na ni zlobím proto, že to znovu zkusila. Zlobím se, že je šílená a že je jí dovoleno být šílená tak, jak to ona potřebuje. Závidím jí její šílenství. Vím, že když se začne rozřezávat, očekává, že tam budu. Je to starý tanec a já znám všechny jeho kroky.“

„Tak nejezdi,“ řekla Sallie a zase mi vyklouzla.

„Musím jet. Ty to víš. Je to jediná úloha, kterou hraju opravdu dobře. Hodinový hrdina. Galantní rytíř. Nezaměstnaný rytíř Galahád. Je to osudová vada všech Wingů. Kromě mámy. Pořádá večírky plánované měsíce předem a nemůže se zabývat pokusy o sebevraždu vlastních dětí.“

„Příliš viníš své rodiče, Tome. Kdy ty začneš cítit vlastní zodpovědnost? Kdy vezmeš život do vlastních rukou? Kdy začneš důvěřovat svým vlastním činům?“

„Nevím, Sallie. Nechápu to. Nejsem schopen si v hlavě sesumírovat, co to všechno znamená.“

Odvrátila se ode mne a znovu se začala procházet po pláži, pár kroků přede mnou.

„Ubližuje nám to, Tome.“

„Já vím,“ souhlasil jsem a snažil jsem se ji dohnat. Vzal jsem ji za ruku a stiskl ji, ale ona můj stisk neopětovala. „K svému překvapení nejsem dobrý manžel. Kdysi jsem chtěl být skvělý muž. Okouzlující, citlivý, milující a přístupný každé potřebě své ženy. Je mi to líto, Sallie. Nebyl jsem k tobě tak dlouho hodný. Cítím to jako velkou bolest. Chci být lepší. Jsem tak chladný, tak odcizený. Přísahám, že budu lepší, hned jak opustíme tenhle stát.“

„Neopustíme tenhle stát,“ řekla definitivně. „Jsem tu šťastná a spokojená. Tady je můj život, můj domov, sem patřím.“

„Co to říkáš, Sallie?“

„Říkám, že to, co dělá šťastným tebe, nemusí nutně dělat šťastnou mě. Říkám, že si taky všechno promýšlím a hledám řešení. Snažím se vyřešit to, co se s námi dvěma děje. Oba víme, že to není dobré.“

„Sallie, není vhodná chvíle na takové řeči.“

„Je to stejné od té doby, co se to stalo Lukovi,“ pokračovala.

„Nic není stejné,“ řekl jsem.

„Je tu něco, co jsi pro Luka zapomněl udělat, Tome,“ řekla.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Zapomněl jsi plakat,“ řekla Sallie.

Podíval jsem se přes pláž směrem k majáku. Pak zpátky přes přístav na světla Jakubského ostrova.

Sallie pokračovala: „Nejsou dány hranice našeho smutku. Úplně jsi mě vyřadil ze svého života.“

„Bude ti vadit, když začneme mluvit o něčem jiném?“ zeptal jsem se a můj hlas byl zlý.

Sallie řekla: „To, o čem mluvíme, jsme my. Jde o to, jestli mě ještě miluješ, Tome.“

„Právě jsem se dozvěděl, že se moje sestra pokusila o sebevraždu,“ vykřikl jsem.

Odhodlaně odpověděla: „Ne, právě ses dozvěděl, že tvá žena pochybuje o tom, že ji ještě miluješ.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal jsem se a cítil jsem její naléhavost, její potřebu dosáhnout ve mně toho nedotknutelného místa.

Měla v očích slzy, když řekla: „Ta slova jsou jednoduchá. Zkus to: Miluji tě, Sallie, a nemohu bez tebe žít ani jeden den.“

V jejích očích a hlase bylo cosi naléhavého, co se snažilo doručit ten nejtemnější vzkaz, a já řekl: „Je tu něco jiného.“

Sallie začala pofňukávat a v jejím hlase bylo zoufalství a zrada zároveň. „Ne něco jiného, Tome,“ řekla, „někdo jiný.“

„Ježíši Kriste,“ vykřikl jsem. „Nejdřív Savannah a teď tohle!“

Ale Sallie znovu řekla: „To je po měsících poprvé, co ses na mě podíval. Jen proto, aby si můj zatracený manžel všiml, že žiji, se musím přiznat, že mám milence?“

„Ach, Ježíši, Sallie. Ach ne, prosím,“ zašeptal jsem a vrávoral jsem od ní pryč.

„Chystala jsem se ti to říct v pravý čas. Nerada to říkám teď. Ale zítra odjíždíš.“

„Neodjedu. Nemůžu takhle žít.“

„Chci, abys odjel, Tome. Chci zjistit, jak vážně to myslím. Možná to dělám proto, abych tě ranila. Nejsem si jistá.“

„Mohu se tě zeptat, kdo to je?“

„Ne. Ještě ne.“

„Slibuji, že se nezachovám nevhodně nebo barbarsky. Alespoň dokud se nevrátím z New Yorku. Potřebuju to vědět.“

„Doktor Cleveland.“

„Ach, ne!“ vykřikl jsem. „Snad ne ten pompézní, nesnesitelný pitomec. Proboha, Sallie, jezdí na motorce a kouří pěnovku, blbou pěnovku.“

„Je rozhodně lepší než nějaká podřadná cheerleaderka,[2] se kterou ses zapletl ty,“ odpověděla zuřivě.

„Čekal jsem, že to řekneš. Věděl jsem, že ta svádivá oslice s velkýma prsama se bude celý život vracet, aby mě strašila. Je mi to líto, Sallie. Tolik mě to mrzí. Byl jsem hloupý. Hloupý, hloupý!“

„Ublížilo mi to tenkrát víc, než sis myslel.“

„Prosil jsem tě, Sallie, abys mi odpustila, a prosím tě znovu. Stalo se a Bůh ví, jak jsem kvůli tomu trpěl, a na kolenou jsem slíbil, že se to už nikdy nestane.“

„Ten slib už nemusíš plnit, Tome. Doktor Cleveland mě miluje.“

„No, bravo doktoru Clevelandovi. Řekl to doktor Cleveland paní Clevelandové, tomu smutnému línému pilíři jeho manželství?“

„Ne, ještě ne. Čeká jen na správný čas. Oba se chceme ujistit. Nechceme svým blízkým zbytečně ublížit.“

„Jste velkodušní. Jen se zeptám, Sallie. Když tvoje malá vysílačka v noci zapípá a odvolají tě do nemocnice kvůli jednomu z těch nespočetných naléhavých případů, jezdíš taky zkontrolovat doktorovu dobrou pěnovku?“

„To je odporné, Tome, a ty to víš.“

„Chci vědět, jestli oba zneužíváte kouzelného pípátka, toho nejsvatějšího, toho nejurážlivějšího symbolu, který z amerického doktora dělá dokonalého pitomce.“

„Ano!“ vykřikla. „Několikrát jsem to udělala. Když to jinak nešlo. A udělala bych to znovu, kdyby nebylo jiné cesty.“

Pocítil jsem neodolatelnou touhu ji uhodit, spoutaný duch mého hrubiánského otce se osvobodil a získal tak nadvládu v mé krvi a cítil jsem zdroj jeho obrovské síly kolem srdce; pěst se mi zaťala a pár vteřin jsem veškerou svou silou a vůlí bojoval proti muži, kterým jsem měl rodné právo být. Ovládl jsem se a znovu jsem poslal otce do exilu. Povolil jsem tlak svých prstů, vydechl a vykřikl: „Je to proto, že tloustnu, Sallie? Prosím, řekni mi, že je to proto. Nebo že mi padají vlasy? A možná proto, že jsem ti řekl, že ho mám malýho. Víš, že jsem jedním z mála mužů v Americe, kteří přiznají, že mají malýho ptáka. Řekl jsem ti to jenom proto, že ses vždycky cítila špatně, že máš malá prsa.“

„Moje prsa nejsou tak malá.“

„To můj chudáček pomluvený penis taky není.“

Překvapilo mě, že se Sallie zasmála. V jejím smyslu pro humor bylo něco ubohého, co nemohla kontrolovat ani v těch nejvážnějších chvílích. Její smích se vnitřně vztahoval k její šlechetnosti a nemohla ho potlačit.

„Vidíš, Sallie, je tu naděje. Pořád si myslíš, že je se mnou legrace. A náhodou vím, že naposledy se Cleveland smál hned poté, co byl Woodrow Wilson zvolen prezidentem.“

„Je jenom o jedenáct let starší než my.“

„Cha! Jiná generace. Nesnáším ani starouše, ani věčné mladíky, co jezdí na motorkách.“

Sallie se nadechla a namítla: „On je nadšenec. Jenom sbírá britské motorky.“

„Prosím, ušetři mě detailů. Neříkej mi, že mě opouštíš kvůli chlapovi, který sbírá pěnovky a britské motorky. Cítil bych se líp, kdybys odešla s tetovaným chlapem od cirkusu, s vodním skřetem nebo s trpaslíkem na jednokolce.“

„Neřekla jsem, že tě opouštím, Tome. Bylo dost těžké ti o tom říct, a už vůbec jsem ti nechtěla přidělávat problémy.“

„Cha!“ zasmál jsem se hořce a kopl do vlny. „Pouhá maličkost, má drahá.“

Dlouhou chvíli jsme mlčeli. Pak Sallie řekla: „Jdu zpátky domů dát děvčatům pusu na dobrou noc. Půjdeš taky?“

„Přijdu jim dát dobrou noc později. Ještě tu chvíli zůstanu. Potřebuju si o tom všem popřemýšlet.“

Sallie mi vážným hlasem řekla: „Nevím, co se stalo, co se přihodilo tomu rváči, kterého jsem si vzala.“

„Jo, víš,“ řekl jsem. „Luke se stal.“

Náhle mě prudce objala a políbila na krk, ale já v tu chvíli, jediný spravedlivý, patriot a hélót mužského já, v ponížené patriarchální cti opovrhovaného muže, jsem nebyl schopen opětovat polibek ani ocenit ten moment přízně. Sallie, nepolíbená, se otočila a vracela se zpátky k domu.

Rozběhl jsem se po pláži. Nejdříve mírným tempem, trpělivě, ale po chvíli mě vnitřní napětí, které hrozilo výbuchem, donutilo k rychlému sprintu. Zpotil jsem se a lapal po dechu. Potřeboval jsem ranit své tělo, abych si nevšiml rozpadu své duše.

Zpocený a udýchaný jsem si uvědomoval smutný úpadek svých svalů. S veškerým nasazením jsem zvyšoval rychlost a uvědomil jsem si, že jsem býval ten nejrychlejší obránce v Jižní Karolíně. Rychlý a hbitý, plavovlasý jsem vybíhal ze zadních pozic s míčem v ruce a proti mně vyrazil v potácivé extázi soupeř, když jsem udělal kličku a vykročil proti úžasnému hluku davů, pak jsem sklonil hlavu a oslnil se instinktivními pohyby, které vycházely z nějakého rychlého, sladkého místa ve mně. Ale nikdy, když jsem na střední škole běhal, jsem neplakal. Teď jsem běžel těžce a zoufale, pryč od ženy, která si našla milence, protože já jsem jako milenec zklamal, pryč od sestry, tak hbité v zacházení s břitvou, pryč od matky, která nechápe tu rozporuplnou historii matek a synů. Prchal jsem jen před minulostí – před hořkým a hrubým kusem Ameriky, který byl mým vlastním padlým životem – nebo se blížil k nové a neznámé historii. Zpomalil jsem, zpocený a uřícený a vydal se k domu.

2

Nemám rád New York City. Musel bych vydat příliš mnoho energie a trpělivosti, abych zaznamenal to nepřeberné množství důvodů, kterými mě to velkolepé město uráží. Byla by to kniha velikosti manhattanských Zlatých stránek, a vlastně jen prolog.

Pokaždé, když ustoupím urážkám a potupám toho pyšného města a ponížený a odstrčený se vydám napospas ohromným a povýšeným davům, pocit malosti ovládne a zabíjí všechny kódované buňky mé těžce dobyté jedinečnosti. Město poznamenává mou duši vrásčitě rozbujelými a nesmazatelnými graffiti. Při každé návštěvě si uvědomím, že stojím v přístavu, sleduji řeku Hudson, jak protéká hlučným městem, a vím, co neví žádný Newyorčan, kterého jsem kdy potkal: že ostrov byl kdysi obklopen hlubokými obrovskými blaty a řekami ústícími do moře, že celá civilizace solných bažin leží pohřbena pod kamennými bulváry. Nemám rád města, která znesvěcují své vlastní bažiny.

Samozřejmě že jakási zamilovanost mé sestry do New Yorku, ba až perverzní oddanost k němu jen přispívá k mému opovržení tímto městem. Dokonce násilníci, narkomani, notorici a podvodnice, ty raněné, kulhavé duše plující bezstarostně mezi milióny ostatních úspěšných Newyorčanů jsou pro ni hlavní součástí šarmu tohoto města. Jsou to ranění ptáci vyhnaní z ráje, vyválení v prachu a plížící se hnusnými uličkami, kteří pro ni znamenají ty nejkrásnější hranice společnosti. V těchto extrémech nachází krásu. V srdci nosí neotřesitelnou věrnost ke všem těm křivým veteránům, bezprávným, beznadějným, talentovaným v černém umění, přežívajícím na okraji New Yorku. Pro ni jsou divadlem města. Píše o nich ve své poezii; sama se naučila něco z černého umění a dobře zná jejich pocit, že se jim hroutí půda pod nohama.

Savannah chtěla být Newyorčankou dávno předtím, než věděla, že bude psát poezii. Byla jedním z jižanů, kteří si už od raného dětství jsou vědomi toho, že Jih pro ně nikdy nemůže být víc než vonné vězení, řízené sdružením milujících, ale věrolomných příbuzných.

V patnácti dostala od babičky k vánocům předplatné The New Yorkeru. Každý týden bez dechu čekala, až přijde nový výtisk, pak nad ním hodiny seděla, smála se a chichotala kresleným vtipům. Později jsme si s Lukem nedůvěřivě prohlíželi ty samé obrázky a marně hledali jejich pointu. Věci, nad kterými lidé v New Yorku vyskakují a plácají se smíchy do kolen, byly pro mě v jihokarolínském Colletonu nepochopitelné. Byly nesrozumitelné jako klínové písmo důvtipu, a když jsem se Savannah zeptal, co se jí na nich, ksakru, zdá směšného, vzdychla a odbyla mne vtipnou frází, kterou si zapamatovala z posledního obrázku. Savannah si sebe samu představovala jako vypovězeného potomka newyorských starousedlíků, jehož ponižující narození v Jižní Karolíně odřízlo od jeho rodného města. Díky ní jsem nenáviděl New York už dávno předtím, než jsem překročil jeho slavné řeky.

Savannah opustila Jižní Karolínu, hned jak jsme ukončili Colettonskou střední školu, a okamžitě zahořela pro newyorské městské čtvrti. Odešla proti vůli rodičů a nepožádala o jejich požehnání ani souhlas. Svůj život měla přesně naplánovaný a nehledala radu u žádných lovců garnátů nebo jejich žen, kteří si zvolili život u řeky v Jižní Karolíně. Instinktivně se cítila jako městská dívka, která se naučila o životě v malém městě všechno, co chtěla nebo potřebovala vědět. Vybrala si New York, který vyžadoval ostražitost a pozornost. To bylo město hodné jejího nadání.

Milovala všechno od prvního dne: rytmus, boj, nezadržitelný příval myšlenek a lidství, nadchla se snahou ovládnout a ochočit si bájné město v jeho vlastním prostředí. Stala se sběratelkou a archivářkou pravých newyorských zážitků. Jestliže bylo něco původem z New Yorku, jestliže to mělo hodnověrnost a potvrzení Manhattanu, pak se toho Savannah chopila s vroucností kněze. Od samého počátku lyricky obhajovala základní síly New Yorku. Považovala je za nepopiratelné a bylo o nich zbytečné diskutovat. Popíral jsem je a posedle o nich diskutoval.

„Nikdy jste tu nežili. Nemáte vůbec žádné právo mít nějaký názor,“ řekla Savannah bodře, když jsme ji s Lukem poprvé navštívili v New Yorku.

„Taky jsem nikdy nežil v Pekingu,“ odpověděl jsem, „ale vsadím se, že je to město plné žlutých lidí.“

„To bude smogem ze všech těch aut, Savannah,“ poznamenal Luke, když sledoval dopravní šňůru, mířící směrem k mostům. „Ubíjí to mozkové buňky. A jakmile ti odejdou mozkové buňky, začneš mít tenhle bordel ráda.“

„Musíte dát tomu městu šanci, zabedněnci. Jakmile dostanete newyorskou horečku, pak se ho nemůžete nabažit. Musíte cítit energii tohohle města. Jenom zavřete oči a nechte se jím nést.“

Luke a já jsme zavřeli oči.

„To není žádná energie,“ řekl Luke, „to je kravál.“

„Pro vás kravál,“ odpověděla s úsměvem, „pro mne ale síla.“

V začátcích se živila jako číšnice ve vegetariánské restauraci ve West Village. Také se přihlásila do New School, vybrala si předměty, které se jí líbily, a zavrhla ty, které na ni nijak nezapůsobily. Bydlela v temném nájemním bytě na Grove Street poblíž Sheridan Square a vyzdobila ho se skvělým vkusem. Tam spokojeně žila sama se všemi záhadami a jemnostmi jazyka a začala psát básně, jež ji proslavily ve vybraném kruhu lidí dřív, než jí bylo pětadvacet. Rodiče ji posadili s nechutí a apokalyptickými proroctvími do vlaku na Sever a po straně řekli svým synům, že Savannah ve velkém městě nevydrží déle než měsíc. Ale ona se sžila s rytmy velkoměsta. „Život v New Yorku je jako kreslený vtip z The New Yorkeru,“ napsala ve svém prvním dopise. A my všichni jsme otevřeli stará vydání jejího oblíbeného časopisu, tlumočili jsme si navzájem vtípky osmi miliónů lidí, a tím jsme se pokoušeli udělat si nějakou představu o tom, jaký je její život. Podle obrázků jsme se domnívali, že Newyorčané si na intimních večírcích říkají hodně chytrých, ale tajemných věcí. Můj otec ignoroval obrázky, studoval inzeráty a řekl nahlas své rodině: „A vůbec, co jsou ty lidi zač?“

Když nakladatelství Random House vydalo Savannah v roce 1972 první sbírku básní, jeli jsme s Lukem do New Yorku na večírky s předčítáním, pořádané na počest této knihy. Savannah a já jsme seděli vedle pěkného stolu, nad námi se pnuly pokojové rostliny, a zatímco se Luke pokoušel najít na noc bezpečné místo k parkování, ona mi podepsala výtisk Dcery lovce garnátů. Otevřela knihu na stránce s věnováním a pozorně se na mě dívala, když jsem četl: „Mému bratru Tomu Wingovi, jehož láska a oddanost mi ukázaly tu správnou cestu. Všechna chvála patří mému bájnému dvojčeti.“ Měl jsem slzy v očích, když jsem četl to věnování, a divil jsem se, jak vůbec mohla z našeho dětství vzejít nějaká poezie.

„Fotbaloví obránci nepláčou,“ řekla a objala mě.

„Tenhle ano,“ ukázal jsem na sebe.

Pak mi podala poslední vydání The New Yorkeru s datem 7. března 1972, na jehož třicáté sedmé straně byla báseň z její knihy. Divoce jsme jásali, a když se Luke vrátil do bytu, rozvýskal se, otevřel okno, mrštně se protáhl požárním schodištěm a volal na každého na Grove Street: „Moje sestřička je v New Yorkeru, vy yankeeští sráči.“

Tu noc jsme šli na její první velké předčítání v nevysvěceném anglikánském kostele ve West Village. Bylo sponzorováno Women United, hnutím za udupání penisů, nebo jednou z těch maniackých odštěpených skupin, k nimž to Savannah přitahovalo. Sestřini první a nejdražší přátelé ve Village patřili k feministické studijní skupině a všichni znali nazpaměť Virginii Woolfovou, nosili černé opasky, kvůli odlišnosti zvedali činky a o prázdninových víkendech vybílili řadu výčepů přístavních dělníků. „Rozhodčí, obránci,“ šeptal Luke, když jsme se přiblížili k mlhavě osvětlenému kostelu a zahlédli ponurý šik žen – válečnic, rozestoupený podél chrámové předsíně, jak vybírá lístky. Vypadaly, jako by ve volném čase překládaly Sapfó a pily muší krev. Byla to podivná doba v historii střetu pohlaví a Savannah nás s Lukem cvičila, jak kráčet mezi bojovnými hnědými košilemi feministického hnutí. Savannah byla v tomto období silně ovlivněna politicko-militantními názory feministek, a tak se za své nemotorné jižanské bratry styděla. Nutila nás chovat se způsobem hermafroditních andělů a my jsme servilně šouravým krokem vstoupili do středu zavile se tvářících žen. V této nepřirozené skupině jsme předstírali bezpohlavnost, která, jak jsme se domnívali, měla zmírnit sestřinu úzkost. „Všem z nich ublížili muži,“ vysvětlila Savannah. „Zvlášť bratři a otcové. Nechápete, jak je hrozné být ženou v Americe.“

Při pohledu na vzhled uvaděček to muselo být opravdu strašné. Takové věci nás napadaly zřídka a věděli jsme, že je nikdy před Savannah nesmíme vyslovit nahlas, že by na nás začala křičet, jakmile dáme najevo lhostejnost k této nové filozofii. Podle ní příliš zatvrzele trváme na svých názorech. Naše mužství Savannah nevědomě zavánělo a dělalo nám velké problémy, v tu chvíli jsme pro ni byli příliš tupí a příliš nevinní, abychom pochopili původ jejího konfliktu se světem mužů.

Když jsme vcházeli do kostela, udělali jsme s Lukem nevědomky chybu. Přidrželi jsme dveře hezké intelektuálce, která kráčela do kostela za námi. Jako jižanští hoši jsme byli očkovaní sérem instinktivní zdvořilosti a bylo pro nás pro oba v té době nemyslitelné nepřidržet dveře dámě. Ta dáma ale reagovala na jiná séra. Překvapivě prudkým pohybem ruky popadla Luka za krk, pak mu pod očima přidržela dva brilantně zaostřené nehty.

„Udělej to znovu, pitomče, a vydloubnu ti ty tvoje zasraný oči,“ řekla.

Luke odpověděl tiše a uctivě k těm dvěma hrozivým prstům. „Ujišťuji vás, madam, že už ani jediné dámě v New Yorku neotevřu dveře.“

„Ženě, pitomče,“ zasyčela ženština. „Ženě. Ne dámě.“

„Ženě,“ opravil se Luke a ona, poté, co ho pustila, triumfálně vešla do kostela.

Luke si třel krk a díval se za ní, jak mizí v davu. Pak šeptem řekl: „V tomhle městě už neotevřu dveře žádný z těch medvědic, Tome. Copak nepoznala, že jsem vietnamský veterán.“

„Nevypadala, chlapče, že by ji to zajímalo.“

„Něco jsme se přece jen naučili, Tome. Když otevřeš dveře, musíš prostě pohnout kostrou a rychle je proběhnout. Tak to chodí v New Yorku.“

Chrám byl téměř plný, když Savannah vyšla z haly. Představil ji povýšený vousáč, který měl na sobě pončo, baret a kožené řemínkové boty. Podle programu to byl mluvčí New School a vedl v Hunter College seminář zvaný „Poezie, revoluce a orgasmus“. V prvním momentě mi byl protivný, ale změnil jsem názor, když začal o Savannah mluvit srdečně a velkomyslně. Hovořil o jejím původu: o dětství na ostrově, o otci, kapitánovi garnátové lodi, o matce, horské krásce, o rodinném tygrovi, o dědečkovi, který holil vousy a bokem prodával bible, o babičce, která navštěvovala colletonský hřbitov a přednášela své samomluvy mrtvým příbuzným. Pak velebil její práci: vášnivou lyriku chvalozpěvů přírody, technickou virtuozitu a její oslavu duše žen. A to všechno, řekl, bylo úžasné objevit v ženě, která strávila téměř celý svůj život na mořském ostrově na americkém Jihu. Pak předal slovo Savannah.

Aplaus byl slušný a klidný až na jeden do morku kostí mrazivý rebelský výkřik. Ten přirozeně vydal Luke, když uviděl svou sestřičku, blonďatou, stydlivou a éterickou, s vlasy sčesanými přísně dozadu, pohupujícími se kolem jejích ramen v bujných vlnách, jak se v tom kostele zvedá jako plamen.

Vždycky jsem miloval hlas své sestry. Je čistý a jasný; hlas bez příkras, jako zvony nad zeleným městem nebo květnou chumelenicí na úpatí sadů. Hlas, který omlazuje a je nepřítelem bouře, tmy a zimy. Vyslovovala opatrně každé slovo, jako by ochutnávala ovoce. Slova jejích básní byla tou nejsoukromější a nejvoňavější ovocnou zahradou.

Zpočátku nebyl ten hlas dobře slyšet, uvědomovala si obecenstvo a byla jím zastrašena. Ale pomalu jí vlastní slova zajala; poetický jazyk básně a hlas se povznesly, ustálily a získaly sebedůvěru. A když se tak stalo, Savannah Wingová uchvátila obecenstvo jako bouře, to westvillagské zhrublé newyorské obecenstvo. Znal jsem všechny její básně nazpaměť, mé rty se pohybovaly spolu s jejími, a společně jsme vyprávěli příběhy našeho života. Cítil jsem, jak si nadpřirozená síla poezie podrobuje dav. Hlas, vyzdvižený ke kúru, vzhůru k blýskavému cimbuří Empire State Building, ke hvězdám nad řekou Hudson, nás přenesl zpět do nížiny Jižní Karolíny, kde se tahle krásná sestra narodila do žalu a smutku a kde všechny tyhle básně, sesbírané ve střípcích a dojmech, vyrostly v temnotě jako ostré trsy korálu a očekávaly zvěstování básnířky, čekaly na tuto noc, na společný dech obecenstva, na to, až se ona podělí o mluvu svého srdce tím, že donutí jazyk souhlasně zpívat a krvácet.

V polovině čtení zvedla Savannah hlavu a zadívala se do obecenstva. Zahlédla Luka a mne v patnácté řadě. Ve svých kabátech a kravatách jsme byli nápadní. Usmála se, zamávala a Luke vykřikl: „Hej, Savannah. Děláš to dobře, zlatíčko,“ a obecenstvo se smálo.

„Moji bratři, Luke a Tom, přijeli z Jižní Karolíny na toto předčítání a já bych jim ráda věnovala tuhle báseň.“

Žena, která Lukovi přede dveřmi vyhrožovala, že mu vydloubne oči, seděla v kostelní lavici přímo před námi. Všimli jsme si jí, když nás Savannah donutila vstát, aby nás posluchači viděli. Ozval se potlačený, úslužný potlesk. Luke zvedl ruce nad hlavu a zamával davu, pak se naklonil dopředu a řekl té ženě: „Možná nic neznamenám, ale co jsi ty, ty krávo?“

Stáhl jsem ho zpátky na jeho místo a varoval: „Chraň si oči, jestli ji chceš urážet. Nebo budeme shánět slepeckého psa.“

Opět nás pohltil sestřin hlas. Četla přes hodinu a svými básněmi vyprávěla příběh. Chudým rodičům v Jižní Karolíně se narodila holčička, vyrostla bosa a opálená u colletonských bažin, naučila se určovat roční období podle stěhování garnátů a divokých hus a podle sklizně rajčat, zmocnila se světla své země, nepojmenované jedinečnosti, živila to světlo, rozhodla se, že bude jiná, a cítila, jak v ní jazyk víří, a slyšela, jak v okapech stodol houkají sýčci a na řece prozpěvují bóje. Pak zasáhl svět, tak jak jen on sám to umí, a dítě, vzdorné a bezbranné zároveň, začalo zápasit se vší jeho divokostí a krutostí. V posledních básních Savannah mluvila o nervových záchvatech, o šílenství a o svých démonech. Mluvila o nich s údivem, úctou a srdceryvným smutkem. Přesto je zahalila nesmírnou krásou a posvětila je svou péčí. V jejím díle nebyly žádné obludy, pouze tu defilovali andělé tesknící po domově. Pro New York to bylo všechno nové, ale ne pro mě a pro Luka. My jsme byli svědci jejího stvoření. V našem domě u řeky jsme sledovali, jak vyrůstá básnířka.

Když jsem jí naslouchal, jak čte svou poslední báseň, vzpomínal jsem na svůj starý sen o Savannah a o mně v mateřském lůně, o tom, jak plaveme bok po boku ve vnitřním moři naší matky, naše srdce se společně formují, malé prsty se trpělivě pohybují, modré zabarvení našich slepých očí září ve tmě, blond vlasy plavou jako vodní tráva, napůl zformovaný mozek cítí vzájemnou přítomnost, čerpáme útěchu z bezejmenné komunity, která mezi námi vznikla dřív, než jsme se narodili, snil jsem, že v životě před životem, v bezdechém lůně a tichém bezpečí krevních proudů se nám stalo něco zvláštního, tam byl ten božský okamžik prozření nebo poznání, známý jen dvojčatům, kdy jsme se k sobě otočili pohybem trvajícím týdny, a ona řekla, „Ahoj, Tome,“ a já, již tehdy věřící v zázraky a kouzla, jsem vykřikl: „Ahoj, Savannah,“ a pak jsme šťastně, instinktivně očekávali své zrození, aby mohl začít dialog na celý život. Jako první jsem věděl o sestřině světle v temnotě, ale netušil jsem, kolik si ho vezme s sebou na cestu. Věřím v pevné svazky Blíženců, v dokonalé lidské spojení dvojčat.

Savannah skončila. Ozval se bouřlivý potlesk a rozjásané obecenstvo na dlouhé minuty povstalo. Musel jsem rychle zabránit Lukovi, aby se nevrhl dopředu a nevynesl Savannah na ramenou dolů střední lodí. Spokojil se s několika rebelskými výkřiky chvály a já, chráněný svou rolí rodinného citlivky, jsem se sehnul dolů mezi lavice, abych si zavázal botu a utřel slzy kravatou.

Později jsme byli rádi, že jsme se mohli zúčastnit toho březnového večera, kdy Savannah triumfálně debutovala v subkultuře s vlčí morálkou, v newyorském světě poezie. Hodně z toho, co je na New Yorku báječné, bylo obsaženo v této noci, a po večeři v Coach House jsme zůstali dlouho vzhůru, dívali jsme se na měsíc, plující napříč hvězdnou oblohou, opojeni sestřiným triumfem jsme si povídali a popíjeli s jejími přáteli, osvěženi tím, jak snadné a předurčené se to všechno zdá být, ohromeni tím, že dívka z Jižní Karolíny dokázala předat vzkaz, který osvítil srdce těchto lidí, zrozených z kamene.

Kdybych druhý den odjel, mohl jsem si to město zamilovat. Ale Luke a já jsme otáleli a Savannah nám chtěla ukázat důvod své lásky k New Yorku a proč s námi nikdy nemůže zpátky domů. A tak jsme nakupovali u Macyho, šli jsme na yankeejské hry, projeli jsme se po centrální trase podzemky a dali si oběd na vrcholku Empire State Building. Zkušeně nás vedla vším, co představovalo příjemný způsob života velkoměsta. Ale byly tu také jiné stránky New Yorku, temné a nepředvídatelné, které nevzala v úvahu, když s námi mašírovala po Manhattanu.

Bylo to na Dvanácté západní ulici ve Village, kde jsme objevili zrádnější, ale ne definitivní pohled na život města. Na druhém konci ulice jsme viděli starou ženu, jak belhavě schází schodiště, zastavuje se na každém stupni a čeká na stárnoucího, ztěžka se vlekoucího francouzského pudlíka. V tom pomalém sestupu ženy a psa byla neochvějná důstojnost. Pes a dáma byli stejně obyčejní a jejich kulhavá chůze odhalovala fakt, že stárnou spolu. Když stará dáma došla na chodník, nevšimla si muže, který se za ní náhle objevil, a my jsme neměli čas ji varovat. Byl profesionálně rychlý a věděl přesně, co chce. Surově jí strhl zlaté náušnice, až začala krvácet a srazil ji na kolena tak, že dopadla tvrdě na chodník, popadl zlatý náhrdelník na jejím krku a mocně jím škubnul. Zakrvácená žena začala křičet. Muž ji však uhodil do obličeje a stařena zmlkla. On pak od ní odcházel beze spěchu a s klidem a naučenou nonšalancí. Udělal však jednu vážnou taktickou chybu. Jeho úniková cesta vedla přímo k dětem Wingovým z Jižní Karolíny.

V naší jižanské výchově bylo sice hodně hrůzných věcí, ale věděli jsme moc dobře, jak se zachovat k mladým mužům, kteří mrzačí uši starým ženám s pudly. Lupič přešel ulici a rozběhl se, když zjistil, že se chystáme zakročit, a když uslyšel, jak Savannah píská jako blázen na policejní píšťalku. Luke se zeširoka rozkročil, přikrčil se, zatímco já jsem muži odřízl cestu k ústupu. Za mnou se ozvalo třesknutí lahve. Zloděj vytáhl nůž, něco cvaklo a já zahlédl záblesk ostří.

„Podříznu tě, ty sráči,“ vykřikl, když se otočil a běžel přímo ke mně s nožem napřaženým před sebou. Zastavil jsem se uprostřed ulice, jedním pohybem jsem sundal opasek, omotal si ho kolem zápěstí, až se kožený konec a přezka volně houpaly. Muž udělal náhlý výpad nožem směrem k mému krku. Uskočil jsem a zamával opaskem. Přezka ho udeřila do lícní kosti a řízla ho pod okem. Vykřikl, upustil nůž, ještě jednou se na mě podíval a pak upadl náporem křídelního útočníka všeamerické střední školy, který ho praštil do páteře a srazil tváří na kapotu thunderbirda. Luke držel muže jednou rukou za vlasy a druhou ho mlátil do týla, až mu na pomačkané kapotě auta zlomil nos. Pak nás pohltil dav, ječící sousedé, šedovlasí členové civilní stráže, kteří na zloděje mířili zbraněmi a byli ochotni ho rozřezat na kousky dřív, než dorazí policie. Savannah držela rozbitou láhev od coly u lupičovy krční žíly a v dálce jsme slyšeli policejní sirény. Stará žena tiše plakala u vchodu do domu a pudl jí lízal krvácející uši.

„V pěkným městě to žiješ, Savannah,“ řekl Luke a ještě jednou zlodějem zatřásl. „Pěkně zasraný město.“

„To by se mohlo stát kdekoliv,“ bránila se Savannah. „Přesto je to to nejskvělejší město na světě.“

New York ale nikdy nepřestal zkoušet své oddané občany. Na každém rohu se tisíce nekonečných rozmanitostí města představuje v různých podobách ošklivosti i vznešenosti. Je to město s příliš mnoha příběhy a příliš mnoha cizinci. Během toho dlouhého památného týdne jsme nemohli zabránit Lukovi, aby nepomohl každému notorikovi, kterého potkal. Nebyl schopný ignorovat ty bezmocné, otupělé somráky, ležící ve dveřích, páchnoucí zvratky a vínem. Snažil se je podepřít, očistit a poučovat o tom, jak by se měli lépe starat sami o sebe. Pak jim vsunul dolar do kapsy. Savannah ho upozornila na to, že až se probudí do slunce a najdou ten zázračný dolar, hned ho utratí za láhev vína.

„Jeden policista mi vyprávěl, že když sem poprvé přišel, snažil se jedno mu z nich pomoct, ale oni jsou takhle úplně šťastní,“ vysvětlila Savannah. Ale Luke se nedal odradit a stále nabízel pomoc každému opilci, kterého jsme míjeli, až jednoho dne v malém parku na Sedmé ulici přišel k mladíkovi ležícímu naznak na dřevěné lavičce, který vůbec nereagoval na jeho jemné posluhování. Když s ním pohnul, viděli jsme, že k rigor mortis došlo už před hodinou. V kapse kabátu měl injekční stříkačku a řidičský průkaz s adresou v Raleigh v Severní Karolíně.

„Je úplně šťastný,“ řekl Luke, když chlapce odvážela ambulance.

Ten mladík stále Lukovi strašil v hlavě, ale jako jižan nechápal, že by se nějakému jižanovi dařilo dobře mezi řekami Hudson a East, když vyrostl v mírnějších, shovívavějších krajích Jihu. Jižan by se musel příliš dramaticky změnit, aby se z něj stal Newyorčan, myslel si Luke a ráno nad francouzskými loupáky a bílou kávou nám vysvětlil svou novou teorii.

„Je to, jako když se pstruh chce stát tramvají, Savannah,“ řekl Luke a namířil na ni loupákem. „Prostě to nejde. Uvidíš. Můžeš předstírat, že jsi Newyorčanka, ale ty jsi jižanka do morku kostí. A to se nedá vymazat.“

„Můj bratr je venkovský filozof,“ řekla Savannah a dolila si kávu.

„Nevadí mi, že jsem venkovskej balík,“ řekl Luke. „Jediná věc, co mi na venkovanech vadí, je, že nenávidí negry a většinou i všechny ostatní. Mám rád kdekoho, ale začínám nenávidět osm miliónů těchhle vyvrhelů, protože nechávají svoje děti umírat na lavičkách a staré lidi hnít ve vchodech domů. Takovým lidem nemůžu rozumět.“

„Luku, ty nemáš rád moje přátele?“

„Jsou oukej, Savannah. Jsou skvělý, promiň, prostě oukej. Ale na rovinu, viděl jsem, jak se na Toma a na mě dívali. Byli vlastně v šoku, že vůbec umíme mluvit, když pocházíme z Jižní Karolíny. Ten tvor, co tě představoval na předčítání, se smál pokaždé, když jsem otevřel pusu.“

„Líbil se mu tvůj jižanský přízvuk. Tak mi to později řekl. Připadal si jako v kině.“

„Jakejpak biják. Mluvil přece s Lukem Wingem. A řeknu ti, ten kluk nikdy v životě nechytil žádnou rybu, viděl ji jen zabalenou a zmrazenou v supermarketu A&P.“

„Je to básník a intelektuál, Luku,“ začala se zlobit Savannah. „Chytání ryb není jeho džob.“

„Pravda, ale není taky jeho džob smát se těm, kteří je chytají. A vůbec, není ňákej divnej? Srandovně hejbe rukama.“

„Je homosexuál, Luku. Jako hodně z mých přátel.“

„Nedělej si srandu,“ řekl Luke po chvíli nepříjemného ticha. „To je ten chlap, co to dělá jiným chlapům?“

„Správně.“

„Proč jsi mi to neřekla, Savannah?“ řekl Luke vzrušeně. „Tím víc je zajímavej. Slyšel jsem, že tady nahoře je hodně takovejch chlapů, ale nikdy jsem si nemyslel, že bych mohl nějakýho vidět. Rád bych se ho na něco zeptal, víš, vědecky. Jsou některý věci, kterým jsem nikdy nerozuměl, a on by mi je mohl vysvětlit.“

„Díky bohu,“ zasténal jsem, „že jsi mu to předtím neřekla.“

„Luku, to je soukromá věc,“ řekla Savannah.

„Soukromá věc! On sere na nějaké soukromí.“

„Jak to víš, Luku?“

„Protože, podívej se, kde žije. V zatraceným New York City. Člověk, který chce mít soukromí, by tu nikdy nežil.“

„To je právě to, Luku, čemu nerozumíš. Někdo, kdo opravdu chce mít soukromí, vždycky zamíří do New Yorku. Můžeš tu šoustat orangutany nebo papoušky a vůbec nikoho to nezajímá.“

„No, jestli někdy začnu piglovat papoušky nebo bochník Sunbeamu, budeš mi tu muset pomoct najít bejvák, sestřičko. Jasně, máš pravdu, to bych doma v Colletonu určitě nemohl dělat. Ale já jenom chci, aby sis pamatovala, odkud jseš, Savannah. Nechci, abys byla jako tyhle lidi.“

„Nenávidím to místo, odkud jsem, Luku. Přišla jsem do New Yorku proto, abych unikla své minulosti. Nenávidím své dětství. Miluji New York, protože mi vůbec nepřipomíná Colleton. Tady mi nic, vůbec nic, nepřipomíná moje dětství.“

„Ani my s Lukem?“ zeptal jsem se, náhle zraněn.

„Ano, ale jen tu dobrou část mého dětství,“ odpověděla vroucně.

„Tak se pojďte opít a sníst bůček,“ řekl Luke.

„To nezmění minulost,“ namítla. „Čím to, že vám neublížila jako mně?“

„Nemyslím na ni, Savannah,“ řekl jsem. „Předstírám, že nikdy neexistovala.“

„Je pryč, zlatíčko. Přežili jsme ji. A vůbec, teď jsme dospělí a musíme přemýšlet o zbytku života,“ dodal Luke.

„Pokud se nesmířím s minulostí, nemůžu přemýšlet o zbytku svého života. Zničilo mě to, Luku a Tome. Vidím věci. Slyším věci. Pořád. Nepíšu o tom jen v básních. Od chvíle, co jsem přišla do New Yorku, navštěvuju psychiatra.“

„Co vidíš a slyšíš?“ zeptal jsem se.

„Povím vám to, než odjedete. Slibuju. Nechci o tom teď mluvit.“

„To jen proto, že jíš tyhle blívajzy,“ řekl Luke a mířil posměšně na město svým osychajícím loupákem. „Tvoje kostra na tohle prostě není zvyklá. Celou dobu, co jsem byl ve Vietnamu, jsem měl z toho jejich rákosnickýho jídla sračku.“

„Prosím tě, mlč, Luku,“ řekl jsem. „Savannah mluví o mentální chorobě, ne o průjmu.“

„Jak můžeš vědět, jestli mentální choroba není nějaký duševní průjem, dospěláku? Tělo má tisíc způsobů, jak ti dát najevo, že něco není v pořádku. Tělu musíš naslouchat.“

Poslední noc v New Yorku jsem se probudil a uslyšel ze sestřina pokoje hlas. Luke a já jsme spali v jejím obývacím pokoji a pouliční lampa osvětlovala pokoj, světlo bylo měkce filtrované mlhou. To Savannah k někomu naléhavě a zároveň vyděšeně promlouvala. Vstal jsem, šel jsem k jejím dveřím a zlehka jsem zaklepal. Neodpověděla a já jsem otevřel a vešel.

Seděla na posteli a oslovovala něco neviditelného na protější stěně. Neviděla mě, ani když jsem stál před ní. Její rty se chvěly, sliny jí tekly z úst a já slyšel, jak říká: „Ne. Neudělám, co říkáte. Ani pro vás, ani pro vás ne. Teď ne. Prosím, odejděte. Nevracejte se. Už nikdy. Zmizte z mého domu. Už vás nikdy dovnitř nepustím. Musím pracovat. A nemůžu pracovat, když tu slyším vaše hlasy.“

Šel jsem k ní a dotkl jsem se jejího ramene. „Savannah,“ řekl jsem, „co se děje?“

„Přišli znovu, Tome. Vždycky se vrátí.“

„Kdo se vrátil?“ zeptal jsem se, sedl jsem si vedle ní a utřel jí pusu prostěradlem.

„Ti, co mi chtějí ublížit. Znám je, Tome. Vidíš je?“

„Kde jsou, miláčku?“

„U zdi. A tady, u okna. Vidím je tak jasně, Tome. Ty jsi jen stín, ale oni vypadají tak opravdově. Slyšíš je? Slyšíš, jak na mě křičí? Mám strach, Tome. Je to zlé. Musím s nimi bojovat. Nemůžu psát, když přijdou. A vždycky zůstanou tak dlouho. Ublíží mi. Nechtějí odejít. Neposlechnou.“

„Kdo je to, Savannah? Řekni mi, kdo to je.“

„Tam,“ ukázala na stěnu. „Visí na stěně. Tady je vidíš.“

„Je to jen stěna, Savannah. Nic na ní není, miláčku. Máš halucinace. To není skutečnost. Přísahám.“

„Jsou skuteční. Hrozně skuteční. Víc skuteční než ty nebo já. Mluví na mě. Křičí na mě. Strašné věci. Děsné věci.“

„Jak vypadají? Řekni mi, jak vypadají, abych ti mohl pomoct.“

„Tam,“ ukázala a celá se chvěla, když se o mne opřela. „Andělé. Lynčovaní. Visí na té zdi. Je jich na tucty. Křičí. Krev jim kape z přirození. Křičí na mě. Mluv na mé, Tome. Prosím, mluv na mě, zastav je.“

„Mluvím, Savannah. Poslouchej mě. Neexistují, jsou jen v tvé hlavě. Nejsou tam, nejsou v tomhle pokoji, nejsou na tomhle světě. Žijí pouze v tobě. Musíš si to pořád říkat. Musíš tomu věřit a pak s nimi můžeš bojovat. Vím to. Pamatuj si, viděl jsem to už dřív. Můžeš je vyštvat. Jen buď trpělivá. Chce to čas.“

„Co se tehdy stalo doma, Tome?“

„Nemysli na to. Nic se nestalo. Je to jen tvoje představivost.“

„Jsou tu, Tome. U dveří. Uvolňují si opasky a řvou. Místo tváří mají lebky. Ječí. A tygr. Taky křičí. Nesnesu ten křik. Řekni mi, že mám zase vidění, Tome. Řekni, potřebuji tě slyšet. Kálí a sténají a křičí.“

„Odkdy slyšíš ty zvuky, Savannah?“ zeptal jsem se celý vyplašený. „Dřív jsi jen viděla nějaké věci. Jsi si jistá, že je slyšíš?“

„Tamhle jsou psi. Černí psi. Černí a hubení. S lidskými hlasy. Když přijdou černí psi, ostatní zmlknou. Andělé ztichnou. Tygr znamená úctu. Dobrmani vládnou tmavému světu, Tome. Nejhorší je, když se přiblíží. Ublíží mi, Tome.“

„Nikdo ti nic neudělá, Savannah. Jsem u tebe. Nedovolím, aby ti ublížili. Nesmějí se k tobě přiblížit, zabiju je. Jsem dost silný, abych je zabil, a já to udělám. Slibuju ti to. Slyšíš mě? Je mi tak líto, že se ti tohle stává, miláčku. Moc mě to mrzí. Proboha, proč se to nestalo mně. Vyčistil bych tenhle pokoj od tygrů, psů i andělů. Všechny bych zničil a oba bychom byli v bezpečí.“

„Nevíš, co to je, když takovéhle obludy přijdou. Zbavit se jich trvá dlouho. Bojovat s nimi je tak těžké. A vždycky přijdou, aby mi ublížily.“

„Vysvětli mi to. Prosím, vysvětli mi, co jsou zač a odkud přicházejí. Nemůžu ti pomoct, když jim nerozumím, Savannah. Nikdy jsem neměl halucinace. Jsou jako sny nebo jako noční můry?“

„Horší. Ach, mnohem horší, Tome. Ale určitým způsobem stejní. Jsi vzhůru a víš, že tu budou zas. Ten pocit tě ochromí a ty jsi bezmocný a nemáš sílu je vyhnat. Přijdou, když zavětří tvou slabost, když cítí tvou vůli zemřít. A ty s nimi musíš zápasit, jedině v tom je síla. Je jich příliš mnoho. Tisíce. Bezpočet. Snažím se předstírat, že tu nejsou. Ale dnes v noci přišli. Když jsme procházeli tou mlhou. Viděla jsem anděly na každé lampě. Nejdřív byli zticha, ale jak jsme pokračovali v chůzi, začali bědovat a množit se, dokud neviseli a nekrváceli v každém okně. Vždycky přijdou, aby mi ublížili. Týdny je čekám. Neměla jsem nikdy pořádat to předčítání. Jsem strašně unavená. Jsem slabá a nemám sílu proti nim bojovat.“

„Jsem silný dost, abych se s nimi utkal. Jen mi řekni jak. Řekni a já ti pomůžu. Nevidím je, ani neslyším. Pro mě nejsou skuteční a já nechápu, co jsou zač a proč jsou pro tebe tak živí.“

„Smějí se mi, protože s tebou mluvím, Tome. Smějí se. Všichni. Dobrman říká: ‚Nemůže ti pomoct. Nikdo nemůže. Nikdo tě před námi nemůže zachránit. Nikdo na zemi. Nikdo se nás nemůže dotknout. Nikdo nevěří, že jsme skuteční, protože patříme jenom tobě. A přijdeme zas… A zas. Dokud nepůjdeš s námi. Chceme tě mít s sebou.‘“

„Neposlouchej ty hlasy, Savannah. To k tobě mluví jen tvá nemoc. Skrytá bolest tvé duše hledá cestu ven a přichází v podobě těchhle smrtelně ponurých představ. Ale já jsem tady. Slyšíš mě. Cítíš mě. Cítíš můj dotek. Je skutečný. To jsem já, Savannah. Ten hlas, který tě miluje.“

Otočila se ke mně, pot jí stékal po tváři a její oči byly zoufalé a plné bolesti. „Ne, Tome, nemůžu důvěřovat tvému hlasu.“

„Ale proč?“ zeptal jsem se.

„Protože užívají různé hlasy. Pamatuješ, jak jsem se podřezala poprvé?“

„Samozřejmě.“

„Tenkrát použili různé hlasy. Přišli černí psi. Černí psi naplnili pokoj. Přímo v té tmě žhnuli. Jejich hrozné a ostré zuby narazily do mého obličeje. Všichni se po mně sápali, jen jeden ne. Pes s milou tváří. Dobrý pes. Promluvil hlasem, který mi byl milý.“

„Čí to byl hlas, Savannah? Ničemu nerozumím.“

„Dobrý pes promluvil a řekl: ‚Chceme, aby ses zabila, Savannah. Pro dobro rodiny, protože nás miluješ.‘ Nejdřív promluvil matčiným hlasem.“

„Ale to nebyla máma.“

„Vykřikla jsem: ‚Ne!‘ A věděla jsem, že to byl trik. Pak jsem uslyšela tátu, jak říká, abych se zabila. Jeho hlas byl sladký a svůdný. Ale to nebylo to nejhorší. Dobrý pes se naklonil těsně k mému uchu a krku. A promluvil tím nejmilejším hlasem ze všech: ‚Zabij se. Prosím, zabij se, aby rodina už víc netrpěla. Jestli nás miluješ, vezmi břitvu, Savannah. Pomůžu ti to udělat. Pomůžu ti.‘ A tenkrát jsem si podřezala žíly poprvé, Tome. Tehdy nikdo nevěděl o mých hlasech. Nevěděla jsem, jak mám někomu v Colletonu říct, že vidím a slyším tyhle příšery.“

„Teď si neublížíš, Savannah. Tentokrát je nebudeš poslouchat, že ne?“

„Ne. Slibuju. Ale musím být sama, abych s nimi mohla bojovat. Zůstanou tu dlouho, ale už vím, jak se jim postavit. Běž spát.

„Ne, zůstanu, dokud neodejdou.“

„Musím s nimi bojovat sama, Tome. To je jediný způsob. Teď to vím. Prosím, běž se vyspat. Ulevilo se mi, když jsem ti všechno řekla. Děkuji ti, že jsi přišel. Potřebovala jsem tě.“

„Kéž bych mohl něco udělat. Nevím, jak bojovat proti stínům, které nevidím ani neslyším.“

„Já vím,“ řekla. „Dobrou noc, Tome. Moc tě miluju.“

Políbil jsem ji a přitiskl k sobě. Opatrně jsem rukama setřel pot z její unavené tváře a znovu ji políbil.

Když jsem odcházel, viděl jsem, jak podepřená polštáři upírá pohled do tváří ponurým návštěvníkům pokoje.

„Savannah, ten hlas. Ten poslední hlas, který ti přikázal se zabít. Čí to byl hlas? Neřekla jsi mi to.“

Podívala se na mne, svého bratra, své dvojče.

„Byl to ten nejmilejší, nejhroznější hlas ze všech, Tome. Hlas, který miluju ze všech nejvíc. Ten hlas byl tvůj.“

Když jsem se vrátil do obývacího pokoje, Luke byl vzhůru a poslouchal. Seděl opřený o zeď, kouřil cigaretu a zíral na sestřiny dveře. Pokynul mi rukou a já si k němu přisedl.

„Všechno jsem slyšel, Tome,“ zašeptal a vyfoukl kouřové kroužky na kapradiny v pokoji. „Je šílená jako Viktorka.“

„Nemůže za to,“ zašeptal jsem, rozzlobený jeho slovním obratem.

„Proč ti prostě nevěří, že tam nic není?“

„Protože tam něco je, Luku. To je ten problém.“

„To jsou jen psychiatrický žvásty. Myslím, že se jí to líbí.“

„Zase jsi mluvil s mámou.“

„Nahání mi to strach, když je taková. Vždycky chci utýct. Pryč od ní. Když začne mluvit se stěnami, stává se z ní někdo jiný, někdo, koho neznám. Pak začne házet vinu na rodinu. Na mámu a tátu. Jestli byli tak zatraceně špatný, tak proč i my nevidíme na zdech psy? Proč nejsme tak střelený jako ona?“

„Jak víš, že nejsme, Luku?“

„Ty a já nejsme cvoci, Tome. Jsme normální. Zvlášť já. Ty seš někdy šáhnutej, ale myslím, že je to proto, že moc čteš. Lidi, co moc čtou, jsou vždycky trochu potrhlí. Pojď, vytáhnem ji zítra odtud a odvezem ji nazpátek do Colletonu. Zapřáhnem ji na garnátové lodi. Slaný vzduch jí vyčistí hlavu. A tvrdá práce taky. Je to těžký být cvok, když táhnou garnáti a ty se máš co ohánět. Nemáš na nic čas. Savannah je živej důkaz, že psaní poezie a čtení knih má za následek duševní poruchu.“

„A ty jsi živý důkaz, že lov garnátů způsobuje to samé,“ zasyčel jsem vztekle. „Naše sestra je nemocná, Luku. Je to, jako kdyby měla rakovinu mozku nebo něco stejně hrozného a zhoubného. Už tomu rozumíš?“

„Nerozčiluj se na mě, Tome. Prosím tě. Snažím se tomu rozumět po svým. Jasně, není to moje parketa. Ale bylo by mi líp, kdyby nám byla nablízku. Žila by se mnou a já bych jí moh pomoct. Vážně si myslím, že bych jí pomoh.“

„Zmínila se o tom dni na ostrově.“

„Slyšel jsem ji. Měls jí říct, že se to nikdy nestalo.“

„Stalo.“

„Máma nám řekla, že se to nikdy nestalo, Tome.“

„Máma nám taky řekla, že nás táta nikdy nebil. Řekla nám, že jsme potomci jižanské šlechty. Řekla nám milión věcí, co nebyly pravda.“

„Moc se na ten den nepamatuju.“

Popadl jsem bratra za rameno a přitáhl ho k sobě. Vztekle jsem mu zašeptal do ucha: „Pamatuju si všechno, Luku. Každičký detail toho dne a každičký detail celého našeho dětství. Byl bych zatracenej lhář, kdybych si namlouval, že se na nic nepamatuju.“

„Přísahal jsi, že se o tom nikdy nezmíníš. Všichni jsme přísahali. Nejlepší je na některý věci zapomenout. Rozumíš, zapomenout. Nechci vzpomínat, nechci o tom mluvit a hlavně o tom nechci mluvit se Savannah. Stejně jí to nepomůže a já vím, že si na nic nevzpomíná.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Ale nepředstírej, že ten den nikdy nebyl. Protože to mě uvádí v šílenství. V naší rodině jsme tolik předstírali, Luku, a příliš mnoho jsme tajili. Myslím, že všichni draze zaplatíme za neschopnost postavit se pravdě tváří v tvář.“

„Myslíš, že to je to, co právě teď Savannah dělá?“ zeptal se Luke a ukázal na její dveře. „Když mluví s anděly a psy? Když si slintá do bot? Když se objednává do cvokhausu? Takhle čelí pravdě?“

„Ne. Jen si myslím, že pravda všude kolem ní prosakuje. Myslím, že se jí nepostavila o moc líp nežli my, ale její vůle k tomu, že chce všechno potlačit, je silnější než naše.“

„Je bláznivá, protože píše.“

„Je šílená kvůli tomu, o čem musí psát. Píše o malé dívce, vyrůstající v Jižní Karolíně, o tom, co zná nejlíp na světě. O čem bys chtěl, aby psala, o dětech kmene Zulů, o drogové závislosti Eskymáků?“

„Měla by psát o něčem, co jí neublíží, o něčem, co nevyvolá psy na stěnách.“

„Musí o nich psát, Luku. Odtamtud vychází její poezie. Bez nich to není poezie.“

„Nahání mi to strach, Tome. Jednoho dne se zabije.“

„Je silnější, než si myslíme. A chce napsat hodně básní. To je to, co ji drží při životě. Nemá v hlavě ještě dost psů, aby ji zastavili v psaní. Pojď se vyspat. Zítra před sebou máme dlouhou cestu.“

„Nemůžeme ji tu takhle nechat.“

„Musíme. Takhle vypadá její život většinu času, Luku.“

„Chci, abys věděl jednu věc, Tome. Chci, abys mě poslouchal, dobře poslouchal. Nerozumím, co se se Savannah děje, nemůžu to pochopit. Ale miluju ji z celého srdce, stejně jako ty.“

„Já to vím, Luku. Ona to ví taky.“

I tak už jsem tuhle poslední noc v New Yorku nezamhouřil oko. Místo toho jsem přemýšlel o tom, jak jsme se všichni dostali do tohohle bodu času, jaká požehnání a jaká postižení si každý z nás přinesl z našeho ostrova a jakou měl každý z nás nespornou, nezměnitelnou roli v groteskním melodramatu naší rodiny. Od nejranějšího dětství byla Savannah vyvolena k tomu, aby nesla tíhu veškeré soustředěné psychotické energie rodiny. Sestřina zranitelná citlivost byla vydána napospas otevřenému násilí a rozvratu naší domácnosti a po střípkách se v ní ukládala jízlivá hořkost našeho života. Teď jsem pochopil: Jeden člen rodiny, díky umělé, ale smrtelné selekci, je předurčen k bláznovství a všechny neurózy, divokost a potlačená trápení se usazují v té nejněžnější a nejzranitelnější duši jako prach v okapech a na verandách. Šílenství ovládá ty nejměkčí oči a mrzačí ty nejjemnější boky. Kdy byla Savannah vybrána pro tento osud? pomyslel jsem si. Kdy došlo k tomu rozhodnutí? Čí byla ta volba, která padla na ni a ne na její dvojče? Jakou úlohu jsem hrál v boji s krvácejícími anděly v jejím pokoji a měl jsem tu moc strhnout anděly ze stěn dolů?

Zkusil jsem přemýšlet o všech našich rolích. Lukovi byla přisouzena role síly a jednoduchosti. Trpěl zneuznáním svého intelektu, a proto si udělal ze svého vrozeného smyslu pro spravedlnost a věrnost fetiš. Protože mu to ve škole moc nešlo a protože byl nejstarší, přijímal náhlé návaly zlosti našeho otce jako zraněný pastevec, který odvede své stádo do bezpečí a pak se otočí, aby sám čelil bouři výbušného hněvu. Bylo těžké určit škodu a spočítat, nakolik se na něm podepsalo jeho postavení v rodině. Nezměrnou silou vytvářel kolem sebe gloriolu nedotknutelnosti s duší skrytou v kamenné pevnosti těla, z níž jako cimbuří vyčnívaly očí, které se na svět dívaly příliš dlouho. Touto pevností prosazoval svá evangelia a filozofii a zároveň skrýval všechna rodinou uštědřená zranění a byla jen otázka času, kdy bude muset vyčíslit následky svých ran. Věděl jsem, že nikdy neporozumí probíhající válce naší sestry s minulostí a dlouhému pochodu jejích soukromých, nenapodobitelných démonů v denních hodinách. Ani já jsem si nemyslel, že by Savannah ocenila velikost Lukova dilematu: podkopávající zodpovědnosti a povinnosti nejasné síly. Luke jednal, když srdce vykřikovalo; poezie v něm byla němá. Luke nebyl ani básník, ani blázen. Byl to muž činu, a to bylo nesnesitelné břímě, které mu naše rodina udělila, jednoduše proto, že se narodil ze všech nejdřív.

A já? Čím jsem se stal, beze spánku a omámen obludným serafínem slídícím před sestřinýma očima? Jaká byla moje úloha, a obsahovala prvky velikosti, nebo zkázy? Moje určení v rodině byla normálnost. Byl jsem vyrovnané dítě povolané do šiku, aby vedlo, aby je veškerá střelba nechávala chladným. „Pevný jako skála,“ popisovala mě matka svým přátelům a já jsem myslel, že ten popis je přesný. Byl jsem zdvořilý, populární a zbožný. Byl jsem neutrální zemí, rodinným Švýcarskem. Byl jsem symbolem spravedlnosti, ztělesňoval jsem ono bezúhonné dítě, jaké moji rodiče vždy chtěli mít. Uctivý k laskavostem, vstoupil jsem do dospělosti plachý a snaživý. A zatímco moje sestra tu noc křičela a bojovala proti černým psům svého podsvětí a můj bratr spal jako neviňátko, já jsem bděl a věděl jsem, že jsem prožil důležitý týden ve svém životě. Byl jsem ženatý šest let, udělal jsem kariéru jako učitel a trenér, doposud jsem žil jako průměrný muž.

3

Už je to devět let, co jsem prvně navštívil New York a byl svědkem triumfálního předčítání sestřiných básní v Greenwich Village. A uplynuly už tři roky od chvíle, kdy jsme Savannah a já, kdysi neoddělitelná dvojčata, spolu naposled promluvili. Nemohl jsem vyslovit její jméno, aby to nebolelo. Nemohl jsem téměř pomyslet na minulých pět let, abych se nesesypal. Když jsem taxíkem znovu přejel most na Padesáté deváté ulici, paměť mě zaskočila a připomněla mi všechno jako zlý sen. Přijel jsem do Manhattanu povolán jako králův zbrojnoš, dát svou sestru jako obvykle opět dohromady.

Její psychiatrička byla doktorka Lowensteinová, která se vypracovala do hnědého pískovcového paláce v East Seventies. Čekárnu měla celou v tvídu a kůži. Popelníky byly tak těžké, že by zabily veverku. Na protilehlých stěnách visely dva moderní obrazy, natolik zběsilé, že mohly snadno vyvolat schizofrenii. Vypadaly jako Rorschachovy inkoustové kaňky, zasazené v poli lilií. Díval jsem se na obraz za recepční u pultu, a pak jsem otevřel ústa.

„Opravdu za tohle někdo zaplatil?“ zeptal jsem se mohutné, smyslné černošky za pultem.

„Doktorka Lowensteinová ho koupila za tři tisíce dolarů,“ řekla žena, aniž zvedla hlavu.

„Ten malíř si strčil prst do krku a poblil plátno nebo použil barvu, co myslíte?“

„Jste objednán?“ zeptala se.

„Ano, madam. Mám se s doktorkou setkat ve tři hodiny.“

„Pan Wingo,“ řekla, když zkontrolovala rozpis, a pozorně si prohlížela můj obličej. „Chystáte se zůstat přes noc? Tohle není hotel.“

„Neměl jsem čas nechat kufry v sestřině domě. Nevadí, když je nechám tady, zatímco budu vevnitř, že ne?“

„Odkud jste?“ zeptala se mne ta žena.

Chtělo se mi zalhat a říct, že jsem z Sausalita v Kalifornii. Kdekdo vás zbožňuje, když řeknete, že jste z Kalifornie, zatímco se na vás dívá s odporem, když prohlásíte, že jste z Jihu. Znám černochy, kteří měli velikou chuť roztrhat mě na kousky, když slyšeli, jak líně protahuji slova „Colleton, Jižní Karolína“. Měli v očích napsáno, že jestli zbaví Zemi tohohle jednoho smutného bílého nuzáka, pomstí své předky, unesené před staletími z afrických pralesů a přivedené v poutech a krvácející do jižanských přístavů. Nat Turner žije hluboko v myslích všech moderních černochů.

„Z Jižní Karolíny,“ řekl jsem.

„To je mi moc líto,“ řekla s úsměvem, ale nezvedla hlavu.

Místnost naplnila Bachova hudba a pronikla do mých uší. Na baru v rohu místnosti byly čerstvé květiny; červené karafiáty, pečlivě naaranžované. Nakláněly se ke mně důvěrně jako malé, drobné hlavičky ptáků. Zavřel jsem oči a pomalu se poddával svádivé hudbě. Barokní tóny zpomalily tlukot mého srdce a hebce pohladily mé oči jako květ růží. Lehce mě zabolela hlava. Otevřel jsem oči a přemýšlel, jestli jsem si do kufříku zabalil aspirin. Na baru ležely knihy, a zatímco Bachovo Concerto končilo a do místnosti se vlil Vivaldi, zvedl jsem se, abych si je prohlédl. Byly vybrány dobře, kdosi se o ně pečlivě staral a některé z nich nesly podpis autora. Věnování byla osobní a já jsem si uvědomil, kolik spisovatelů tu sedělo, v té samé místnosti, před tou příšernou vizí světa od neznámého umělce. Na horní poličce jsem zahlédl sestřinu druhou knihu básní, Pán přílivu. Otevřel jsem ji na stránce s věnováním a téměř jsem se rozplakal, když jsem četl ta slova. Bylo to dobré znamení, pocítit slzy, které se snaží vyrazit na povrch. Znamenalo to, že jsem stále živý, uvnitř, hluboce dole, kde bolest leží spoutaná v laciné, hořké skořápce mého mužství. Moje mužství! Jak se mi hnusí být mužem, s jeho vášnivou zodpovědností, ustavičným zdůrazňováním síly, samozřejmou povinností a vytrvalostí. Mužství, které pokrytecky nepřizná svou slabost. Děsil jsem se své milé sestry, jejích pořezaných zápěstí, trubiček v nose a infúzních lahví s glukózou, visících jako skleněná embrya nad její postelí. Znal jsem jasně svou úlohu, znal jsem tyranii i léčku mužnosti a přicházel jsem ke své sestře jako pilíř jistoty, zeleninový král, který kráčí přes pole naší sdílené země, mé ruce vyzařovaly v důvěrných obloucích sílu pastvin, zpívaly nad jejím znovuobjevením, utěšovaly ji beze slov a dobrými zprávami od krále pravého času. Síla byla můj dar, můj čin, a já jsem si byl jist, že to je to, co mne nakonec zabije.

Otočil jsem stránku na první báseň v knize, četl jsem ji nahlas a doprovázen houslemi a karafiáty a Vivaldim, pokoušel jsem se zachytit tón a duch sestřina hlasu, hmatatelnou úctu, kterou vyslovovala stojíc za pulpitem, když četla svou vlastní tvorbu.

Planu hlubokým zasmušilým kouzlem,

cítím žár jako volavku v plamenech;

všechna slova formuji v hrady,

pak je dobývám s vojáky melodie.

Co hledám tu není na požádání.

Mé armády jsou svěží a dobře vycvičené.

Tahle básnířka bude spoléhat na své pluky,

že vytvoří z jejích slov břitvy.

Za úsvitu je poprosím o krásu,

jako důkaz, že jejich výcvik byl dobrý.

V noci je budu prosit za odpuštění,

když pod kopcem podříznu jejich hrdla.

Má vojska postupují řečí,

torpédoborce v plamenech na vysokých mořích.

Změkčuji ostrov, aby přistály.

Slovy si nakloním tmavou armádu.

Mé básně jsou má válka se světem.

Planu hlubokým jižním kouzlem.

Bombardéry krouží o polednách.

V příbytcích je křik a hoře

a měsíc je volavka v plamenech.

Pak jsem otočil znovu na stránku s věnováním a četl:

Člověk myslí, ale Bůh rozhoduje,

kdy zabít Pána přílivu.

Zvedl jsem hlavu. Doktorka Lowensteinová se na mě dívala ze dveří své ordinace. Byla hubená a luxusně oblečená. Oči měla tmavé a bez líčidla. Ve ztemnělé čekárně, s Vivaldim mizícím ve sladkých ozvěnách, byla úžasně krásná. Jedna z těch ďábelských Newyorčanek s neúplatným držením těla lvice. Vysoká a černovlasá, nabitá sebevědomím dobrého vychování a dobrého vkusu.

„Kdo je Pán přílivu?“ zeptala se, aniž se představila.

„Proč se nezeptáte Savannah?“

„Zeptám se, až bude schopná se mnou mluvit. To může trvat nějakou dobu,“ odpověděla a uhlazovala si sako. „Promiňte. Já jsem doktorka Lowensteinová. A vy jste určitě Tom.“

„Ano, madam,“ řekl jsem, vstal jsem a následoval ji do ordinace.

„Dal byste si šálek kávy, Tome?“

„Ano, madam, dal,“ řekl jsem nervózně.

„Proč mi říkáte madam? Myslím, že jsme stejně staří.“

„Dobrá domácí výchova. A nervozita.“

„Proč jste nervózní? Co si dáváte do kávy?“

„Smetanu a cukr. Znervózním vždycky, když si moje sestra rozřeže žíly. Je to můj slovní vtip.“

„Setkal jste se už dřív s nějakým psychiatrem?“ zeptala se, když přinesla z přístěnku dva šálky kávy. Její chůze byla vznešená a jistá.

„Ano. Myslím, že jsem se postupně setkal se všemi ošetřujícími lékaři mé sestry.“

„Pokusila se už dřív o sebevraždu?“

„Ano. Při dvou chytrých a šťastných příležitostech.“

„Proč říkáte ‚chytrých a šťastných‘?“

„Jsem jen cynický. Promiňte. To je rodinný zvyk.

„Je Savannah cynická?“

„Ne. Unikla této součásti rodinné tradice.“

„Zní to, jako byste litoval, že unikla vašemu cynismu.“

„Místo toho se pokouší se zabít, doktorko. Dal bych přednost tomu, aby byla cynická. Jak je jí? Kde je? Kdy ji mohu vidět? A proč mi dáváte tyhle otázky? Neřekla jste mi nic o jejím stavu.“

„Je ta káva dobrá, Tome?“ zeptala se a úplně se ovládala.

„Ano. Je báječná. Mluvme o Savannah.“

„Chci, abyste byl trpělivý, Tome. K vaší sestře se dostaneme za chviličku,“ řekla doktorka blahosklonným hlasem, s dobře vybranou intonací. „Potřebuji se vás zeptat na nějaké podrobnosti o jejím původu. Ovšem, jestli jí chcete pomoci, a já jsem přesvědčená, že ano.“

„Ne, pokud se mnou budete dál mluvit tak nesnesitelně povýšeným tónem, doktorko. Jako bych byl nějaký vyfintěný šimpanz, kterého se snažíte naučit psát na stroji. A dokud mi neřeknete, kde je ksakru moje sestra,“ řekl jsem a sedl jsem si na ruce, abych zarazil jejich viditelný třas. Káva a bolest hlavy se smísily a vzdálená hudba skřípala po mém ušním bubínku jako nehet.

Doktorka Lowensteinová, popuzena mým nepřátelským výbuchem, se na mě chladně podívala. „Dobrá, Tome, řeknu vám všechno, co o Savannah vím. Pak mi pomůžete?“

„Nevím, co chcete.“

„Chci vědět o jejím životě všechno, co o něm víte vy. Chci slyšet příběhy z jejího dětství. Potřebuji vědět, kdy se poprvé objevily tyto její sebevražedné symptomy, kdy poprvé začala projevovat příznaky své nemoci. Věděl jste o její duševní chorobě, že, Tome?“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl jsem. „V polovičce básní píše o svém šílenství, a to způsobem, jakým Hemingway psal o zabíjení lvů. Poezie, ať je jakkoliv silná, prozrazuje její demenci. Je mi ze všeho nanic. A jsem už ze všech těch keců Sylvie Plathové parádně unavený. Naposledy, když se podřezala, jsem jí, doktorko, řekl, že chci, aby to příště udělala pořádně. Chtěl jsem, aby si strčila do pusy ústí pušky a ustřelila si hlavu. Ale ne, ji přitahují břitvy, víte? Nesnesu pohled na jizvy, které má na rukou. Nesnesu pohled na bezvládné tělo ležící v posteli s trubičkami v nose. Jsem její bratr, ale nevím, co říct na to, že se rozřezala, jako by kuchala jelena. Nerozumím tomu, doktorko, a žádný cvokař, žádný posraný cvokař – a měla jich bezpočet – nepomohl nikdy zničit démony, kteří ji mučí. Můžete je zahnat, madam? Řekněte mi. Můžete?“

Usrkla kávu; její domorodý klid, který byl protikladem mé výbušnosti a nedostatku sebekontroly, mě dráždil. Položila šálek na talířek, až pěkně zacinkal. „Dal byste si ještě jeden šálek kávy, Tome?“ zeptala se.

„Ne.“

„Nevím, jestli mohu vaší sestře pomoct,“ řekla doktorka Lowensteinová a znovu na mne upřela svůj profesionální pohled. „Pokusila se o sebevraždu před více než týdnem. Tělesně je mimo nebezpečí smrti. Tu první noc v Bellevue skoro zemřela, ale doktor na ambulanci, který ji přijal, odvedl výbornou práci. Byla v kómatu, když jsem ji poprvé viděla, a nevěděli jsme, jestli bude žít. Když se z toho dostala, začala blouznit a vztekle křičet. V hebrejštině, ale jak si umíte představit, mělo to vysokou básnickou kvalitu. Nahrála jsem si to a věřím, že nám to přinese nějaké informace z poslední doby. Včera nastala změna. Přestala mluvit. Zavolala jsem svou známou básnířku a ta získala telefonní číslo vaší matky od sestřina souseda. Poslala jsem telegram vašemu otci, ale neodpověděl. Nevíte proč?“

„Protože žijete v New Yorku. Protože jste žena. Protože jste židovka. Protože jste cvokař. A mimoto, k smrti ho vyděsí, když má Savannah jeden ze svých záchvatů.“

„A tak to řeší tím, že odmítá odpovědět na volání o pomoc?“

„Kdyby Savannah křičela o pomoc, byl by hned u ní, kdyby mohl. Rozděluje svět na Wingy, na pitomce a na pitomé Wingy. Savannah je Wingová.“

„A já jsem pitomec,“ řekla nevzrušeně.

„Správně, rozšifrovala jste kód,“ odpověděl jsem s úsměvem. „Mimochodem, můj otec nemohl dostat váš dopis.“

„Vaše rodina nenávidí židy?“

„Neberte to osobně. Moje rodina nenávidí každého.“

„Používalo se ve vaší rodině slovo negr, když jste vyrůstal?“

„Samozřejmě, doktorko,“ řekl jsem a divil jsem se, co má tohle téma společného se Savannah. „Vyrostl jsem v Jižní Karolíně.“

„Ale i tam musí být nějací vzdělaní, osvícení lidé, kteří odmítají vyslovit tohle odporné slovo,“ řekla doktorka.

„Ale ne Wingové. Kromě matky. Ta prohlašovala, že to slovo používá jen chudá bílá chátra. Byla na sebe pyšná, když říkala černoch s výrazným „r“. Myslela si, že ji to zařadí do lepší společnosti.“

„Používáte slovo negr i teď?“ zeptala se.

Prohlížel jsem si její hezkou tvář, abych viděl, jestli si dělá legraci, ale byly ordinační hodiny a doktorka byla plná vážnosti, nebyla zjevně náchylná k vtipným poznámkám.

„Ano, ale jen tehdy, když se pohybuju mezi blahosklonnými Yankeeji, jako jste vy. Pak, doktorko, se nemohu udržet, abych to slovo nepoužil. Negr. Negr. Negr. Negr. Negr. Negr,“ řekl jsem.

„Skončil jste?“ ozvala se a já byl potěšen, že jsem urazil její čalouněnou citlivost.

„Úplně.“

„Nepřeji si, abyste ten hnusný výraz vyslovoval v mé kanceláři.“

„Negr. Negr. Negr. Negr. Negr. Negr,“ odpověděl jsem.

S námahou se ovládla a promluvila napjatým, pokrouceným hlasem. „Nechtěla jsem vás ponížit, Tome. Jestli si myslíte, že ano, pak přijměte mou omluvu. Jen mě tak nějak překvapilo, že rodina básnířky Savannah Wingové používá to slovo. Je těžké uvěřit, že její rodina je rasistická.“

„Právě proto je Savannah tím, čím je. Vzbouřila se proti rodině, za kterou se styděla. Její básně jsou aktem zahanbující potupy.“

„Uráží vás, že jste se narodil právě v takové rodině?“

„Jsem uražený a nezáleží na rodině, v níž jsem se narodil. Ale kdybych si mohl vybrat, narodil bych se radši Rockfellerům nebo Carnegieovým. To, že jsem se narodil jako Wingo, všechno jen zkomplikovalo.“

„Prosím, vysvětlete mi to.“

„Myslím, že život je pro všechny lidské bytosti bolestivý. Zvlášť těžký je, když jste Wingo. Samozřejmě, nikdy jsem nebyl ničím jiným než Wingem, a tak mluvím teoreticky.“

„Jaké náboženství vyznává vaše rodina?“ zeptala se doktorka.

„Katolické, proboha. Římskokatolické.“

„Proč říkáte ‚proboha‘? Být katolík není nic špatného.“

„Nemáte představu, jak podivné je být vychován jako katolík na hlubokém Jihu.“

„Mám o tom možná určitou představu,“ odpověděla. „Vy si neumíte představit, jak podivné je být vychován jako žid kdekoliv na světě.“

„Četl jsem Philipa Rotha,“ řekl jsem.

„No a,“ odpověděla a v jejím hlase byla opravdová bojovnost.

„Ach, nic. To byl jen neumělý pokus o navázání křehkého vztahu mezi námi dvěma.“

„Philip Roth pohrdá jak židy, tak ženami, a vy nemusíte být ani jedno, ani druhé, abyste to pochopil,“ prohlásila naprosto zbytečně.

„To samé si myslí Savannah,“ řekl jsem a usmál jsem se při vzpomínce na sestřino dogma, pokud šlo o toto téma.

„Co si myslíte vy, Tome?“

„Opravdu to chcete vědět?“

„Ano. Moc.“

„No, se vší úctou si myslím, že vy dvě, Savannah i vy, máte na tohle téma hubu plnou planých žvástů,“ odpověděl jsem.

„Se vší úctou, proč bychom se měly obírat názorem bílého jižana?“

Naklonil jsem se k ní a zašeptal: „Protože když nejím kořínky a bobule, když nešoustám mezky a nevraždím prasata, jsem velice roztomilý muž.“

Usmála se a prohlížela si nehty. V tichu se tlumená hudba vlévala do místnosti, každá nota byla čistá a jasná jako valčík nesoucí se přes jezero.

„V básních vaší sestry, Tome,“ zkusila to doktorka Lowensteinová ještě jednou, „jste bratr, který je lovcem garnátů, nebo jste ten trenér?“ Věděl jsem, že tato žena je pro mne víc než soupeř.

„Trenér,“ přiznal jsem se.

„Proč jste ztlumil hlas? Stydíte se za to, že jste trenér?“

„Stydím se za to, co si jiní lidé myslí o trenérech. Zvlášť v New Yorku. Zvlášť cvokaři. Zvlášť cvokařka.“

„Co myslíte, že si o trenérech myslím já?“ zeptala se ještě jednou, už úplně klidná.

„Kolik trenérů skutečně znáte?“

„Žádného,“ řekla a usmívala se. „Asi je ve svém okolí nepotkávám.“

„Kdybyste nějakého znala, nepustila byste ho do své společnosti.“

„To je možná pravda. K jaké společnosti patříte v Jižní Karolíně?“

„Prostě do party trenérů,“ řekl jsem a cítil jsem se v té voňavé místnosti náhle uvězněný a spoutaný. Cítil jsem její parfém, znal jsem ho dobře, ale nemohl jsem si vzpomenout na jeho název. „Sedneme si spolu, čteme sportovní rubriku, přetahujeme se a vysáváme jeden druhému krvavé puchýře.“

„Vy jste velice záhadný člověk, Tome. Vaší sestře pomoci nemohu, pokud odpovídáte na mé otázky jen vtípky a v hádankách. Potřebuji, abyste mi důvěřoval. Rozumíte?“

„Neznám vás, madam. O osobních věcech nemluvím zlehka s lidmi, které miluji, natož s lidmi, které znám pouze půl hodiny.“

„Ta kulturní propast mezi námi se vás až přespříliš dotýká.“

„Cítím vaše pohrdání,“ řekl jsem a zavřel jsem oči a bolest hlavy je obklopila svou sítí.

„Pohrdání?“ řekla nedůvěřivě a pokrčila čelo. „Nepohrdala bych vámi, kdyby se mi hnusilo všechno, čeho vy se zastáváte, Potřebuji vás, abych pomohla vaší sestře – jestli mi to dovolíte. Znám kompletně její práci, ale potřebuji vědět víc podrobností o jejím životě. Takže až bude při jasném vědomí, mohu se pokusit prorazit bariéru destrukce, která, jak se zdá, v ní vězí déle, než se nám může zdát. Když najdu určité body v její minulosti, pak možná dokážu najít způsob, jak ji naučit žít tak, aby byla schopna pokračovat ve své umělecké práci bez takových sebezničujících momentů.“

„Ach, teď to chápu,“ řekl jsem, zvedl jsem se a začal jsem se procházet po ordinaci, stále více a více dezorientován, z pastelových barev jsem měl závratě. „Vy jste hrdinka v tomto dramatu pozdního dvacátého století. Citlivá a vyvolená terapeutka, na věky zachraňující feministickou básnířku. Pokládáte své hojivé, pěstěné ruce na umělčiny hluboké rány a se slovy svatého Sigmunda Freuda ji strháváte zpátky od okraje propasti, jako doktorka se stanete malou, ale ctěnou poznámkou v literární historii.“ Stiskl jsem si hlavu oběma rukama a začal jsem si prsty masírovat spánky.

„Bolí vás hlava, Tome?“ zeptala se.

„Hrozné, doktorko. Nemáte tu někde špetku morfia?“

„Ne, ale mám nějaký aspirin. Proč jste něco neřekl?“

„Člověk si připadá jako mizera, když si stěžuje na bolest hlavy, zatímco jeho sestra si podřezala žíly.“

Šla ke svému stolu a vysypala do dlaně tři aspiriny. Nalila mi další šálek kávy a já si vzal prášek.

„Chcete si lehnout na gauč?“

„Ne, proboha. Když jsem sem dnes odpoledne přišel, měl jsem hrůzu z toho, že mne položíte na gauč. Jako to předvádějí ve filmu.“

„Nerada kopíruji filmové scény… Nechci vás, Tome, vystrašit, ale když jsem ji prvně viděla, mazala po sobě vlastní výkaly.“

„To mne neděsí.“

„Proč ne?“

„Viděl jsem ji, jak se maže hovnem, už dřív. Šokující je to poprvé. Možná podruhé. Pak si zvyknete a celá ta scéna vám nijak zvláštní nepřipadá.“

„Tu scénu jste viděl poprvé kdy?“

„V San Francisku. Byla na svém předčítacím turné. Tam se dostala do opravdového cvokhausu. Nejdepresívnější místo, jaké jsem kdy viděl. Neuhodl jsem, jestli mazání se hovnem byl čin sebenenávisti anebo jen malovala místnost.“

„Děláte si legraci z psychiky své sestry. Jste zvláštní muž!“

„To je jižanský přístup, doktorko.“

„Jižanský přístup?“ řekla.

„Nesmrtelná fráze mojí matky. Smějeme se, když nás něco moc bolí. Smějeme se, když se bída lidského života stane příliš… bídná. Smějeme se, když nemůžeme dělat nic jiného.“

„Kdy podle jižanského přístupu pláčete…?“

„Poté, co se zasmějeme, doktorko. Vždycky. Vždycky hned potom, co se zasmějeme.“

„Sejdeme se v nemocnici. V sedm hodin, oukej?“

„Dobrá. Je mi líto, že jsem vás obtěžoval těmi řečmi, doktorko. Děkuji, že jste mě nevykopla z ordinace.“

„Uvidíme se večer. Děkuji, že jste přišel,“ řekla a pak poťouchle dodala: „Trenére.“

V psychiatrických léčebnách, jedno jak humánních a osvícených, jsou klíče projevem síly, ocelovými znaky svobody a pohybu. Pochod nemocničních sluhů a sester je doprovázen drásavě neosobním zvukem zpívajících klíčů, které jim narážejí na stehna a komentují tak chůzi svobodných lidí. Začnete-li naslouchat jejich zpěvu, přiblížíte se k porozumění bílého teroru duše obklopené tíživým tichem a zpívajícími klíči, vyhoštěné z lidského společenství. Poznal jsem tajemství klíčů ze sestřiny básně, kterou napsala na jednom sezení po svém prvním sebezničujícím aktu. Klíče a jejich zpěv byly pro ni talismany a monogramy jejího dilematu, její nevyhlášené války, již vedla sama se sebou. Kdykoliv jí bylo zle, budila se do odečítavého zvuku klíčů.

Toho večera, kdy mne doktorka Lowensteinová k sestře dovedla, seděla Savannah v koutě, pažemi si objímala kolena, hlavu měla odvrácenou ode dveří a opřenou o zeď. Místnost byla cítit výkaly a čpavkem, tím nezaměnitelným pachem, který naplňuje každou dlouhou hodinu šílence, tou hlavní definující fragrancí psychiatrické léčebny v americkém stylu. Nezvedla hlavu, ani když jsme vešli. Věděl jsem, tohle bude jedno z nejtěžších období.

Doktorka Lowensteinová se přiblížila k Savannah a lehce se dotkla jejího ramene. „Savannah, mám pro tebe překvapení. Přivedla jsem na návštěvu tvého bratra Toma.“

Sestra se nepohnula. Duše se oddělila od těla. V jejím klidu byla kamenná nehybnost, neposkvrněné božství černého sboru její katatonie. Katatonik mi vždycky připadal jako nejsvatější ze všech bláznů. V příslibu ticha je neporušenost a něco posvátného v zřeknutí se pohybu. Je to to nejtišší lidské drama zničené duše, slavnostní generální zkouška na samotnou smrt. Viděl jsem svou sestru bez hnutí už dřív, a tak jsem stál tváří v tvář její nevyléčitelné tichosti jako veterán. Když jsem se s touto mlčenlivostí setkal poprvé, sesypal jsem se a schoval jsem si tvář do dlaní. Nyní jsem si vzpomněl na něco, co mi kdysi řekla, že hluboko v nehybnosti a samotě se její duše sama léčila v nedosažitelných místech, dolovala bohatství rudy, která leží ukryta v těch nejnepřístupnějších koutech její mysli. Věděla, že si neublíží, když se nebude hýbat a v nehybnosti bude čistit svou duši a připravovat se na den, kdy znovu dosáhne světla. Chtěl bych být svědkem jejího znovuzrození.

Vzal jsem Savannah za ramena, políbil jsem ji na krk a sedl si vedle ní. Pevně jsem ji držel a přitulil jsem svou tvář k jejím vlasům. Můj pohled se vyhýbal obvazům, které hyzdily drobná zápěstí. „Hej, Savannah, jak se máš, drahoušku?“ řekl jsem měkce. „Všechno bude v pořádku, protože ten správný kluk je tady. Je mi tak líto, že se necítíš dobře, ale zůstanu u tebe, dokud ti nebude líp. Mluvil jsem s tátou, vzkazuje ti, že tě má moc rád. Ne, neboj se, nezměnil se. Pořád je to pitomec. Maminka tě tentokrát nemohla přijet navštívit, protože si musela vyprat kalhotky. Sallie a děti se mají fajn. Jennifer začínají růst prsa. Nedávno večer přišla po koupeli za mnou, stáhla si ručník a řekla ‚Podívej, tatínku, hrbolky‘, a pak s chichotem a křikem běžela dolů do haly a já se oplzle honil za ní. Jižní Karolína se ani moc nezměnila. Je to pořád zatracený kulturní pupek světa. I na Sullivanův ostrov začíná pronikat jakási kultura. Otevřeli novou restauraci na dálnici. Ještě jsem nenašel práci, ale pilně hledám. Vím, že ti to dělá starosti. Viděl jsem babičku Wingovou v sanatoriu v Charlestonu. Měla narozeniny. Myslela, že je rok 1920, že jsem charlestonský biskup a že se s ní pokouším souložit. A viděl jsem…“

Mluvil jsem na svou sestru asi půl hodiny, když doktorka Lowensteinová přerušila můj monolog. Dotkla se mého ramene s tím, že je čas odejít. Zdvihl jsem Savannah do náručí a nesl ji k posteli. Zhubla, tváře měla tmavé a propadlé. Oči s výrazem prázdnoty, dva tyrkysové drahokamy ležící nehybně v poli, téměř bílé. Svinula se jako embryo, když jsem ji položil na postel. Vytáhl jsem z kapsy hřeben a začal jsem hladit vlhké, zcuchané vlasy. Česal jsem klidně, dokud se jí do vlasů nevrátily prameny zlata; česal jsem ji, dokud se jí na zádech neobjevila trocha nádherného třpytu a lesku. Zpíval jsem přitom písničku z našeho dětství.

Kde prvně jsem viděl světlo, tam zpátky mě ber,

vezmi mě domů na ten Jih sladký a slunečný,

kde divocí ptáci mě uspí vždy v podvečer.

Ach, proč jsem se nechal zlákat k bloudění.

Tiše jsem nad ní chvíli stál a pak jsem řekl: „Zítra přijdu znovu, Savannah. Vím, že mne slyšíš, a tak si pamatuj: Byli jsme v tom spolu už předtím. A ty se z toho znovu dostaneš. Chce to čas. Pak půjdeme zpívat a tancovat a já budu pomlouvat New York a ty mě uhodíš do ruky a řekneš, že jsem venkovský balík. Jsem tady drahoušku, budu tady, dokud mě budeš potřebovat.“

Políbil jsem své dvojče na rty a přetáhl přes ně přikrývku.

Když jsme byli venku, na pozdním jarním vzduchu, vzpomněl jsem si, že jsem nejedl. Doktorka Lowensteinová navrhla, abychom šli do jejího oblíbeného francouzského restaurantu Petite Marmite. Okamžitě jsem pomyslel na výdaje, byla to automatická reakce učitele z Jižní Karolíny, ponižovaného po léta platem kuliů. Zapomněl jsem, že jsem nezaměstnaný. Všichni američtí učitelé jsou zvyklí počítat každý cent; milujeme konference a knižní veletrhy s hostinskými pokoji a placenými výdaji, bankety s přetékajícími gumovými kuřaty, sladkým francouzským dressingem a nevýslovně odporným hráškem.

„Je to drahé? Když jsem v tomhle městě párkrát platil v restauraci, měl jsem dojem, že posílám šéfkuchařova kluka do soukromé školy.“

„Myslím, že na newyorské poměry je to přijatelné.“

„Počkejte tu. Zavolám svou banku a uvidím, jestli si můžu domluvit půjčku.“

„Já platím, trenére.“

„Jako úplně svobodný muž přijímám, doktorko.“

Patron pozdravil doktorku Lowensteinovou s tlumenou důvěrností, která naznačovala, že psychiatrička je tady pravidelným zákazníkem. Zavedl nás k rohovému stolu. Pár u vedlejšího stolu vášnivě sténal, ruce měli sevřené, oči měli orgasmicky rozšířené a sténali, zuřivě se do sebe vpíjeli ve světle svíček, jako kdyby se chtěli každou chvíli vrhnout na čistě bílý ubrus a kopulovat nad omáčkou béarnaise. Doktorka objednala láhev Macon Blanc a pak se krátce podívala na menu vyvedené v kůži.

„Můžu si dát hors d’oeuvres?“

„Samozřejmě. Dejte si cokoliv chcete.“

„Můžu mít všechny hors d’oeuvres?“

„Ne, chci, abyste si dal rozumné jídlo.“

„Vy jste židovka.“

„Zatraceně správně,“ řekla s úsměvem. Pak zvážněla a zeptala se: „Co si myslíte o Savannah?“

„Je to horší než kdy jindy, ale cítím se mnohem líp.“

„Nerozumím.“

„Mnohem hůř se vyrovnávám s tím, když má halucinace a nekontroluje se. Ale když je taková jako dnes, pak jako by odpočívala, nabývala sil, připravovala se k novému vykročení do světa. Propustíte ji během jednoho, dvou měsíců, doktorko. To vám slibuji.“

„Umíte předpovídat budoucnost?“

„Ne, ale tuhle situaci znám.“

„Proč teď nemáte práci?“

„Dostal jsem padáka.“

„Mohu se zeptat proč?“

„To je dlouhá historie,“ řekl jsem, „a teď se mne na ni neptejte.“

Sklepník přinesl víno a nalil trochu do sklenky doktorky Lowensteinové. Přivoněla, ochutnala a přikývla. Miluji malá dramata stolování, eleganci tohoto jedinečného rituálu. Rád jsem ochutnal víno a ucítil jsem, jak prostupuje mým tělem a začíná útočit na blížící se migrénu. Věděl jsem, že bych neměl pít, ale měl jsem hroznou chuť. Ta žena sedící proti mně očekávala, že jí budu vyprávět svůj příběh, abych pomohl své sestře. Ale rozhodl jsem se zvolit jinou strategii: vypovím jí svůj příběh, abych se zachránil sám před sebou.

„Jde na mne migréna, doktorko. Nemám práci ani žádnou naději ji sehnat. Moje žena je internistka, má poměr s kardiologem a přemýšlí o tom, že mne opustí. Nenávidím svou matku a svého otce a přesto vám za pět minut řeknu, že jsem to tak nemyslel a že je miluji celým svým srdcem. Můj bratr Luke, to je rodinná tragédie. Už jste o něm nejspíš slyšela, ale ještě nevíte, jak to souvisí se Savannah. Řekl jsem vám, že můj otec je ve vězení? Proto neodpověděl na váš telegram. Příběh Wingů je humor, groteska a tragédie v jednom. Tragédie převládá. Vidíte, sestřino šílenství je jen normální reakce na náš rodinný život. A moje reakce je nepřirozená.“

„Jaká?“

„Předstírám, že se nic nestalo. Tohle nadání jsem zdědil po matce a dobře ho využívám. Sestra mi říká Trenér zapomnění. Ale myslím, že si pamatuju mnohem víc než ona.“

„A teď?“

„Teď se rozpadám. Nikdy jsem v rodině nic neznamenal. Všichni ode mne očekávali, že budu pevnost síly, muž s píšťalkou, dobrý trenér. Vždycky jsem byl první sekretář a korunní svědek rodinného melodramatu.“

„Nedramatizujete to trochu, Tome?“

„Ano. Ale už toho nechám a budu okouzlující.“

Když jsme si objednali jídlo, vyprávěla mi o svém životě a její tvář ve světle svíček zjemněla. Jedla kraby s měkkým krunýřem posázené mandlemi a já jsem jí vyprávěl, jak jsme je lovili v řece Colleton. Já měl lososa, který si zdříml v sametové koprové omáčce, a ona mi zase povídala, jak rybáři ve Skotsku loví lososy na mušku. K našemu stolu dorazila další láhev vína a žampiónový salát tak čerstvý, že to bylo jako když přivoníte k lesnímu podhoubí. V omáčce plovaly lístky bazalky. Bolest hlavy byla pryč, ale stále jsem cítil, jak se migréna pomalu plíží vzhůru po páteři, jak pomalu shromažďuje veškerou svou sílu, jako vlak supící do vrchu. Jako dezert jsem měl maliny se smetanou. Když dorazil její šerbet, začala se mne znovu vyptávat na Savannah.

„Říká vám něco slovo Callanwolde, Tome?“ zeptala se.

„Jistě, proč?“

„Je to jedno ze slov, které Savannah neustále opakovala, když poprvé nabyla vědomí. Pořád je vykřikovala.“ Psychiatrička mi podala přes stůl kus papíru a požádala mě, abych si ho přečetl. „Už jsem vám povídala, že všechno, co Savannah řekla v prvních několika dnech, jsem si nahrála. Myslím, že by nám to mohlo pomoct, až jí bude dobře a bude se moci podrobit terapii. Vybrala jsem tenhle útržek z tuctu hodin hebrejštiny, kterou ze sebe chrlila.“

Sáhl jsem po sklence a četl jsem.

„Signály pro Pána přílivu. Psi k mým narozeninám. Přijeď a žij v bílém domě, bažiny nejsou nikdy bezpečné. Černý pes není příbuzný tygrů. Tatínek koupil kameru. Tatínek koupil kameru. Psi se potulují ve smečkách. Tři muži přicházejí po ulici. Callanwolde. Callanwolde. Ven z lesů Callanwoldu a vzhůru do domu na Rosedale Road. Signály pro Pána přílivu. Bratrova ústa nejsou bezpečná. Blata nejsou nikdy bezpečná. Garnáti se ženou, garnáti se ženou, psi se ženou. Caesar. Rudé špendlíky a gardénie. Teď. Teď. Obr a Coca Cola. Přiveď tygra k zadním dveřím. Zahraj Dixie pro tuleně. Kořen pro mrtvého muže za kuropění. Slyšíš něco, matko? Hroby znovu mluví. Je někdo venku? Někdo hezký, matko. Sněhurku ukradli z řeky a je to někdo, kdo je hezčí než já, matko. Kolik andělů vypadlo z dělohy rozkvetlé z jara do ošklivosti? Kde je Fruit, a dědeček je kříž. Zastavte loď. Prosím, zastavte loď. Budu dlouho s vámi. Zraním vás. Slibuji, že vám ublížím. Zraň tygřího muže. Zraň tygřího muže. Zabij tygřího muže. Zastav tu loď. Kde je Agnes Day?“

Když jsem dočetl, řekl jsem: „Ježíši Kriste.“

Doktorka Lowensteinová si vzala papír zpátky a pečlivě ho složila. „Je v tom něco, co znáte a pokládáte za důležité?“

„Hodně mi to říká. Všechno je to důležité.“

„Co to znamená?“

„Vykřikuje svou autobiografii… na sebe, na vás, na kohokoliv, kdo poslouchá…“

„Svou autobiografii? Zůstanete v New Yorku a budete mi vyprávět všechno, co víte?“

„Od začátku do konce, doktorko. Zůstanu tak dlouho, jak mne budete potřebovat.“

„Můžeme začít zítra v pět?“

„Dobře,“ řekl jsem. „Musím vám vyprávět hrozné věci.“

„Díky, že chcete pomoci Savannah, Tome,“ řekla.

„Ne,“ odpověděl jsem. A téměř jsem se rdousil, když jsem říkal: „Pomozte mi. Pomozte mi.“

Bylo po půlnoci, když jsem vešel do sestřina bytu na Grove Street. Sheridanovo náměstí v bezměsíčné noci vypadalo mdle a neskutečně a hnali se přes ně ti páriové popůlnočního města. Každou noc si navzájem křížili cestu, aniž dali jakkoliv najevo, že se poznávají. Vždycky se pohybovali naříkavým světlem s obřadnou, ohromenou nostalgií. Jejich tváře zářily určitou niternou hloubkou, udržovanou rovnodenností nepochopitelnou druhému. Bez obav jsem studoval každého z těch nočních chodců, jak kolem mne nevšímavě procházeli. Pokusil jsem se napodobit jejich výraz, tak éterický, mdlý a jedinečný. Ale jsem mizerný herec. Oni vědí, jak se procházet ve velkém městě, a já ne. Cizák, návštěvník. Když jsem vstoupil do chodby sestřina domu, ucítil jsem moře, tu starou známou vůni Východního pobřeží, proudící ulicemi.

Stařičký výtah, velikostí a tvarem připomínající rakev, sípal a sténal cestou do šestého patra. Položil jsem zavazadla na mramorovou podlahu a vyzkoušel dvanáct klíčů; teprve po chvíli jsem objevil ty čtyři, které patřily k obrovským zámkům chránícím mou sestru před světem.

Nechal jsem dveře otevřené, vešel jsem do sestřiny ložnice a hodil kufry na postel. Stiskl jsem knoflík lampičky u postele, ale žárovka byla prasklá. Ve tmě jsem tápal po vypínači na zdi a s třeskotem jsem shodil květinovou broušenou vázu. Pak jsem z chodby uslyšel křik. „Stůj! Nehýbej se, pitomče. Jsem děsnej zabiják, tahle pistole je nabitá a mně dělá potěšení střílet kriminálníky do srdce.“

„To jsem já, Eddie,“ vykřikl jsem z ložnice. „Proboha, to jsem já, Tom.“

„Tom?“ zeptal se Eddie Detreville celý zmatený. Pak mne začal peskovat. „Tome, nikdy bys v New Yorku neměl lézt do cizího bytu.“

„Nevloupal jsem se sem, Eddie. Mám klíče.“

„To tě neomlouvá, miláčku. Savannah rozdává klíče, jako kdyby to byly večírkový suvenýry.“

„Proč jsi mi kvůli Savannah nezavolal, Eddie?“ zeptal jsem se. Ta otázka mě napadla až teď.

„Nezlob se na mne, Tome, ale nemůžu za to. Poručila mi, že nesmím volat její rodině, pokud nezemře. Myslíš, že jsem nechtěl? Já jsem ji našel. Slyšel jsem, jak upadla v koupelně. Měsíce byla pryč. Celý měsíce! Ani jsem nevěděl, že je zpátky, myslel jsem, že ji zavraždil nějaký maniak. Roztřesený jsem přišel do jejího bytu s nabitou pistolí a našel jsem ji krvácející na podlaze v koupelně. Byl tam hrozný nepořádek a já se skoro složil, to si dovedeš představit. Je ze mě hysterická troska, jen na to pomyslím.“

„Ty jsi ji našel? To jsem nevěděl.“

„Byl tam hrozný nepořádek. Trvalo mi několik dní, než jsem uklidil stopy krve. Bylo to tam jako na jatkách.“

„Zachránil jsi jí život,“ řekl jsem Eddiemu, který stál v šerosvitu tlumeného světla v chodbě.

„Ano, také rád myslím na tyhle hrdinské výrazy.“

„Musíš na mě pořád mířit tou pistolí, Eddie?“ zeptal jsem se.

„Promiň, Tome,“ řekl a sklopil pistoli. „Dvakrát mě letos vykradli.“

„Proč si nezamkneš dveře?“

„Mám na dveřích víc zámků, než mají vlasy Shirley Templové lokýnek, miláčku. Tihle chlapci jsou akrobati a dovedou krkolomné kousky. Jeden skočil z požárního schodiště vedlejší budovy a přistál mi na klimatizaci. Namazal jsem všechny okenní římsy vazelínou, ale jsou to profesionální zloději. Profíci. Ani ti nebudu povídat o své pojistce. Je astronomická. Jak se máš, Tome? Ani jsem ti pořádně neřekl ahoj.“

Vešel jsem do dveří a objal Eddieho Detrevilla. Políbil mne na tvář, oplatil jsem mu to a pak jsme vešli do obývacího pokoje. Rozsvítil lampu a já jsem ztěžka padl do měkkého křesla. Světlo mě uhodilo do očí.

„Kde je Andrew?“ zeptal jsem se se zavřenýma očima.

„Opustil mě kvůli mladšímu muži, Tome. Řekl mi, že jsem starý buzerant. Starý, otahaný teplouš. Nebylo to moc příjemné. Ale každou chvíli mi volá a vypadá to, že bychom mohli být zase přátelé. Savannah byla anděl, než se to stalo. Prakticky jsem žil tady.“

„To je mi líto,“ řekl jsem a otevřel oči. Měl jsem pocit, jako kdyby mi do nich někdo nacákal deci kyseliny. „Měl jsem Andrewa rád. Vy dva jste byli fajn. A máš nějakého jiného chlapce?“

„Cha! Ani jednoho. Pokud to ovšem nezkusím s tebou, když jsi tady. Nebo se pořád držíš toho směšného hesla, že jsi beznadějný hetero?“

„Stal se ze mě neutrál. Už nejsem na sex. Libuju si v sebelítosti.“

„Naleju ti skleničku,“ řekl, „a začnu s pomalým, smyslným sváděním.“

„Ale jen málo, Eddie. Chopila se mě migrénová vlasatice.“

„Viděl jsi Savannah?“

„Jo. Jako kdybych mluvil s kapradinou.“

„Byla nějakou dobu mimo. Neumíš si to představit.“

„Máš nějaké prášky proti bolesti hlavy? Nechal jsem je doma.“

„Pilulky?“ odpověděl. „Mám lepší, horší, střední a něco mezi tím. Řekni, co chceš a doktor Eddie to má. Moje lékárnička vypadá jako filiálka Bristol-Mayerse. Ale není dobré pít a brát prášky.“

„Odkdy dělám něco, co je pro mne dobré?“

„Vypadáš hrozně, Tome. Nikdy jsem tě neviděl v tak příšerným stavu. Moc hezký už teda nejseš.“

„Takhle začíná pomalé, smyslné svádění?“ zeptal jsem se a usmál jsem se na něj. „Není divu, že jsi sám.“

„Nemyslel jsem to tak,“ řekl a naléval u baru vedle stolu pití. „Ježíš. Pan Citlivka. A mimochodem, neřekl jsi mi, jak vypadám.“

Přinesl mi koňak. Sledoval jsem, jak přechází místnost. Eddie Detreville byl elegantní, uhlazený muž ve středních letech. Měl stříbrné kotlety a v jeho pečlivě sčesaných hnědých vlasech byly vidět stříkance šedi. Měl tvář unaveného krále. Jeho pleť byla hebká a nesla stopy únavy. Bělmo jeho očí proplétaly červené žilky. Bylo v nich trochu žluti, jako by vás sledoval přes vybledlý len.

„Řekl jsem ti to už dřív, Eddie, a řeknu ti to znovu. Jsi jedním z nejlíp vypadajících mužů na této planetě.“

„To říkáš jen proto, že jsem si tak nestydatě řekl o kompliment.“

„Vypadáš dost chutně,“ řekl jsem. „No, no, možná spolu něco vymyslíme.“

„Takhle jsem to nemyslel, Eddie,“ řekl jsem.

„Sliby, sliby. Ale opravdu si myslíš, že vypadám dobře? Nezestárl jsem zas tolik, že ne?“

„Ptáš se mě na to pokaždé, když tě vidím, Eddie.“

„Je to pro mě důležité. Protože tě vidím tak zřídka, máš nejlepší možnost posoudit, jak stárnu. Tuhle jsem uklízel nějaké staré fotky, Tome, a prostě jsem plakal. Byl jsem krásný. Nádherně krásný, když jsem byl mladý. A teď nikdy nerozsvěcím světlo v koupelně, když se holím. Nesnesu pohled na svou tvář v zrcadle. Je to prostě příliš smutné. Znovu jsem se začal potulovat po barech, Tome. Tuhle jsem přistoupil k jednomu mladému muži. Milý hošánek. Chtěl jsem ho pozvat na skleničku. Řekl mi: ‚Chceš mě snad sbalit, dědo?‘ Byl jsem z toho úplně vedle.“

„Jeho mínus, Eddie,“ řekl jsem.

„Mám mnohem větší strach ze stárnutí než ze smrti. Ale dost už o mně. Jak dlouho zůstaneš v New Yorku tentokrát, Tome?“

„Nevím, Eddie. Sestřina cvokařka chce, abych jí vyprávěl všechny ty sračky o naší rodině, aby mohla pak dát pana Vajíčko znovu dohromady. Rád bych jí jenom řekl, že máma je poděs, táta je poděs, všichni Wingové jsou poděsové, tudíž že Savannah je také poděs.“

„Kdy jsi o ní naposledy slyšel nebo s ní mluvil, Tome?“

„Je to víc jak tři roky,“ řekl jsem rozpačitě. „Řekla mi, že jí tolik připomínám Luka.“

„Tome, chci ti něco říct. Myslím, že se Savannah z toho tentokrát nedostane. Myslím, že už je toho na ni moc. Vyčerpalo ji to. Je prostě unavená tím bojem.“

„Nech toho, Eddie. Říkej si, co chceš, ale tohle už nechci nikdy slyšet.“

„Promiň, Tome. Už dlouho jsem na to myslel.“

„Mysli si to, Eddie. Ale prosím tě, neříkej to.“

„Bylo to ode mne hloupé. Odvolávám každé slovo. Dovolíš, abych ti zítra uvařil večeři?“

„To bych moc rád. Uvidíme, jak se budu cítit ráno.“

Poté, co Eddie odešel, jsem prozkoumal byt a čekal jsem, až migréna prolétne mým mozkem jako velký stín při zatmění Měsíce. Měla přijít až za dvě hodiny, ale já jsem cítil, jak už si teď v mé lebce buduje základnu vysokého tlaku. Ne, dokud nedosáhne levého spánku, nesrazí mě na kolena. Vzal jsem si první prášek a spláchl ho posledním lokem koňaku. Zadíval jsem se na fotografii, kterou Savannah připíchla na zeď nad svým stolem. Můj otec ji udělal, když jsme začali chodit do posledního ročníku střední školy, na palubě garnátové lodi. Luke a já držíme Savannah kolem ramen a usmíváme se do objektivu. Savannah se směje a dívá se na Luka s čistou, prostou láskou. Všichni tři jsme opálení, mladí a, ano, krásní. Za námi, za dokem a za bažinou, mává na otce malá a stěží viditelná postavička mé matky stojící před naším domem. Kdyby někdo z nás věděl, co ten rok přinese, neusmívali bychom se. Ale fotografie zastavila čas a tyto tři usmívající se děti rodiny Wingů stojí navždycky na lodi, drží pevně jeden druhého a poutá je křehká a nehynoucí láska.

Ze zadní kapsy kalhot jsem vytáhl peněženku a rozložil přeložený, třepící se dopis, který mi Savannah napsala potom, co jsem koučoval svůj první fotbalový mač. Díval jsem se na rozesmátou dívku na obrázku a divil jsem se, kdy to bylo, ten přesný okamžik, kdy jsem ji ztratil, nechal odejít příliš daleko, kdy jsem zradil tuhle rozesmátou dívku a nechal ji napospas světu. Fotografie se zařízla do mého srdce a já začal číst dopis nahlas.

Drahý Trenére,

přemýšlela jsem o tom, co můžeš naučit své chlapce. Jaký jazyk umíš použít pro lásku chlapců řízených tvým hlasem přes trávu, kterou jsi sám posekal. Když jsem viděla tebe a tvé mužstvo vyhrát první hru, připadalo mi, že všechno kouzlo sportu má stříbrný hlas, jako píšťalky. Neexistují slova, která by popsala, jak krásně jsi vypadal, když jsi posílal důležité vzkazy quarterbekům, signalizující odchody, když sis vykračoval po zeleni, po nepřirozeně zářících čarách, milován svou sestrou pro svou nepředstavitelnou lásku ke hře, pro měkkou, průsvitnou nezměrnost své lásky ke všem chlapcům a všem hrám na světě.

Ale jsou tu věci, které mohou trenérům v životě poradit pouze sestry. Nauč své chlapce toto, Tome, a nauč je to dobře: Nauč je tichým slovesům dobroty, žít za sebe sama. Nuť je k znamenitosti, řiď je k jemnosti, vtáhni je hluboko do sebe, vyzvedni je k mužství, ale lehce, jako když anděl upravuje mraky. Ať se jimi tvoje osobnost pohybuje lehce, jako se tvoje duše pohybuje mnou.

Včera večer jsem plakala, když jsem slyšela tvůj hlas vznášející se nad davem. Slyšela jsem, jak je povzbuzuješ, aby srazili hráče, beka, namáhavě si razícího cestu, slyšela jsem hudbu tvé sladké chvály. Ale Tome, můj bratře, lve, celý zlatý a zraněný: Nauč je, co znáš nejlépe. Není báseň ani dopis, který by dokázal tlumočit chlapcům tvůj nevýslovný talent, aby si od tebe vzali schopnost být tím nejjemnějším, nejperfektnějším bratrem.

Savannah

Když jsem dočetl dopis, podíval jsem se znovu na fotografii a pak jsem opatrně vrátil dopis do peněženky.

V ložnici jsem vyměnil žárovku v lampě na jejím nočním stolku a uklidil skleněné střepy rozbité vázy. Rychle jsem se svlékl a hodil oblečení na křeslo vedle postele. Zavřel jsem oči a zas je otevřel.

A pak mne obestřela bolest. Vzplála jako sloup ohně někde za mýma očima. Udeřila náhle a tvrdě.

V naprosté nehybnosti jsem zavřel oči, ležel jsem ve tmě a zapřísahal jsem se, že změním svůj život.

4

Dětství se nedá odsoudit, zůstává jen jeho pozadí a jasné břímě paměti. Mluvím teď o sluncem vypálených, hluboce prožitých dnech své minulosti. Jsem víc bajkař než historik, ale pokusím se vám podat nevysvětlitelnou, nevyškrtanou hrůzu mládí. Poruším celistvost historie své rodiny tím, že všechno přeměním, dokonce i zármutek, v romanci. V tomto příběhu však není žádná romance. Je to jen příběh.

Začnu jednoduchým faktem: Ostrovní psi vyjí jeden na druhého.

Je noc. Můj dědeček je poslouchá a ten zvuk se mu nelíbí. V té melodii hlasů loveckých psů je obsažena všechna elegická osamělost mého světa. Ostrovní psi mají strach. Je 4. října 1944, deset hodin večer. Příliv se zvedá a nebude na vrcholu do půl druhé ráno.

Sestra se narodila v bílém domě u řeky. Moje matka porodila o měsíc dřív, ale to teď není tak důležité. Sarah Jenkinsová, osmdesátipětiletá černoška, která je už šedesát let porodní bábou, se naklání nad mou matkou, když Savannah přichází na svět. V tentýž okamžik umírá v Charlestonu jediný colletonský doktor a porodní bába ošetřuje novorozence. Ale porod ještě není u konce.

Sarah Jenkinsová hledí překvapeně na mou hlavu, která se neočekávaně objevuje. Přišel jsem jako překvapení a dodatečná myšlenka.

K ostrovu Melrose se blíží hurikán. Můj dědeček zpevňuje okenní tabule ochrannou páskou. Přechází a dívá se na Luka, jak spí. Znovu naslouchá všehochuti psího vytí, ale stěží je kvůli větru slyší. Vítr přetrhal elektrické vedení už před více než hodinou a já jsem se narodil do světla svíček.

Sarah Jenkinsová nás důkladně omývá a pak přistupuje k rodičce. Byl to nečekaně obtížný porod a ona se bojí komplikací. Sama se narodila jako otrokyně, v chatrči za Barnwellovou plantáží a je poslední žijící otrokyní v colletonském kraji. Tvář má tuhou a lesklou; barvy café au lait.

„Ach, Sarah,“ řekl dědeček a držel Savannah ve světle lucerny. „Dobré znamení. Tohle je první holčička po třech generacích Wingů.“

„Máma nebýt dobrá.“

„Můžeš jí pomoct?“

„Všechno co můžu. To víš. Teď potřebuje doktora.“

„Zvedá se vítr, Sarah.“

„Tak jako za bouře v devadesátým třetím. To být ošklivá bouřka. Zabít všechny chudý lidi.“

„Nemáš strach?“

„Na něco umřít musím,“ řekla.

„Je to od tebe milé, že jsi přišla, Sarah.“

„Já být ráda se svými dcerami, když přichází jejich hodinka. Černé nebo bílé, na tom nezáleží. Pak jsou to všechno dcery. Po těchhle ostrovech chodí tisíce mých dětí.“

„Pamatuješ si můj porod?“ zeptal se dědeček.

„Byl jsi křikloun.“

„Dvojčata,“ řekl můj dědeček. „Co to znamená?“

„Štěstí,“ řekla černoška a vrátila se k mé matce. „Bůh se usmívá na znepokojený svět dvakrát.“

V lese před domem začal bít vítr tvrdě do stromů a déšť rozrýval zemi silnými provazci. Vlny se tříštily o přístavní hráz. Hadi opouštěli svá doupata a šplhali do vysokých korun stromů, cítili povodeň. Trpasličí palma vytržená z kořenů se valila po cestě vedoucí k domu, jako když se valí člověk. Ustal zpěv ptáků a hmyz zalezl do svých skrýší.

Dědeček vešel do ložnice, kde usínala má vyčerpaná matka. Sarah Jenkinsová jí otírala znavenou tvář hadříkem.

„Zvládla jsi to dobře, Lilo, miláčku. Dobrá noční práce.“

„Díky, tati,“ odpověděla. „A bouřka?“

„Nevypadá to na nic velkého,“ zalhal. „Jen se vyspi a přenech starost o bouřku mně.“ Šel zpátky do obývacího pokoje. Z kapsy vytáhl telegram, který dostala moje matka před dvěma dny z válečného úřadu. Můj otec byl sestřelen při náletu na Německo. Pohřešovali ho. Byl považován za mrtvého. Dědeček nad ním zaplakal, ale pak si vzpomněl, že má svoje povinnosti a že dvojčata znamenají štěstí.

Šel do kuchyně uvařit pro sebe a pro Sarah konvici kávy. Když byla hotová, odnesl šálek černošce. Pak ucítil, jak vítr naráží do domu a okna hluboce drnčí. Voda se zvedla téměř na úroveň doku a příliv se, hnán větrem, stále tlačil do vnitrozemí. Hnízdo mořského orla, stržené z vrcholku mrtvého stromu, přelétlo přes dvůr jako dámský klobouk. Řeka ho nesla rychle po proudu.

Dědeček otevřel bílou rodinnou bibli, kterou dal mým rodičům jako svatební dar, rozložil její hladké stránky mezi Starým a Novým zákonem. Matka vybrala dvě jména, jedno pro chlapce, jedno pro holčičku. Vzal plnicí pero a pod Lukovo jméno zapsal Savannah Constance Wingová. Pod ní vepsal mé jméno: Thomas Catlett Wingo.

Černoši z nížiny tuto bouři později nazvali Batšeba a tahle dáma zabila na pobřeží Jižní Karolíny dvě stě sedmnáct lidí. Dědeček se podíval na hodinky. Bylo skoro jedenáct. Otevřel knihu Jobovu a hodinu si četl. Myslel na svého syna a jeho ženu. Moje babička ho opustila během velké krize. Byly doby, kdy dědeček vůči Pánovi zahořkl. Teď si četl o Jóbovi a uklidnil se. Pak znovu plakal pro ztrátu jediného syna.

Vstal a díval se na řeku. Bylo tam světlo jako z jiného světa, děsivé vyjasnění, které doprovázelo bouřku, ale přesto řeku neviděl. Natáhl si boty, oblékl pršiplášť a klobouk. Vzal z kuchyně jednu z luceren a šel se podívat na matku, Sarah a obě miminka. Pak vyšel ven do bouřky.

Dveře téměř vylétly z pantů, když je otevřel. Dalo mu hroznou práci, než je zavřel. Opřel se do větru a vrávoral přes dvůr k řece. Letící haluz ho uhodila do čela a rozřízla mu je. Chránil si rukou oči a naslouchal, jak se stromy na břehu řeky lámou v půli. Když byl pětadvacet yardů od řeky, sahala mu voda po kolena. Polekaný, oslepený deštěm poklekl a ochutnal vodu. Byla slaná.

Modlil se k Bohu starého Abraháma, k Bohu, který rozdělil Rudé moře, k Bohu, který zničil celý svět potopou; modlil se, aby měl dost sil.

Nechal se nést větrem zpátky k domu. Když se dostal k hlavním dveřím, nemohl je otevřít; vítr je pevně tiskl k zárubni. Běžel k zadním dveřím, ale srazila ho k zemi větev stržená z dubu u okna ložnice mých rodičů. Zvedl se, hlava se mu motala a krvácel z rány na čele. Plazil se dál po čtyřech. Měl pocit, že na něm bouře leží jako hora. Otevřel zadní dveře a voda se vlila do kuchyně. Chvíli zůstal ležet omráčen na podlaze. Ale voda stoupala. V dřezu si umyl krev z hlavy. V nelidském světle se vydal k matčině ložnici. Jeho ohromný a zlověstný stín ho následoval.

Sarah Jenkinsová spala v křesle u matčiny postele. Jemně s ní zatřásl a vzbudil ji. „Řeka,“ zašeptal, „stoupá, Sarah.“

V tom samém okamžiku, v Německu, poblíž města Dissen, ležel můj otec schovaný na kostelním kůru a díval se, jak katolický kněz slouží mši. Levou tvář měl ochrnutou, ruku na stejné straně necítil a brněla ho a zrak měl zastřený krví. Prohlížel si kněze, jak latinsky odříkává modlitby a ve své nevinnosti a bolesti si myslel, že je to německy. Podle pohledu na velebníčkova gesta, na jeho výraz, když se otáčel, aby požehnal třem sehnutým beztvarým ženám, které přišly na ranní válečnou mši, na způsob, jakým poklekal před krucifixem a pozdvihoval ciborium, se můj otec snažil odhadnout jeho povahu. Je to člověk, který by mi mohl pomoct, přemýšlel. Naše bomby zabily jeho lidi, ale co si myslí sluha Boží o Hitlerovi? Co by tenhle boží muž dělal, kdybych ho požádal o pomoc? Můj otec nebyl nikdy předtím v katolickém kostele. Neznal dobře katolíky. Nikdy neviděl faráře.

„Agnus Dei qui tollis peccata mundi,“ slyšel odříkávat kněze a ta slova, i když jim nerozuměl, ho uhodila svou krásou..

„Agnus Dei.“ Uslyšel ta slova znovu.

Otec sklonil pistoli, kterou mířil na velebníčka, a sledoval, jak tři ženy jdou k zábradlí k přijímání. Myslel si, že viděl, jak se kněz usmál na každou z nich, ale nebyl si tím jist. Hlava ho bolela. Nikdy neměl takové bolesti, nevěděl, že takové bolesti mohou existovat. Než mše skončila, otec omdlel, hlava mu padla na kovové zábradlí, tělo se zaklínilo mezi varhany a zeď.

Farář se jmenoval otec Günter Kraus. Byl to šedesátiletý rodák z Mnichova. Jeho bílé vlasy, ostrý nos a nervózní výraz mu dodávaly zvláštního inkvizitorského vzezření. Měl zlomyslnou tvář, ale pod ní se zřejmě skrýval dobrák. Vybral si tohle povolání částečně proto, že se považoval za neobyčejně prostého člověka.

Předtím byl knězem ve třetí největší farnosti v Mnichově, ale pohádal se s biskupem kvůli jeho kolaboraci s nacisty. Biskup ho vyhnal na bavorský venkov pro jeho vlastní dobro. Několik z jeho kolegů, statečnějších než on, poskytlo přístřeší rodinám židů a zemřelo v Dachau. Jednou odehnal židovskou rodinu hledající úkryt v jeho kostele. Byl to hřích a on věřil, že mu žádný bůh, ani ten nejmilosrdnější, nemůže odpustit. Můj otec nepřišel totiž do kostela muže statečného, ale dobrého.

Po mši doprovodil otec Kraus tři ženy k východu a několik minut si s nimi povídal na schodech kostela. Ministrant uhasil svíčky, umyl ciboria a pak pověsil svoji komži do malé skřínky vedle farářova šatníku. Byl to právě on, kdo si všiml rozbitého okna v koupelně. Přehlédl ale kapky krve na podlaze vedle umyvadla. Když odcházel z kostela, řekl knězi stojícímu ve dveřích o rozbitém okně.

Velebníček viděl v dálce bílé čepičky vrcholků bavorských Alp, prosvítající v slunečním světle. Včera v noci bombardovali nepřátelé čtyři německá města.

Zavřel hlavní dveře, zkontroloval hladinu svěcené vody a šel k bočnímu oltáři, kde zapálil svíčku před malou soškou Pražského jezulátka. Odříkal modlitbu za mír. První kapka dopadla na bílé roucho a rozlila se v temně rudou skvrnu. Další mu přistála na rukou sepnutých k modlitbě. Podíval se vzhůru a další kapka krve se mu rozprskla na tváři.

Když se otec probral k vědomí, uviděl kněze, jak nad ním stojí, prohlíží
si ho a pokouší se najít nějaké řešení.

„Buenos días, señor,“ řekl otec tomu německému knězi.

Velebníček ale neřekl nic a otec si všiml, jak se mu třesou ruce.

„Bonjour, monsieur,“ zkusil to otec znovu.

„Angličan?“ zeptal se kněz.

„Američan.“

„Nemůžete tu zůstat.“

„Zdá se, že nikdo z nás s tím nemůže nic dělat. Vypadá to, že patříme k sobě.“

„Pomalu. Mein english není dobrá.“

„Potřebuju vaši pomoc. Když najdou moje letadlo, každý Němec v téhle části Krautlandu se bude snažit mě chytit.“

„Nemohu vám pomoci.“

„Proč?“

„Mám strach.“

„Strach,“ řekl můj otec. „Měl jsem strach celou noc. Jste nacista?“

„Ne, jsem kněz. Musím vás hlásit. Nepřeji si to, ale bylo by to lepší. Pro mě. Pro vás. Pro každého. Mohou zastavit vaše krvácení.“

Můj otec zvedl pistoli a namířil ji na kněze.

„Špatná bouřka,“ řekla Sarah Jenkinsová. „Jako v devadesátým třetím.“

„Musíme se dostat do stodoly a hodně vysoko.“ řekl můj dědeček.

„Špatné pro děti. Špatné pro máma.“

„Nemůžeme nic dělat, Sarah,“ řekl. „Vynesu tě jako první.“

„O čem to mluvíš? Sarah být stará, ale Sarah nebýt mrtvá. Pomůžu ti s dětmi, Amosi.“ Sarah Jenkinsová si osobovala právo říkat každému bělochovi, kterého přivedla na svět, jeho křestním jménem.

Dědeček mě spícího zvedl z dětské postýlky a položil mne Sarah do rukou. Ta mne obalila šálou, kterou měla omotanou kolem ramen, a držela mě pevně na prsou. Dědeček položil Savannah a Luka na bavlněnou pokrývku, přikryl je a přehodil přes ně svůj žlutý pršiplášť.

Otevřel zadní dveře, a pak společně vyšli do skučícího, prudkého lijáku a běželi ke stodole. Démonický vítr, dosahující rychlosti až dvou set mil za hodinu, hučel kolem nich. Sarah ztratila rovnováhu, vítr ji zvedl, odfoukl přes zadní dvůr a šála se kolem ní vlnila jako plachtoví. Chránila mě, když dopadla na stěnu přístavku.

Můj dědeček se probojoval až k ní, chytil ji jednou rukou za zápěstí, a jak ji zvedal, zranil ji. Stáli tam spolu, zablácení a zmáčení; pak si proráželi cestu ke stodole, nesouce tři ječící děťátka. Zápasili s větrem o dveře. Když je s námahou otevřeli, vyvrátily se a rozštípaly se na kousky o zeď stodoly.

Uvnitř vyšplhal dědeček na žebřík, mizející ve tmě nad ním. Položil Luka a mou sestru vedle sebe na hromadu voňavé slámy. Cítil paniku zvířat dole ve stodole. Opustil seník a šel zpátky dolů pro mě a Sarah.

„Sarah být moc zraněná,“ řekla. „Nemůže šplhat.“

Vítr vtrhl dovnitř dírou po dveřích. Vzal černošku do náručí. Byla křehká jako dítě a sténala. Když šplhal po žebříku, nechal mne dole na podlaze stodoly. Nahoře podepřel Sarah balíkem slámy. Sáhla po Savannah a Lukovi a pokoušela se je osušit, ale přikrývky a oblečení byly promáčené. A tak si rozepnula blůzu, přitiskla je pevně ke svým nahým prsům a nechala do nich proudit teplo.

Když se můj dědeček znovu objevil ve tmě, se mnou na rukou, vzala mne a položila k ostatním. Dědeček spěchal dolů po žebříku a znovu vešel do středu bouře. Neměl vůbec žádnou představu, jak dostane mou matku vzhůru na seník.

Když vešel do domu, viděl, že voda prosakuje předními dveřmi. Vykoukl do tmy a obraz, který spatřil, mu zůstal v paměti po celý jeho život. Divoká, všeovládající řeka, se valila s obrovskou silou na náš dům. Jakoby ve snu sledoval pramici vytrženou z kotviště, jak se ve větru zvedla a řítila se z temnoty, ozářena divným světlem hurikánu. Zvedl ruku, jako by ji chtěl zastavit, a zavřel oči, když prorazila okno na druhé straně pokoje a roztříštila se o jídelní stůl. Kus odštípnutého skla ho uhodil do ruky. Běžel k matčině pokoji a přitom se modlil.

Velebníček se začal divoce třást, když uviděl pistoli. Zavřel oči, složil ruce na prsou a latinsky mému otci požehnal. Otec sklonil zbraň a kněz otevřel oči.

„Nemohu zabít nikoho takhle oblečeného, padre,“ řekl otec slabě.

„Jste vážně raněn?“ zeptal se kněz.

Můj otec se zasmál a řekl: „Zle.“

„Pojďte. Později vás nahlásím.“

Páter Kraus ho postavil na nohy, otec se o něj opřel celou vahou a společně šli ke dveřím poblíž vchodu, vedoucím do zvonice tyčící se nad vesnicí. Namáhavě stoupali po úzkých schodech a krev mého otce poznamenala každý jejich krok. Když dosáhli malé místnosti na vrcholku schodů, kněz položil mého otce na zem. Sundal si zničené, zakrvácené roucho a udělal z něj polštář, jímž podložil otcovu hlavu. Pak vzal svou komži, roztrhal ji na dlouhé pruhy a pevně mu obvázal ránu na hlavě.

„Ztratil jste hodně krve,“ řekl. „Musím přinést vodu a vyčistit ránu.“

Otec se podíval na faráře a řekl: „Gesundheit.“ Bylo to jediné německé slovo, které znal, a pak ztratil znovu vědomí.

V noci, když se probudil, kněz se nad ním skláněl a dával mu poslední pomazání. Věděl, že mu teplota prudce stoupla a že zranění je velmi vážné. Otec neviděl na levé oko, ale cítil, jak jemné páterovy ruce roztírají olej poslední svátosti.

„Proč?“ zeptal se můj otec.

„Myslím, že umíráte. Vyslechnu vaši zpověď. Jste katolík?“

„Baptista.“

„Ach, byl jste tedy pokřtěn. Nebyl jsem si jistý, a tak jsem vás před pár minutami pokřtil.“

„Díky. Pokřtili mě v řece Colleton.“

„Ach. V celé řece.“

„Ne, jen v části.“

„Pokřtil jsem vás tedy podruhé.“

„To nemůže nikomu ublížit.“

„Přinesl jsem jídlo. Můžete jíst?“

Po létech popisoval otec s neutuchajícím údivem chuť tmavého německého chleba, hrudky vzácného nastřádaného másla a červeného vína, které mu kněz nalil z láhve. Vyprávěl nám o chlebu v ústech, másle, víně, a my všichni jsme znovu cítili to víno, rozplývající se na patře, chléb, voňavý jako země, měknoucí a rozpouštějící se na jazyku, máslo pokrývající patro, vůni olejů smrti na páterových rukách, strach, kterým se ty měkké žilnaté ruce třásly. Venku ve tmě našla německá hlídka trosky letadla a venkované byli upozorněni, že se mezi nimi pohybuje americký pilot. Na jeho dopadení byla vypsána odměna a kdyby byl kdokoliv přistižen, že mu pomáhá, byl by popraven.

„Hledají vás,“ řekl kněz otci, když dojedl. „Dnes přišli do vesnice.“

„Byli v kostele?“

„Ano. Řekl jsem jim, že kdybych vás našel, zabil bych vás vlastníma rukama. Pobavilo je, že to říká kněz. Vrátí se – jsem si jist – budou vás hledat.“

„Hned jak budu moct, vypadnu.“

„Kdybyste radši nikdy nepřišel.“

„Nebyl to můj nápad. Sestřelili mě.“

„Aha!“ řekl kněz, „pak vás sem tedy přivedl Bůh.“

„Ne, pane. Myslím, že to byli nacisti.“

„Modlím se za vás k Bohu každý den.“

„Děkuju.“

„Modlím se, abyste zemřel,“ vysvětlil kněz. „Pak se stydím a zase se modlím, abyste žil. Kněz by se měl modlit jen za život. Je to velký hřích. Žádám vás, abyste mi odpustil.“

„Gesundheit,“ řekl můj otec a horlivě si přál, aby kněz kýchl, čímž by to slovo použil na správném místě. Pak se kněze zeptal: „Kde jste se naučil anglicky?“

„V Berlíně, v semináři. Mám moc rád americké filmy. Kovboje, ano.“

„Já jsem kovboj,“ řekl otec.

„Proč jsi mu lhal, tati?“ ptával se Luke, vždy vzrušen touto částí příběhu, když nám ho otec v dětství vyprávěl. „Ten hodný člověk byl vystrašený a tys předstíral, že jsi kovboj.“

„Ne, Luku,“ říkával otec a s odstupem času přemýšlel nad vlastními činy, „uvažoval jsem asi takhle: jsem napůl slepý, napůl mrtvý, a každý Němec v téhle zemi mi jde po krku. A já jsem v rukou opravdového, nervózního kněze, který má náhodou rád kovboje. A tak se rychle rozhodnu. Dám mu živého kovboje, aby ho krmil. Chce Toma Mixe. Dám mu Toma Mixe.“

„Jste z Kalifornie, co?“ zeptal se kněz.

„Z Jižní Karolíny.“

„To je západ, že jo?“

„Ano.“

Když kněz opouštěl skrýš mého otce ve zvonici, řekl: „Teď spi. Jmenuji se Günter Kraus.“

„Henry Wingo, Güntře.“

Kněz latinsky požehnal mému otci; otec si myslel, že je to němčina.

Spal, zatímco po něm vojáci ve tmě slídili.

Probudil se do úžasného říjnového světla cinkáním sanktusáčku. Naslouchal hlasu Güntera Krause, když recitoval starobylé modlitby. Snídani měl na podnosu vedle sebe a vedle ní našel lísteček: „Uzdrav se,“ stálo na něm. „Sněz to všechno. Posílí tě to. Včera večer chytli poblíž Stassenu amerického pilota. Myslím, že jsi v bezpečí. Modleme se k Bohu, aby tomu tak bylo. Tvůj přítel, otec Günter Kraus.

Můj dědeček matkou lehce zatřásl, aby ji vzbudil. „Lilo, nerad tě budím, miláčku.“

„Děti,“ řekla moje matka zasněně. „Jsou moje děti v pořádku?“

„Mají se dobře, sluníčko. Mají dobré plíce. Opravdu dobré plíce.“

„A bouřka?“

„Musím tě přestěhovat, miláčku. Řeka se zvedla.“

„Děti,“ vykřikla.

„Neměj strach. Odnesli jsme je se Sarah do stodoly.“

„Tati, ty jsi vzal moje děti ven do téhle bouřky?“

„Musíme jít, Lilo.“

„Jsem moc unavená, tati. Nech mne spát.“

„Ponesu tě, zlatíčko. Nechci ti ublížit, protože ti není dobře. Dnes v noci jsi odvedla kus práce. Máš dva pěkné Wingy. Krásné děti.“

„Henry je mrtvý, tati. Henry je nikdy neuvidí,“ řekla a rozplakala se.

„Pomoz mi, Lilo. Snaž se mi pomoct.“

„Henry je mrtvý, tati. Děti nebudou mít otce.“

„Nebudou mít matku, jestli se nezvedneš z té postele,“ řekl můj dědeček. „Pokládají ho za mrtvého. To neznamená, že je skutečně mrtvý. Henry je kluk od řeky a ty je těžké zabít.“

Zvedl její únavou ztěžklé tělo z postele a nesl je z místnosti ven. Každý jeho krok ji bolel. Když vykročil ze zadních dveří, začal se brodit až po kolena proudem vody. Vítr a voda ho téměř srazily k zemi. Prodíral se proudem pomalu a s rozmyslem, při každém kroku se opřel pevně nohou. Déšť byl prudký a bodal ho do tváře. Myslel na Josefa, který pronásledován Herodesem vedl Marii a novorozeného Ježíše do Egypta. Josef byl silný muž a důvěřoval Bohu, pomyslel si dědeček, když se rval se stoupající vodou. Ale nebyl tak silný jako Amos Wingo, protože na této planetě nežil žádný jiný muž či žena, tak prostě oddán Bohu. Moje matka se k němu přitiskla jako dítě a tiše sténala, když ji držel jednou rukou a šplhal vzhůru po žebříku. Cítila velkou bolest, když ji pokládal k Sáře a dětem, a přikrývka, do které ji zabalil, byla nasáklá krví.

Hodinu mu trvalo, než zastavil matčino krvácení, a nikdy nikdo nepochopil, co bylo jeho příčinou. Strhl ze sebe košili a držel ji pevně mezi jejíma nohama, krev mu pulsovala mezi prsty pokaždé, když srdce uhodilo. Za ním Sarah dohlížela jak nejlépe mohla na tři křičící miminka a fňukala bolestí, když se musela celou vahou zvednout.

Má matka slábla a přestože byl dědeček přesvědčen, že umírá, nemohl zapomenout na vzedmuté, nezvladatelné přívaly vod, řítící se ke stodole. Pod sebou slyšel, jak zvířata řvou hrůzou, jak démonicky skučící vítr otřásá stodolou. Cítil napětí každého zaraženého hřebíku ve dřevě, které náhle ožilo a začalo se nadouvat vodou, protékající dlouhými mrtvými kořeny a žilami. V trámech chléva se chvěla každá tříska. Mezek začal kopat do dveří, když ho voda dosáhla, a Amos držel tu jedinou bílou košili na mé matce a tlačil ji pevně proti smrtícímu krvavému proudu, protože nevěděl, co jiného by mohl dělat. Uviděl malou loďku utrženou z kotviště, jak se proudem zvedá a houpavě míří ke stodole.

Dvě hodiny ráno a příliv neubývá, pomyslel si. Nechápal, proč voda neklesá. Příliv byl jednou z neměnných konstant života u řeky a bylo nepochopitelné, proč si vybral právě tuhle chvíli, aby zradil sebe i Wingovu rodinu. Větry útočily na ostrov rychlostí dvě stě mil za hodinu. Kmeny dubů byly vytrženy ze země tak lehce, jako když děti vytahují svíčky z narozeninového dortu. Malé stromky létaly vzduchem jako listy. Jasně, blesklo dědečkovi hlavou, když slyšel vítr ženoucí se dveřmi chléva, jako když vlak vniká do malého tunelu, to je vítr, co zadržuje příliv, potlačí i sílu měsíce a zruší všechny přírodní zákony svým hrůzným, majestátním vírem.

Voda nemůže ustoupit, myslel si. Zvedá se proti své vůli.

Uvolnil tlak košile a téměř se rozplakal, když viděl, že se krvácení zastavilo. Má matka ležela v šoku, v bezvědomí, zalita vlastní krví. Sarah a děti tiše a vyčerpaně ležely. Dědeček prohledal půdu, našel promaštěnou plachtu pokrytou přilepenou slámou a přikryl jí mou matku. Přidal ještě víc slámy.

Slezl z žebříku, ponořil se do vody a doplaval ke stájím, s trhnutím je otevřel, aby vypustil zvířata ven. Pak uvázal loď k žebříku. V divokém zmatku prchajících zvířat ho téměř nabodla na roh kráva, která plavala kolem něj v zoufalé snaze opustit chlév.

Když se vrátil na půdu, Sarah držela svýma tmavýma rukama na prsou tři miminka jako bledé sáhové dříví. Sklonil se, aby se přesvědčil, jestli matka ještě žije. Dýchala, ale puls měla velmi slabý.

Vyčerpaný a zbitý upadl, naslouchal hlasu bouře a její kňučení se mu zdálo téměř lidské. Myslel na svého syna, Henryho, spáleného a zkrouceného pod ocelovou kostrou sestřeleného letadla. Představoval si duši syna, jak osvobozena z tělesných pout netrpělivě pluje jako mladé tele řízené měkkým dechem Boha k ráji světla a odpočinku.

„Dal jsem ti dost, Pane,“ řekl můj dědeček do větru. „Nic dalšího už nedostaneš.“

Vyčerpaně přemáhal spánek a jak s ním bojoval, usnul.

Probudil se do slunce a ptačího zpěvu. Podíval se dolů a viděl, že loď spočívá na zabahněné podlaze stodoly. Já jsem se s pláčem probudil. Matčiny oči se otevřely, prsa zareagovala na můj pláč a mléko z ní začalo reflexivně proudit.

Sarah Jenkinsová byla mrtvá a dědeček jí musel páčit ruce, aby uvolnil tři bílé děti, které pomohla zachránit. Moje první noc na zemi skončila.

Můj otec žil tři týdny ve zvonici a tam vysoko naslouchal životu německé vesnice. Každou noc ho farář navštívil, vyměnil mu obvazy, učil ho německy a nosil mu válečné zprávy. Přinášel klobásy, bochníky chleba, obrovské sklenice kyselého zelí, lahve s vínem a nejlepší pivo, jaké kdy můj otec ochutnal. V prvních dnech bylo otci velice zle a trpěl bolestmi. Ale kněz ho během jedné dlouhé těžké noci, kdy můj otec myslel, že umírá, nemotornýma měkkýma rukama ošetřoval. Pak se otec začal zotavovat.

Zpočátku přicházel kněz pouze v noci, protože se bál. Strašila ho představa nacistů v těžkých botách, kteří ho kopou u dveří; a otcova nevinná, pihovatá tvář, kterou znal velice dobře, tuto představu ještě oživovala. Přítomnost mého otce v něm vyvolávala noční můru a zároveň mocně zkoušela jeho morálku a pevnost charakteru. Kněz cítil, že mu byla dána duše králíka v dobách, které volaly po lvech. Vyprávěl to mému otci poté, co spolu přežili týden. Otcův příchod ho donutil, aby v něm zvítězil Boží sluha nad zbabělcem.

Jak se otec uzdravoval, farářovy večerní návštěvy se prodlužovaly, neboť noci pro něho byly velice těžké. Samota jeho povolání byla někdy nesnesitelná. Kněz toužil po jednoduchém, nekomplikovaném přátelství, kterého byl svědkem mezi některými muži ve vesnici.

Přicházeje po západu slunce, často opouštěl otce až dlouho po půlnoci. Günter Kraus našel v mém otci perfektního přítele: zajatého, zraněného a vždycky dosažitelného.

„Proč jste se stal knězem?“ zeptal se otec jedné noci.

„Za první války. Byl jsem v zákopech ve Francii a tam jsem přísahal Bohu, že se stanu knězem, když mne nechá žít. So.“

„Chtěl jste někdy mít rodinu, ženu?“

„Jsem velice ošklivý,“ odpověděl kněz jednoduše. „Když jsem byl mladý, neuměl jsem ani promluvit s mladou dívkou.“

„Mám syna. Jmenuje se Luke.“

„To je dobře, moc dobře… Často si představuji, jaký by byl můj syn. Někdy sním o synech a dcerách, které nikdy mít nebudu.“

„Zamiloval jste se někdy?“ zeptal se otec.

„Jednou,“ odpověděl kněz. „V Mnichově. Miloval jsem velmi krásnou ženu, byla vdaná za bankéře. Milá žena. Moc jsem se jí líbil, myslím. Ale jako přítel. Byla to velice dobrá žena, která měla mnoho problémů. Přišla si ke mně pro radu. Poradil jsem jí a pak jsem ji začal milovat. Cítím to tak. Určitě mě také milovala, ale jako přítele. Řekl jsem jí, že nesmí opustit svého manžela z Boží vůle. Ale on ji bil. Opustila ho a odešla k matce do Hamburku. Políbila mě na tvář, když mi šla říct sbohem. Mnohokrát jsem myslel na to, že bych se měl za ní rozjet. Myslel jsem, že ji miluji víc než Boha. Ale nic jsem neudělal.“

„Proč jste za ní nejel a prostě nezaklepal na její dveře?“

„Protože jsem měl strach z Boha.“

„Podívejte se, Güntře,“ řekl můj otec, „On by to pochopil. Právě proto jí dal krásu a možná mu to zabralo hodně času, než ji vytvořil, než dostala pěkné tvary.“

„Prosím,“ řekl kněz. „Jsem kněz. Nevšímám si takových věcí.“

„Ano, jasně.“

„Měla dobrou duši. Doufám, že ji potkám v posmrtném životě.“

„Jsem rád, že jste za ní do Hamburku nejel, Güntře.“

„Myslíš, že by to byl hřích?“

„Proto ne, ale nebyl byste v tomhle kostele, když jsem vás potřeboval,“ odpověděl můj otec.

„Ach. Proč sis musel vybrat zrovna můj kostel?“

„Alespoň jste zachránil jednoho kovboje,“ řekl otec, otočil hlavu a podíval se zpříma na kněze. „Chci, abyste za mnou po válce přijel.“

„Ach ne. Tato válka nikdy neskončí. Hitler je šílenec. Každý den se modlím, aby Bůh udělal z Hitlera dobrého muže. Mé modlitby ale pro Boha nic neznamenají.“

„Nemůžete udělat kuřecí salát ze slepičince.“

„Nerozumím.“

„To se jen tak říká.“

„Pilně se modlím. Ale Hitler je stále Hitler.“

Té noci, kdy můj otec opustil zvonici, byl nad Německem úplněk. Pomalu se mu vracel cit do levé ruky, ačkoliv tvář měl stále částečně ochrnutou. Kněz přinesl oblečení na cestu. Jedli spolu poslední jídlo a otec, dojatý a vděčný, se pokusil najít ta správná slova, aby starému muži poděkoval, ale řeč ho opustila, a tak jedli v téměř úplném tichu.

Po večeři studoval můj otec na mapě cestu, kterou farář naplánoval, poznamenal si místa, kde by mohl narazit na nacistické hlídky, a přesný bod hraničního přechodu do Švýcarska.

„Přinesl jsem motyku, abys ji nesl s sebou, Henry,“ řekl kněz.

„Na co?“

„Když tě někdo uvidí, bude si prostě myslet, že jsi sedlák. Spát můžeš ve stodolách. Schovávej se dobře, Henry. Zabalil jsem ti jídlo do tašky, ale je ho málo. Už musíš jít, Henry.“

„Byl jste na mě tak hodný,“ řekl můj otec, ohromen přátelskou láskou toho muže.

„Potřeboval jsi pomoc, Henry.“

„Ale nemusel jste mi pomáhat. A přesto jste to udělal. Nevím, jak vám poděkovat.“

„Jsem rád, že ses tu objevil. Dalo mi to možnost být knězem. Když mě poprvé Bůh zkoušel, nezachoval jsem se jako kněz.“

„Kdy poprvé?“

„Dávno před tebou přišla jedna rodina. Byli to židé. Otce jsem dobře znal. Byl to dobrý muž, obchodník ze sousedního města. Měl tři děti. Samé dívky. Pěknou ženu, velice tlustou. Přišel ke mně jednou v noci a řekl: ‚Otče, prosím, schovejte nás před nacisty.‘ A já odmítl schovat židy. A to je špatné. Můj strach byl tak velký, že jsem je udal. Zemřeli v Dachau. Činím pokání za rodinu Fischerových a prosím Boha, aby odstranil jejich krev z mých rukou. Ale ne, ani Bůh není tak silný. Ani Bůh mi nemůže odpustit. Neuniknu očím Fischerových. Dívají se na mě, když sloužím mši. Posmívají se mému povolání. Protože vědí celou pravdu o Günteru Krausovi. Kdybych neudal Fischerovy, nenechal bych si tě tu, Henry. Nechtěl jsem vídat tvé oči, které by mě sledovaly. Bojím se tolika věcí. Bojím se sám sebe.“

„Fischerových je mi líto, Güntře. To znamená, že jsem také jejich dlužník. Až skončí válka, přijedu za vámi. Pojedem spolu do Mnichova pít pivo a honit ženské.“

„Jsem kněz a nehoním se za ženskými. Modlím se, aby tě Bůh dovedl bezpečně k rodině, Henry. Budu se za tebe modlit každý den. Budeš mi scházet, Henry Wingo. Teď musíš jít. Je pozdě.“

„Než půjdu, otče, něco bych od vás chtěl.“

„Ano, Henry.“

„Při mši, po Agnus Dei. Víte kde? Každé ráno jste to říkal těm třem ženám, které přicházely do kostela, a po zvonění jste jim vkládal něco do úst. Viděl jsem vás hned to první ráno.“

„To je přijímání, Henry. Jedly tělo a krev Páně.“

„Chci, abyste mi to dal, než odejdu.“

„Ne, Henry, to není možné,“ řekl farář. „Musíš být katolík, než ti dám přijímání.“

„Tak ze mě bude katolík,“ řekl můj otec, který se nedal odradit. „Stanu se katolíkem hned teď. Možná mi to přinese štěstí.“

„Není to tak jednoduché, Henry. Musíš se moc učit. Musíš hodně znát, než se staneš katolíkem.“

„Naučím se to později, Güntře. Slibuju, ale teď není čas. Je válka. Podívejte, pokřtil jste mě, dal mi poslední pomazání. Hergot, malé přijímání vám nic neudělá.“

„To není obvyklé,“ řekl kněz a třel si rozpačitě bradu. „Ale co je vlastně obvyklé. Nejdřív se mi ale musíš vyzpovídat.“

„Dobře. A co to vlastně znamená?“ zeptal se otec.

„Vyzpovídáš se ze všech svých hříchů. Ze všech špatností, které jsi od dětství udělal.“

„Nemůžu, je jich moc.“

„V tom případě řekni, že lituješ svých hříchů, a to bude stačit.“

Otec Kraus začal odříkávat libozvučné modlitby zpovědníka, aby zprostil mého otce všech životních hříchů, měsíc se třpytil a bílým světlem obléval velký zvon nad Dissenem.

Sestoupili do chrámové lodi, kněz přistoupil k oltáři, malým klíčem otevřel modlitebnu, vyzdvihl zlaté ciborium a poklekl před krucifixem. Ukřižovaný a zkrvavený dřevěný Kristus se díval dolů na nepatrnou postavu muže, klečícího v chladné tmě kamenného kostela a modlícího se za vlastní vysvobození. Kněz se otočil a muž povstal.

„Henry, právě ses stal katolíkem,“ řekl kněz.

„Pokusím se být dobrý katolík, Güntře.“

„Své děti musíš vychovávat jako katolíky.“

„Tak se stane,“ odpověděl můj otec. „Je to tělo a krev Páně.“

„Musím je posvětit.“

„Musíš to agnusdeiovat?“ zeptal se otec.

Farář posvětil hostii, otočil se, vložil ji do úst nejnovějšího římského katolíka na světě a tím aktem navždy změnil život mé rodiny.

Pak poklekl vedle mého otce a modlili se spolu, kněz a voják svázáni měsíčním světlem, válčením, osudem, podivnou náhodou, nevyslovenými výkřiky a tajemstvím duší ponořených v samy sebe.

Modlitba skončila. Otec vstal, obrátil se ke Günteru Krausovi, objal ho a držel pevně v objetí.

„Děkuju vám, Güntře,“ řekl. „Moc vám děkuji.“

„Kéž by mi mohli Fischerovi říct to samé, Henry. Zase jsem kněz.“

„Po válce si vás najdu.“

„Budu rád. Moc rád.“

Otec zaváhal, pak sebral motyku a tašku a ještě jednou kněze objal.

Günter se podíval otci do očí a řekl: „Na tři týdny mi Bůh seslal syna, aby bydlel v mém domě. Budeš mi scházet, Henry Wingo. Budeš mi scházet.“

Henry Wingo vyklouzl bočními dveřmi a vstoupil na německou zem zalitou měsíčním světlem. Otočil se a zamával. Kněz mu žehnal. Otec zbaven hříchů a vysvěcen se odvrátil a udělal první krok směrem ke Švýcarsku.

Dva týdny putoval po bavorských horách, sledoval čisté vody Lechu, řídil se podle polohy hvězd a zaznamenával svůj postup jak nejlépe uměl do mapy, kterou dostal od otce Krause. Ohromilo ho, že hvězdy nad Německem jsou stejné jako ty, které svítí na colletonském nebi. Mohl se podívat vzhůru a být doma; cítil bratrské, sousedské spojení se světlem nad sebou.

Přes den spal na půdách stodol nebo schoulený v lesích. Psi se stali jeho nejskvělejšími Nemesis, když se v noci plížil kolem statků. Jedné noci zabil ostrou motykou dva z nich a jejich krev smyl v čistém, horském potůčku. Cesta ho vedla vzhůru a když se jednou ve dne probudil, jasně spatřil před sebou Alpy. Byl překvapen, že on, cizinec, našel ta správná údolí a nehlídané přechody, které ho vedly do bezpečí. Jižan, který neznal sníh; muž z nížiny, který nevěděl nic o tajemstvích hor. Učil se, uvážlivě a obezřetně.

Jednoho dne ho spícího ve stodole objevila selka. Byla těhotná, měla tmavé černé vlasy, hezkou tvář a připomínala mu mou matku. Vykřikla a rozběhla se pro pomoc. Otec prchal pšeničnými a kukuřičnými poli a na zbytek dne se schoval v jeskyni u horské bystřiny. Od toho dne nedůvěřoval usedlostem, nedůvěřoval ničemu, co neslo lidské stopy. Jen hlad ho donutil opatrně se přiblížit k lidskému obydlí. Krávy dojil za úplné tmy, pil mléko z dížek, kradl vejce a jedl je syrová, plundroval sady a zeleninové zahrady. Tma se stala součástí jeho života a denní světlo ho znervózňovalo. I chůzí se proměnil v nočního tvora. Ale jak dosáhl hor, ztrácel ve tmě orientaci a noční pochod byl příliš nebezpečný.

Náhodou zjistil, jak ho obyčejná motyka může chránit. Sedlák, který oral na hornaté pastvině, zahlédl mého otce, jak na úsvitu prochází krajem, a z dálky mu zamával. Můj otec přátelským pokynutím odpověděl. Díky tomu se osmělil a procházel neznámými cestami za úplného světla. Jednou ho překvapil vojenský konvoj se stovkami německých vojáků v otevřených, rychle jedoucích náklaďácích. Zamával a zeširoka se usmíval. Několik vojáků, kteří mu možná záviděli, zamávalo také. Motyka určila jeho roli. Stal se součástí venkova, který produkoval potravu pro německou válečnou mašinérii. Téměř tomu uvěřil. Když obešel německé město Oberammergau, ocitl se v hornatém pásmu přísně střežené hranice Rakouska.

Začal si zoufat, když dosáhl vysočiny. Týden šplhal výš a výš. Postupně ubývala lidská obydlí. Probojovával se překrásnou, ale děsivou zemí podél roklin a závratných útesů. Ocital se nad korunami stromů, ztracen a dezorientován. Mapa byla zbytečná a hvězdy ztratily svůj smysl. S údivem objevoval bohatství hor, falešné průsmyky se slepými stezkami. Šplhal na jednu horu jen proto, aby zjistil, že nemůže sestoupit na druhou stranu. Vrátil se ve svých stopách a vyšplhal se na jiný vrchol. Každá hora byla jiná a obsahovala zrádná překvapení. Poprvé v životě viděl sníh. Jedl sníh. Jedl brouky a larvy. V noci se přikrýval jedlovým klestím, aby nezmrzl. Jak může člověk zmrznout v říjnu? ptal se v duchu jižan. Ve Švýcarsku byl už dva celé dny, když se odvážil sestoupit do údolí. Polomrtvý dorazil k prvním chalupám švýcarské vesnice zvané Klosters. Myslel si, že se vzdává Rakušanům, a proto kráčel se zvednutýma rukama, naslouchaje zmateným vesničanům, kteří na něj mluvili německy. Té noci jedl v domě starosty Klosters.

O tři dny později obdržela moje matka telegram, ve kterém stálo, že otec je živý, že se má dobře a že se stal katolíkem.

Tak se můj otec vrátil ke své eskadře a do konce války létal nad německým územím. Když uvolňoval bomby a jejich výbuchy osvětlovaly temná města, když k němu dolehly zvuky exploze, tiše šeptal: „Fischer. Fischer. Fischer. Fischer.“ ‚Fischer‘ se stal bojovým pokřikem, když z jeho letounu padaly tříštivé nebeské dary a rozsévaly pod sebou oheň a smrt.

Válka skončila. Můj otec se připojil ke spojeneckým armádám a vrátil se do Dissenu, aby poděkoval Günteru Krausovi a řekl mu, že v Jižní Karolíně nejsou žádní kovbojové. Ale v Dissenu byl nový kněz, holobrádek s koňskou tváří, který mému otci ukázal náhrobní kámen se jménem otce Krause. Dva měsíce poté, co byl můj otec sestřelen, dva britští piloti seskočili padákem někde poblíž Dissenu. Vojáci, kteří prohledávali okolí, objevili zkrvavenou uniformu mého otce, kterou kněz choval jako relikvii. Nevydržel tíhu mučení a přiznal se, že jednou schoval amerického pilota a dopomohl mu k útěku do Švýcar. Güntera Krause pověsili ve zvonici a jeho tělo se tam houpalo týden pro výstrahu vesničanům. V poslední vůli zanechal kněz všechen svůj světský majetek ženě, která žila v Hamburku. Všechno to bylo velice podivné a smutné, řekl mladý farář. Günter Kraus nebyl nikdy dobrý sluha Boží, to věděla celá vesnice.

Můj otec zapálil svíčku u sošky Pražského jezulátka, zrovna v místě, kde jeho krev skápla na kněze, který ho zachránil. Modlil se za klid duše Güntera Krause a za duše rodiny Fischerů. Pak povstal, se slzami v očích uhodil mladého kněze do tváře a řekl mu, aby vždy o Günterovi Krausovi hovořil s úctou. Mladý kněz vyběhl z kostela. Otec vzal sošku Pražského jezulátka a vyšel z kostela. Opatrně ji nesl v podpaží. Nyní byl katolík a věděl, že katolíci zachovávají pozůstatky svých svatých.

Otcova válka skončila.

Každý rok na mé narozeniny nás matka brala na venkov navštívit malý, zanedbaný černošský hřbitov, kde byla pohřbena Sarah Jenkinsová. Příběh Sarah Jenkinsové byl vypravován znovu a znovu, až jsem jej znal nazpaměť. V ten samý den můj otec nechával posílat růže na hrob Güntera Krause. Tyto dvě hrdinské postavy byly stejně mytické a nezapomenutelné jako Ceasar. Mnohem později jsem se ptal, jestli jejich hrdinství a sebeobětování, jejich nesobecká volba, která je vedla k jejich vlastní zkáze a k přežití rodu Wingů, nebyla součástí nějakého špatného vtipu, jehož osudový účinek se vyvíjel léta.

Když jsme my tři Wingové dospěli, koupili jsme náhrobní kámen pro Sarah Jenkinsovou. Rok předtím, než jsem si vzal Sallie, jsem si udělal krátký výlet do Evropy a navštívil jsem hrob Güntera Krause. Ani plátna v Louvru, ani chladná krása římského fóra, nic v Evropě se mnou nepohnulo tak, jako pohled na to jméno vyryté do šedého kamene. Navštívil jsem věž, kde byl schovaný můj otec. Navštívil jsem Klosters, kde pobýval, když sestoupil z hor. Povečeřel jsem ve starostově domě. Pokoušel jsem se prožít celý příběh znovu, alespoň jsem si to myslel. Otec nám nevyprávěl příběh celý, ale jednu část vynechal.

Když jsem tuto část rodinné minulosti vyprávěl na dalším sezení s doktorkou Lowensteinovou, poslouchala bez přerušení.

„Jakou část?“ zeptala se doktorka Lowensteinová.

„Vynechal malý, nedůležitý detail,“ řekl jsem. „Víte, jak jsem vyprávěl o té těhotné ženě, která objevila mého otce ve spánku?“

„Ta s pěknou tváří, připomínající vaši matku,“ odpověděla.

„Vyprávěl jsem, že vykřikla a běžela pro svého manžela,“ řekl jsem. „To je pravda, ale můj otec nevyběhl a neschoval se v jeskyni. Chytil tu pěknou ženu a uškrtil ji. Protože byl pilot, nikdy neviděl tváře lidí, které zabil. Ale tvář německé ženy byla pět palců od jeho vlastní, když křuply kosti jejího štíhlého krku a ona zemřela v agónii před jeho vlastníma očima.“

„Kdy jste zjistil tuto část příběhu, Tome?“ zeptala se.

„Té noci, kdy ho opustila má matka,“ řekl jsem. „Myslím, že potřeboval mně i sobě vysvětlit, co ho proměnilo v otce, ze kterého jde strach. Němka nebyla jen jeho tajemstvím, ale i ostudou. Jsme rodina dobře tutlaných tajemství a ta nás téměř zabíjejí.“

„Ten příběh mě fascinuje, ale nejsem si jistá, jestli mi říká něco o Savannah.“

„Ty pásky, ty opisy,“ řekl jsem. „Zmínila se o tom na páscích.“

„Jak, Tome?“ zeptala se. „Kde? Nebylo tam nic o Německu ani o bouři. Nic o knězi ani o porodní bábě.“

„Ano, bylo. Nebo alespoň myslím, že bylo. Zmínila se o ženě, Agnes Day. Právě jsem vám řekl o Agnes Day. O jejím původu. Řekl jsem vám, odkud pochází Agnes Day.“

„Je mi líto, Tome. Neřekl,“ odpověděla doktorka Lowensteinová a zmateně se zamračila.

„Když jsme byly děti, doktorko, slyšeli jsme tenhle příběh znovu a znovu. Bylo to pro nás jako pohádka na dobrou noc. Nemohli jsme se ho nabažit. Jak vypadal otec Günter Kraus? Měl vousy? Kde žila Sarah Jenkinsová? Viděli jsme otce Krause sloužit mši nebo se nám to jen zdálo? A tak jsme díky dětské fantazii ten příběh popletli, takže Sarah Jenkinsová krmila mého otce ve zvonici a otec Kraus nesl mou matku povodní. Víte, jak děti vyprávějí pohádky. Víte, jak všechno popletou a příběhy překroutí.“

„Ale kdo je Agnes Day?“

„Byla to chyba. Savannah ji udělala první. Luke a já jsme ji převzali. Savannah ji vykřikuje na pásce. Agnes Day byla první slova, která můj otec slyšel říkat kněze.“

„Nepamatuji se, Tome.“

„Agnus Dei. Na kúru. Savannah myslela, že Agnes Day je žena z Hamburku, kterou kněz miloval, a že ji miloval tolik, že, když sloužil mši, vykřikoval její jméno.“

„Báječné,“ řekla doktorka Lowensteinová. „Jednoduše báječné.“

5

Po prvním týdnu začaly všechny ty dny v New Yorku získávat určitý tvar a charakter – byly to introspektivní zpovědní dny, kdy jsem milé psychiatričce odhaloval minulost své deprimované, smutkem zasažené rodiny proto, aby mohla napravit škodu, způsobenou jednomu z nás.

Jak jsem tu rodinnou historii vyprávěl, pomalu se ve mně probouzel život. V prvních dnech jsem studoval kazety, které tak nezúčastněně zaznamenaly rozsah sestřina nervového zhroucení. Savannah na nich promlouvala nesouvislými útržky slov. Zapisoval jsem tyto výkřiky, probíral jsem se jimi, denně udiven vzkříšením vzpomínek, které potlačeny ležely v mé paměti. Každé sestřino slovo, ať už bylo fantastické nebo bizarní, vycházelo ze skutečnosti, a každá vzpomínka vyvolávala další, až se mi v hlavě rozvířila změť malých souvislostí z minulosti. Byly dny, kdy jsem se nemohl dočkat odpoledního sezení s doktorkou Lowensteinovou.

Nevědomky jsem se začal potýkat s planými plody nesmírně zanedbaného sadu paměti. Zkoušel jsem vytřídit všechno zbytečné a samozřejmé a doufal jsem, že v zahradním jeteli, sladké trávě a divoké mátě leží schovány veliké pravdy. Jako kronikář sestřiny rozbouřené minulosti jsem nechtěl vynechat nic a přál jsem si najít tu jedinou růži, pnoucí se po laťkoví, růži, která v sobě možná skrývá obraz tygra.

Sedával jsem, obklopen knihami a květinami, v sestřině pokoji a nejistota byla mým největším nepřítelem. Úkol, který jsem si to léto uložil, byl dost jednoduchý: Potřeboval jsem prozkoumat vlastní já, pochopit sám sebe, najít příčinu událostí a nehod, které ze mne udělaly opatrného, průměrného muže. Pomalu jsem se blížil ke svému cíli. Čas mne zdvořile popoháněl, když jsem sledoval pohyb slunce nad Manhattanem. Zkoušel jsem pozorovat svůj vlastní vnitřní svět tak nezaujatě jako nějaký astronom sledující dvanáct měsíců v perleťové hmotě Jupitera.

Brzká rána mi opět přinášela radost. V nehybnosti dne jsem si začal vést deník, slavnostně jsem dělal poznámky školním písmem, které se každým rokem mého života zmenšovalo a odráželo tak ubývání mých vlastních sil. Zpočátku jsem se soustředil jen na to, co se týkalo Savannah, a pak jsem se stále častěji vracel sám k sobě, protože jen tak jsem mohl vyprávět ten příběh z vlastní zkušenosti. Neměl jsem právo ani svolení k tomu, abych tlumočil svět sestřinýma očima. To nejlepší, co jsem pro ni mohl udělat, bylo vypovědět vlastní zážitky a pocity tak opravdově, jak jen to šlo. Prožil jsem ojediněle zbabělý a pasivní život pod tlakem silné úzkosti. Podstatná pro mé poslání osvětlit sestřino šílenství byla skutečnost, že jsem byl svědkem téměř každé významné události jejího života. Můj hlas vydával svědectví a zpíval očistnou píseň.

Přijel jsem sem vykonat misijní práci a vysvětlit, proč si Savannah, moje dvojče a blíženec, podřezala žíly, proč trpěla hrůznými představami, proč ji ničilo tak konfliktní a ponižující dětství, že měla jen malou šanci se s tím kdy vyrovnat. A zatímco já se snažil rozvířit pobřežní nánosy mé zasuté paměti, vyplavala na povrch představa vysušených ulic toho jediného města, které jsem kdy miloval. Vyprávěl jsem doktorce Lowensteinové o ztrátě Colletonu, o smrti tohoto města, která zanechala v mé paměti stříbřité stopy a skvrny. Neodvážil jsem se vyprávět podrobně vše, mluvit bez zábran, vyzpívat melodie všech temných chorálů, s nimiž jsme se rozhodně vydali na pochod, na setkání s nemilosrdným osudem, abych mohl vysvětlit srdceryvnou válku mé sestry se světem.

Nejdřív však musel přijít čas znovuzrození, čas nového pohledu na sebe sama. Téměř třicet sedm let jsem ztratil díky představě, kterou jsem si o sobě vytvořil. Věřil jsem, že jsem takový, jak o mně hovořili moji rodiče. Předurčili, jaký budu, vytesali mě jako slovo, kterým tlumočili jakýsi záhadný hieroglyf, a já se po celý život snažil tu úhlednou ražbu pochopit. Díky svým rodičům jsem byl sám sobě cizincem. Proměnili mě v to, co v té době potřebovali, a protože jsem měl v povaze úslužnost a pravověrnost, nebránil jsem se a oni mě hnětli a formovali do podoby nedostižného dítěte. Držel jsem se jejich představ. Oni pískali a já tancoval jako křepelák na jejich dvorku. Chtěli zdvořilého chlapce a ze mne v ustavičné záplavě proudily jižanské zdvořilosti. Poté, co si uvědomili, že Savannah bude jejich utajovanou ostudou, jejich neodpustitelným zločinem, toužili po klidném dvojčeti, po pilíři příčetnosti, aby podpíral strukturu rodiny. Udělali ze mě úspěšně nejen normálního člověka, ale také člověka mdlého. Vůbec netušili, že pro mě dělají to nejhorší, co mohou. Toužil jsem po jejich souhlasu, jejich potlesku, jejich čisté nekomplikované lásce ještě léta poté, co jsem si uvědomil, že nic z toho mi nejsou schopni poskytnout. Milovat své děti znamená milovat sebe sama a to byla věc, kterou moji rodiče popřeli už tím, že mě zplodili a přivedli na svět. Potřeboval jsem znovu najít něco, co jsem ztratil. Někde jsem zpřetrhal kontakt s člověkem, kterým jsem měl možnost být. Potřeboval jsem se sám v sobě vyrovnat s tím nezrozeným mužem a pokusit se ho probudit k životu.

Znovu a znovu jsem myslel na Sallie a naše děti. Oženil jsem se s první ženou, kterou jsem políbil. Vzal jsem si ji, protože byla hezká, požehnaná zdravým selským rozumem a drzostí a vůbec se nepodobala mé matce. Oženil jsem se s dobrou a příjemnou dívkou, které se mi za ta léta, kdy jsem všechen svůj vtip, umění a pud sebezáchovy hodil přes palubu, podařilo nevšímavostí, chladem a zradou vnutit přesnou podobu mé matky. Díky nějaké endemické trhlině v mém mužství jsem prostě nemohl mít mírné ženy nebo milenky. Potřeboval jsem v nich cítit ty něžné nepřátele, mumlající ukolébavky krveprolití v dětském pokoji, ty ostřelovače v šatech s květinovým vzorem, mířící na mě ze zvonic. Necítil jsem se dobře s nikým, kdo se mnou souhlasil. Ač jsem se horlivě snažil splnit jejich nemožně vysoké nároky, které na mě kladly, nikdy jsem neudělal nic zcela správně, a tak jsem přivykl atmosféře nevyhnutelného selhání. Nenáviděl jsem svou matku, a tak jsem se jí pomstil tím, že jsem svěřil své ženě její úlohu. Ze Sallie jsem vytvořil ženu, která byla bystrou, zchytralejší verzí mé vlastní matky. Stejně jako matka se i moje žena ve mně zklamala a začala se za mě stydět. Povaha mé slabosti ovlivňovala zběsilost jejich zmrtvýchvstání, i moje selhání určovalo úměrně jejich sílu, rozkvět a svobodu.

Ačkoli jsem svého otce neměl rád, svou nenávist k němu jsem výmluvně vyjádřil přesným napodobením jeho života. Byl jsem dnes a denně víc a víc neúspěšný, a tím jsem dal za pravdu své matce, když ponuře prorokovala, že budu stejný jako otec. Dosud jsem si myslel, že se mi podařilo nebýt hrubý, ale i v tom jsem selhal: Moje prudkost byla skrytá, neviditelná. Mé mlčení, mé věčné ustupování se stalo mou nebezpečnou zbraní. Moje ničemnost se projevovala v ostrém chladu mých modrých očí. Můj pohled dokázal přinést dobu ledovou do toho nejslunnějšího, nejvoňavějšího odpoledne. Táhlo mi na sedmatřicet a s jistým nadáním a přirozenou schopností jsem přišel na to, jak vést naprosto bezvýznamný život, takový, jaký mohl nepostřehnutelně zničit život těch kolem mě.

Tak jsem se na toto překvapivé léto svobody díval jako na svou poslední šanci přehodnotit svou mužskou roli ještě předtím, než se odvážím do léček a obřadů středního věku. Chtěl jsem toto období vědomě využít k tomu, abych složil účty, a kdybych měl štěstí, abych uzdravil a napravil zatemněnou duši.

Během vzpomínání jsem se chtěl pokusit vyléčit a nabrat sílu, kterou budu potřebovat, abych mohl provázet doktorku Lowensteinovou po svazích a srázech minulosti.

Obvykle jsem se probouzel s prvním světlem a když jsem si zběžně poznamenal své sny, vstal jsem, osprchoval se a oblékl. Pak jsem vypil sklenku čerstvě vymačkané pomerančové šťávy, ten první očistný doušek citrusu k potěšení jazyka. Sešel jsem po zadním schodišti a vešel jsem na Grove Street. Na Sheridan Square jsem si koupil od neznámého prodavače The New York Times. Ten muž svým vzezřením, tak neurčitým jako lístky na metro, představoval celé skupiny Newyorčanů, kteří vykonávali svou nevýnosnou, a přece důležitou práci. Stejnou cestou jsem se vracel do Bleecker Street, ve francouzské pekárně, jejíž majitelkou byla bezstarostná madame z Lyonu, jsem si koupil dva loupáky. Cestou zpátky do bytu jsem to nevydržel a jeden z nich jsem snědl. Byly to skvělé rohlíky, lehké a teplé jako ptáci, rozpadaly se na křupavé plátky těsta a přitom z nich stále sálalo horko pece. Když jsem si v obývacím pokoji sedl do křesla a otevřel noviny na sportovní rubrice, ruce mi ještě stále voněly dobrým chlebem. Od mládí jsem byl v zajetí ranních sportovních rubrik a pamatoval si jejich dlouhé a jasné sloupce číslic. Zprávy z baseballu se díky své posvátné posedlosti čísly staly mým oblíbeným, svátečním čtením denně orámovaným a zkrášleným numerologií sázkového skóre.

Když jsem dočetl noviny a měl je kolem sebe rozházené, stál jsem tváří v tvář hrůze letních rán. Moje téma bylo porážka.

V ordinaci doktorky Lowensteinové byla klimatizace vždycky příliš ztlumena. Přicházel jsem tam z těch vyprahlých, skleněných ulic, zalitý potem a prachem a nechtěně jsem se třásl, když jsem vstoupil do řady přesně seřazených kanceláří a do jejich falešného, nepatřičného klimatu. Vnější kancelář, kde pracovala recepční, paní Barberová, byla vždy o stupeň nebo dva teplejší než chladná, téměř arktická čekárna. Kdykoliv jsem v pět hodin přišel na své každodenní samomluvy s doktorkou Lowensteinovou, slunce rozdělovalo tvář ženy za pultem na symetrické příčky.

Když jsem přišel na další ze svých sezení, paní Barberová zvedla hlavu. „Ach, pan Wingo,“ řekla a podívala se do svého diáře, „musíme dnes změnit program. Doktorka Lowensteinová doufá, že vám to nebude vadit.“

„Co se stalo?“

„Naléhavý případ. Jedna z jejich přítelkyň volala celá rozrušená. Doktorka Lowensteinová navrhuje, abyste tu někde počkal, a pak byste spolu mohli jít někam ven na skleničku.“

„Jo,“ řekl jsem, „to by bylo fajn. Sednu si v čekárně a prohlédnu si všechna stará vydání těch fešných časopisů.“

„Řeknu jí to,“ odpověděla paní Barberová. Když se pak na mě měkce, mateřsky podívala, zeptala se: „Jste v pořádku, Karolíno?“

„Ani ne, paní Barberová,“ řekl jsem a můj hlas se zachvěl podezřele upřímně.

„Na člověka, kterému se nedaří, se dost šklebíte a vtipkujete,“ řekla.

„Mate vás to, že jo?“

„Ne,“ řekla a podívala se na mě. „Ani na chvíli mě neoblbnete. Kolem lidí, kteří mají problémy, se už pohybuju příliš dlouho. Vždycky je prozradí oči. Kdybyste něco potřeboval, cokoliv, zavolejte.“

„Paní Barberová, stoupla byste si na chvilku?“ zeptal jsem se a byl jsem náhle ohromen nesmírnou, nesnesitelnou láskou té cizí ženy.

„Proč, synu?“

„Chci padnout na kolena a políbit vám zadek. Je to reflex, který mám poslední dobou, když je na mě někdo jen trochu hodný.“

„Trápíte se kvůli své sestře.“

„Ne ne, vůbec ne,“ řekl jsem. „Ona je jen štít, za který se schovávám. Kdykoliv se sesypu, použiju ji jako omluvu a ospravedlnění. Dávám jí vinu za všechen svůj smutek a dělám to tím nejnižším, nejpodlejším způsobem.“

„Tady,“ řekla, otevřela svou kabelku a vrhla kradmý pohled na dveře vedoucí do ordinace doktorky Lowensteinové. „Kdykoliv mám neshody se svým mužem nebo se rozčiluju kvůli dětem, dojdu si k doktoru Jackovi pro malou úlevu.“

Vytáhla půl pinty whisky Jack Daniel’s a nalila mi panáka do malého papírového pohárku, který vzala z umyvadla.

„Doktor Jack přijde vždycky, když ho zavoláte, a vyléčí to, co vás bolí a trápí.“

Naráz jsem do sebe hodil whisky a ucítil její hnědý žár v žaludku.

„Díky, paní Barberová.“

„Neříkejte doktorce Lowensteinové, že jsem vám nalila, Karolíno.“

„Umím mlčet jako hrob,“ slíbil jsem. „A mimochodem, jak se mají tučňáci?“

„Jací tučňáci?“ zeptala se podezřívavě.

„Je tady taková zima, že mě napadlo, jestli doktorka nechová tučňáky nebo jestli většina jejích klientů nejsou Eskymáci stižení maniodepresivní psychózou.“

„Vypadněte odtud, hned teď, Karolíno,“ řekla paní Barberová a mávnutím ruky mě propustila. „Doktorka Lowensteinová tu má ráda v létě chladno a v zimě teplo. Musím celé léto nosit svetr a můžete vzít jed na to, že mám hroznou chuť si tu pyšně vykračovat v bikinách, když venku v únoru padá sníh.“

„A neléčí ona hodně bláznivých lidí, které propustí se zápalem plic?“

„Vypadněte,“ nařídila mi recepční a otočila se k psacímu stroji. Znovu jsem se otřásl, když jsem vešel do ledové svatyně, kde pacienti čekali na zavolání doktorky Lowensteinové.

Vzal jsem z konferenčního stolku hromadu čísel Architectural Digest a začal jimi listovat. Usmál jsem se při pomyšlení, že by nějaké lidské bytosti mohly v těch vyumělkovaných místnostech žít a trpět a hrát si. Design každého domu, který jsem v časopise našel, se vyznačoval nadměrnou, citlivou vnímavostí svého tvůrce. Otočil jsem stránku na obrázek rozložité rokokové knihovny italského architekta a bylo mi jasné, že nikdy nikdo nečetl jedinou knihu v těch třpytivých kožených křeslech, rafinovaně rozestavěných v bezvadných rozestupech podél stěn. Z knih se stal nábytek. Dekoratér ukradl okna ze zbořených sídlišť, vzal obložení z hal rozbořených hradů. Nic nebylo původní. Všechno byl výsledek kompilace a osobitý dotek tvůrce byl patrný jen z přílišného bombastického přikrášlení kořisti z aukčních síní.

„Kde jsou kočičí pelíšky, dětské ohrádky, odpadkové koše, popelníky?“ mumlal jsem nahlas, otáčel jsem stránky a prohlížel jsem si fotografie restaurovaného château na Loiře. „Kde jsou papírové kapesníky, toaletní papír, Drano, kartáčky na zuby u umyvadla?“

Samomluvy nad časopisy a novinami, to byl jeden z mých nejoblíbenějších koníčků. Utužoval jsem si tak duševní svěžest. Neviděl jsem, ani neslyšel ženu, která vešla do čekárny a sedla si blízko dveří.

V křesle seděla zpříma, nehybně a zdála se téměř nehmotná. Trápila se a byla vyčerpaná. Byla to jedna z těch klasicky krásných žen, které ve mně vyvolávaly němou úctu. Žena může být nádherná, ale často je to pro ni ohromné a nebezpečné břímě, než kdyby byla jen neobyčejná. Člověk potřebuje hodně štěstí a čestnosti, aby dokázal žít s darem bezvadné krásy, protože její pomíjivost může být pro něho tou nejzákeřnější zradou.

Plakala bez slz a znělo to, jako by se rdousila. Tvář měla znetvořenou, jak se snažila ovládnout svůj smutek, vypadala jako jedna z těch sklíčených vyčerpaných madon sklánějících se nad mrtvými syny na sousoší piet po celé Evropě.

Ačkoliv jsem seděl v té samé místnosti a mumlal jsem si nad fotografiemi, nepodívala se na mě, ani mne nevzala na vědomí.

Cha! Newyorčanka, myslel jsem si pro sebe. Tady nepomůže ani konverzace, ani zdvořilosti.

Vrátil jsem se ke stránkám Architectural Digestu a kritiku jsem si nechal pro sebe. Několik minut jsem si v tichosti četl, když jsem zaslechl, jak znovu zavzlykala, a uviděl jsem na jejích tvářích slzy.

Pečlivě jsem zvažoval, jak ji taktně oslovit. Měl bych ji ignorovat a hledět si svého? Takový postup jsem zamítl, protože se neslučuje s mou zvědavou, upřímnou povahou. Mám být profesionálně ohleduplný, či se jí mám zeptat přímo, co se stalo a jestli bych jí nemohl nějak pomoct?

Ať udělám nebo řeknu cokoliv, může si myslet, že se jí pokouším sbalit, protože si je vědoma své krásy. Měl jsem pravdu, ta krasavice byla v maléru a já jsem ji nechtěl zneklidnit ještě víc. Tak, pomyslel jsem si, půjdu na to přímo a rovnou se přiznám, že jsem impotentní, že jsem kastrát, který zpívá ve sboru tureckých chlapců, že jsem homosexuál zasnoubený s přístavním dělníkem, že jí chci pomoct, že nesnesu pohled na tak nešťastnou ženu.

Ale neřekl jsem nic. Nevím, jak můžete v New Yorku někoho starostlivě oslovit. Jsem tu cizí, neznám míru a kódy lidského chování v těchhle nádherných skleněných údolích. Rozhodoval jsem se, že jí tohle všechno řeknu. Jinak si bude myslet, že jsem jako ostatní cizí lidé, že k ní necítím nic víc než k notorikovi, který zvrací ve stanici podzemky. Věděl jsem naprosto jistě, že kdyby byla obyčejná, nehezká nebo jen pěkná, okamžitě bych na ni promluvil. Vnutil bych jí kapesník, nabídl bych se, že pošlu pro pizzu, že jí koupím martini nebo pro ni uvážu květiny, že jí pošlu přání všeho dobrého nebo zbiju jejího tyranského manžela. Ale byl jsem omámený její nepřekonatelnou krásou, oněmělý tím, že každá žena, kterou jsem kdy potkal, pokud kráčela po světě obdarovaná tak mimořádnou tělesností, dostala do vínku také klíče k nesnesitelné osamělosti. Byl to koeficient její krásy, cena, kterou musela zaplatit.

Položil jsem časopis a aniž jsem se na ni podíval, řekl jsem: „Promiňte, madam, jmenuju se Tom Wingo a jsem z Jižní Karolíny. Můžu pro vás něco udělat? Velice mě mrzí, že se necítíte dobře.“

Neodpověděla. Rozzlobeně zakroutila hlavou a rozplakala se ještě usilovněji. Zdálo se, že ji zvuk mého hlasu rozrušuje.

„Je mi to velice líto,“ zakňučel jsem. „Můžu vám přinést sklenici vody?“

„Přišla jsem,“ řekla mezi slzami a vzlyky, „za psychiatrem. Nepotřebuji pomoc od žádného z jeho pitomých pacientů.“

„Ach! To je malé nedorozumění, madam. Já nejsem pacient doktorky Lowensteinové.“

„Tak proč čekáte u její ordinace? Tady není autobusová zastávka.“ Pak otevřela kabelku a něco hledala a já jsem uslyšel zachrastění klíčů. „Mohl byste mi dát papírový kapesníček, prosím? Asi jsem si svůj zapomněla.“

Vyběhl jsem ke dveřím. Ulevilo se mi, že jí mohu nějak pomoct, a byl jsem rád, že jsem pochopil, proč tomu náhoda chtěla, abych právě dneska zůstal sedět v čekárně. Paní Barberová mi podala papírový kapesníček a zašeptala: „Je na tom špatně, Karolíno.“

Vrátil jsem se do čekárny a podal jsem krasavici kapesník. Poděkovala mi a vysmrkala se. Vždycky se mne nepříjemně dotklo, když jsem si uvědomil, že i oslňující ženy musí smrkat, zdálo se mi nepatřičné, že by také mohly mít nějaké neslušné tělesné potřeby. Jak si ta kráska utírala slzy, rozmazala si po tvářích oční linky do nerovnoměrných nachových tvarů. Vytáhla z tašky od Gucciho pudřenku a upravila si make-up.

„Děkuji,“ řekla, když se upravovala. „Omlouvám se, že jsem byla tak protivná. Mám velké problémy.“

„Je to muž?“ zeptal jsem se.

„Nejde snad vždycky o muže?“ řekla hořkým, ztrápeným hlasem.

„Chcete, abych ho zmlátil?“ zeptal jsem se a zvedl jsem poslední výtisk New Yorkeru.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla nedůtklivě. „Strašně ho miluju.“

„Jen jsem se ptal,“ řekl jsem. „Tak to dělával můj bratr. Když si mě a mou sestru někdo dobíral, Luke se jednoduše zeptal: ‚Chceš, abych ho zbil?‘ Nikdy jsme nechtěli, ale vždycky jsme se cítili líp, když se zeptal.“

Usmála se, ale úsměv se jí rozplynul v dojemnou, působivou grimasu, která v její krásné tváři jen zvýraznila roztomilost vysokých lícních kostí.

„Chodím ke cvokaři už víc jak čtyři roky,“ řekla a znovu si poťapala pudrem oči, „a to si ani nejsem jistá, jestli toho hajzla mám ráda.“

„Musíte být velmi dobře pojištěna,“ řekl jsem. „Moje pojistka se nevztahuje na duševní choroby. Dokonce ani nepokryje náklady na obyčejnou nemoc.“

„Nejsem mentálně nemocná,“ trvala na svém a neklidně se zavrtěla v křesle. „Jsem velmi neurotická a vždycky se zamiluju do pitomce.“

„Pitomců je na světě obrovské množství. Pokusil jsem se to matematicky spočítat a myslím, že to dělá něco kolem sedmdesáti tří procent a stále to číslo roste.“

„Do jaké kategorie řadíte sám sebe?“ zeptala se.

„Ach, já? Já jsem blbec. Mám na to doživotní členský průkaz. Jediné, co je na tom dobré, že nemusíte platit členské příspěvky a přitom jste součástí důležité většiny lidstva.“

Její smích byl trpký a nucený. „Čím se živíte?“ zeptala se.

„Jsem fotbalový trenér na střední škole nebo alespoň jsem býval.“ Zastyděl jsem se, protože jsem dobře viděl, jak nedůvěřivě zareagovala.

„Ne,“ řekla. „Myslím doopravdy.“

„Jsem právník,“ chtěl jsem tohle ponižující vyptávání skončit co nejrychleji. Vždycky jsem měl rád obdiv, kterým mě cizí lidé okamžitě zahrnuli, když jsem se jim svěřil, že reprezentuji to mimořádně výrazné a nenasytné mnohonárodní společenství.

„Nevypadáte jako právník,“ řekla a podezřívavě se podívala na moje khaki kalhoty a vybledlou košili Lacoste s jen napůl přišitým znakem krokodýla. „Ani se jako právník neoblékáte. Kam jste chodil na práva?“

„Na Harvard,“ odpověděl jsem skromně. „Podívejte, mohl bych vám o tom vyprávět, ale jen by vás to nudilo. Co to bylo za utrpení vydávat Law Review. Jaké jsem cítil zklamání, když jsem skončil jen jako druhý ve třídě.“

„Promiňte, že jsem brečela, když jsem sem přišla,“ řekla a převedla tak téma hovoru zpátky na sebe.

„Nemáte se zač omlouvat,“ odpověděl jsem a potěšilo mě, že přijala moje pověřovací listiny.

„Myslela jsem, že se pokoušíte mě sbalit. Proto jsem byla tak hrubá.“

„Neumím balit ženský.“

„Ale jste ženatý,“ všimla si mého zásnubního prstenu. „Musel jste sbalit tu, která se za vás provdala.“

„Ne, madam. Drapla mě sama v obchodním středisku a zubama mi rozepla poklopec. Tak jsem poznal, že se mnou chce jít na rande. V mládí jsem se před děvčaty styděl.“

„Jsem jenom přítelkyně doktorky Lowensteinové,“ řekla a nervózním, naučeným pohybem ruky si shrnula lesklé blonďaté vlasy z očí. „Nejsem její pacientka. Můj zatracený cvokař není právě ve městě, čert ho vem. Doktorka Lowensteinová mi řekla, že ji můžu v nutném případě navštívit.“

„To je od ní moc milé.“

„Je to báječná bytost. Má problémy jako každý jiný, ale můžu vás ujistit, že jste se dostal do velice dobrých rukou. Ach, to jsem měla těžký den.“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

Podívala se na mě nezaujatě a chladně, myslím, že bez zášti, a řekla: „Podívejte, pane, až budu potřebovat napsat poslední vůli, možná vám brnknu. Ale se svými osobními problémy chodím k profesionálům.“

„Promiňte,“ řekl jsem, „můžu vás ujistit, že jsem nechtěl strkat nos do vašich věcí.“

Znovu se rozplakala a zakryla si obličej rukama.

Doktorka Lowensteinová vyšla z ordinace a oslovila ji: „Monique, pojď dál, prosím.“

Když kolem ní Monique prošla, řekla doktorka Lowensteinová rychle: „Doufám, že vám to nevadí, Tome. Je to přítelkyně a je v nouzi. Až skončím, pozvu vás na skleničku.“

„Bude mi potěšením.“

A tak jsme, sestra a já, začali žít v Colletonu jako děti bouře, jako dvojčata Batšeby. V prvních šesti letech života jsme colletonský kraj neopustili, ty roky si nemůžu vybavit, jsou pro mě ztracené v spirálách a vrstvách paměti, pevně spjaté s nekonečnými marnotratnými obrazy karolínského mořského ostrova. Má matka si je pamatovala takto: Její děti vyrůstaly ve vážnosti a nikdy je neopustila, i když učinily své první krůčky, začaly vyslovovat první nemotorně formulovaná slova a zpívaly je řece, když na sebe stříkaly hadicí, když běhaly po voňavých letních trávnících.

Jak čas běžel od slunovratu ke slunovratu, v těch uzavřených kruzích mého raného dětství, hráli jsme si pod zneklidněným majestátním pohledem matčiných modrých očí. Cítil jsem se jako pokusná květina. Zdálo se mi, že se nás nemohla nabažit. Cokoliv jsme si mysleli nebo řekli, jí přinášelo potěšení. Zvuk jejího smíchu nás pronásledoval, když jsme bosi poskakovali přes trávu. Podle jejího vlastního názoru byla jednou z těch žen, které obdivovaly miminka a malé děti. V šesti kouzelných, sluncem prozářených letech vložila do jedinečných, tvořivých povinností mateřství své srdce. V těch raných letech to pro ni nebylo jednoduché a často se zmiňovala o každodenních útrapách, jež s námi měla. Ale my jsme byli blonďaté, lehkomyslné děti, plné života, dychtivé si hrát a věnovat se tajemstvím lesů a podléhali jsme jejímu úžasnému niternému pohledu na vesmír. Netušili jsme, že je tou nejnešťastnější ženou. Ani jsme nevěděli, že nám nikdy úplně neodpustí, že jsme vyrostli. Ale dospívání, to byl jen pouhý přestupek proti našemu jinému neodpustitelnému zločinu: že jsme se vůbec narodili. Nebylo snadné mé matce porozumět. Narodili jsme se do domu dramatu, bolesti a komplikací. Byli jsme typičtí jižané. V každém jižanovi leží pod vrstvou tradic mnohem hlubší mateřská rudná žíla stereotypů, ale i ty je možné s obrovskou silou zlomit, když jde o dítě.

Otec chodil domů téměř pokaždé po setmění. Obvykle jsem už byl v posteli, když jsem uslyšel jeho kroky na verandě. Začal jsem si ho spojovat s tmou. Matčin hlas se změnil a ztratil melodii, když otec přišel. Ve chvíli, kdy otevřel dveře, se z ní stala jiná žena a celá atmosféra domova se proměnila. Slýchal jsem hlasy rodičů, když si tlumeně a tiše mumlali o událostech toho dne nad pozdní večeří a dávali pozor, aby nás nevzbudili.

Jednou jsem slyšel, jak matka pláče a otec ji bije, ale další ráno jsem ji viděl, jak ho líbá na rty, když odchází ven do tmy, do práce.

Byly dny, kdy s námi matka vůbec nemluvila, sedala na verandě, dívala se na řeku, na Colleton, její oči byly zahaleny melancholickou rezignací a apatií, kterou nemohl zahnat ani náš pláč. Její strnulost nám naháněla strach. Roztržitě si dlouhými prsty prohrabávala vlasy. Slzy jí tekly z očí, ale její výraz se nikdy nezměnil. Naučili jsme se v tichu smutnit, když na ni přišly tyhle záchvaty, a shromažďovali jsme se kolem ní v ochranném blonďatém kruhu. Nemohli jsme prolomit tu hráz, nedokázala se podělit o svou bolest. To, co má matka ukazovala světu a své rodině, byla nějaká bílá, filigránská a brokátovaná fasáda, sytá vůně, představující její nejmenší, nejzapadlejší část. Vždycky byla trochu něco víc, než jak jsme ji znali, protože podstatné části své osobnosti skrývala. Celý život jsem studoval svou matku a stále jsem ještě v tomto oboru neuspěl. Určitým způsobem byla bezvadná, ale jindy pro mne ztělesňovala apokalypsu.

Pokusil jsem se porozumět ženám a výsledky této posedlé snahy mě buď rozzuřily, nebo zesměšnily. Vášeň je příliš velký a zrádný oceán. Mezi pohlavími se tyčí horské pásmo a nežijí tu žádní exotičtí šerpové, kteří by překonali záludnosti těch vražedných svahů, které nás oddělují. Od té doby, co jsem nedokázal poznat svou vlastní matku, byl mi odepřen dar rozumět jiným ženám, jež mi přišly do cesty.

Když byla matka smutná nebo zarmoucená, dával jsem si to za vinu nebo jsem měl dojem, že jsem udělal něco neodpustitelného. Pocit viny je běžným problémem jižanských chlapců. Celý život se musíme matkám omlouvat jen proto, že naši otcové jsou tak špatnými manželi. Žádný kluk nemůže dlouho unést váhu a velikost matčiny potlačované vášně. Jen málo jich dokáže odolat originálním, osamělým a nevinně svádivým postupům svých matek. Je to taková zakázaná slast, triumf, když se člověk stane cudným a tajným milencem otcovy ženy, démonickým rivalem, zahrnovaným nesnesitelně něžnou láskou křehké ženy ve stínech otcova domu. Není na světě nic erotičtějšího než chlapec zamilovaný do tvarů a doteku své vlastní matky. Je to nejvybranější a také nejopovrženíhodnější rozkoš, přirozená, ale také sebezničující.

Moje matka pocházela z hor severní Georgie. Horalé jsou lidé samotářští a ostrované zas světoobčané. Ostrovan zdraví cizince zamáváním, horal se diví, proč přišel. Tvář mé matky, étericky milá, neustále se usmívající, byla oknem do světa, ale jen na první pohled. Byla přesná v odhadu charakteru a nedostatků cizích lidí, ale stejně dokonale uměla utajit každý významnější fakt ze svého života. Ona a můj otec byli podivně spojeni. Jejich společný život byla třicetiletá válka. Jedinými vězni, které vzali do zajetí, byly děti. Bylo ale mezi nimi mnoho smluv a utišení, konferencí a příměří, podepsaných dávno předtím, než jsme uměli změřit rozsah krveprolití té války. Toto byl náš život, náš osud, naše dětství. Žili jsme, jak nejlépe jsme mohli a ostrov byl milý a dobrý.

Pak jsme z něj byli náhle vytrženi a následující období svého života si dokážu vybavit téměř úplně.

V srpnu 1950 byl otec nečekaně povolán do armády a dostal rozkaz nastoupit do služby v Koreji. Matka se rozhodla, že není bezpečné žít sama s třemi malými dětmi na Melrosu, a přijala babiččino pozvání, abychom strávili ten rok v Atlantě, kde žila v domě na Rosedale Road. Do té doby jsem nevěděl, že mám babičku. Rodiče se o ní nikdy nezmínili. Vnikla do našeho života jako záhada a dar zároveň.

Dali jsme sbohem dědečkovi Wingovi v Colletonu, zamkli jsme bílý dům a odjeli do Atlanty, abychom tu strávili celý rok jako městské děti. Na Rosedale Road jsem poprvé políbil matku mého otce, když nás vedla vzhůru úzkou cestou směrem k domu. Žila s mužem zvaným papá John Stanopolous. Opustila mého dědečka a svého syna na vrcholu krize a zamířila do Atlanty hledat práci. Rok pracovala v oddělení spodního prádla v obchodním domě Rich’s a posílala polovinu měsíčního platu své rodině v Colletonu. Když se rozvedla, vzala si za muže papá Johna týden potom, co ho našla bloudícího v oddělení dámského prádla. Řekla mu, že nikdy nebyla vdaná. Poslouchal jsem s ohromením, když nás otec představil papá Johnovi jako babiččiny bratrance. Tenhle příběh se léty rozvíjel, ale jen pomalu. Naši rodiče nevěřili, že se má říkat dětem příliš mnoho, řekli nám pouze to, co uznali za vhodné. A do doby, než jsme přijeli do domu na Rosedale Road, jsme se už naučili držet jazyk za zuby a tajit své úmysly. Otec mě představil babičce Tolithtě Stanopolousové a nařídil mi, abych jí říkal sestřenice Tolitha. Jako poslušný chlapec jsem udělal přesně to, co mi bylo řečeno. Když jsem večer požádal matku o vysvětlení, řekla mi, že mě to nemusí zajímat a že mi to vysvětlí, až vyrostu.

Když jsme přijeli, papá John se uzdravoval z prvního z nespočetných infarktů, které ho nakonec udolaly. Měl dlouhý obličej a báječně veliký nos přichycený ke tváři jako kamenná stříška. Jeho holá hlava byla královská a měkká. Ačkoliv neměl děti, miloval nás bouřlivě od první chvíle, kdy jsme vstoupili do té místnosti, ve které nakonec zemřel. Nemohl nás dost zulíbat. Miloval chuť, vůni a hlasy dětí. Mému otci říkal bratranec Henry.

Dům byl postaven na kopci v bloku pěkných nenápadných domů podobného charakteru. V okolí Atlanty znali tohle sídliště pod jménem Virginia-Highlands, ale moje babička trvala na tom, že žije v Druid Hills, ve vilkové čtvrti o pár bloků na východ, která měla mnohem lepší pověst. Temné červené cihly barvy suché krve řadových domů dodávaly celé severovýchodní části města určitou rezatou zlověstnou patinu. Dům mé babičky byl sestaven z ostrých věžiček a klikatících se střech. Z ulice vypadal útulně a lehce rozpustile. Ačkoliv místnosti by byly mohly svými rozměry vyvolat klaustrofobii, bylo jich hodně, všechny absurdních tvarů, se strašidelnými rohy a zubatými výklenky, kde se dobře hrálo na schovávanou. Tento dům oživoval zvláštní plody dětských zlých snů.

Pod domem byl příšerný, zpola dokončený suterén, tak hnusný a probouzející fantazii, že ani má matka tam dlouhou dobu nevstoupila. Dvě betonové zdi, nahé a ošklivé, potící se vlhkostí a dešťovou vodou, zápasily proti dvěma stěnám z červené georgijské země vylouplé z kopce.

Dům byl z ulice téměř zatemněn čtyřmi ohromnými duby, jejichž koruny se přes něj natahovaly jako tmavý parasol. Byly tak veliké a tlusté, že se dům zřídkakdy během bouřek promáčel. Ale stromy byly stejné ve městě jako tady. Atlanta je, město, ve kterém postavili domy a ulice a nechali les nedotčený. Vačice a mývalové přicházeli v noci k našim zadním dveřím a matka je krmila ibiškem. Na jaře byl vzduch provoněn vůní zelených čerstvě posekaných trávníků a když jste procházeli pod svídami krvavými po Stillwood Avenue, nebe nad vámi bylo bílé jako svatební baldachýn.

Byl to čas, kdy jsem si neuvědomoval nic, jen to, že jsem dítě. Ale rok je dlouhá, poučná doba a rok v Atlantě mi ukázal mé místo ve světě. V prvním týdnu v tomto domě nás tři babička zavřela v pokoji, když jsme měli namířeno zadními dveřmi ven. S provázky, kyblíkem a párem kuřecích krků jsme šli na kraby. Chtěli jsme u Atlanty někde po cestě najít moře nebo přílivovou řeku. Bylo pro nás nepochopitelné, že nám bylo odepřeno potěšení jít na kraby. Neuměli jsme si představit svět bez ostrovů nebo ulici, která by nevedla k moři. Ale jednu ulici si budeme pamatovat vždycky – tu, kterou jsme se pokusili jít na kraby, ulici ve městě bez oceánu – jež vedla k úpatí Kamenné hory.

V sobotu předtím, než můj otec odjel do Koreje, vyvezl nás před úsvitem z Atlanty, zaparkoval auto a vedl nás cestičkou na vrchol Kamenné hory, kde jsme se dívali, jak na východním nebi vychází slunce. Byla to první hora, kterou jsme kdy viděli a na kterou jsme se vyšplhali. Jak jsme stáli na samém vrcholu, se světlem přicházejícím z Georgie, vypadalo to, jako by se celý svět pod námi rozložil. V dálce jsme viděli skromný horizont Atlanty, orámovaný slunečním svitem. Ve skále na úbočí hory byly vytesány do kamene zpola dokončené podobizny Roberta E. Leeho, Jeffersona Davise a Stonewalla Jacksona. Vypadali jako nedokonalí jezdci, ploužící se drobným klusem žulou ve věčné jízdě.

Matka rozbalila piknikový košík a položila bílý ubrus na největší kus odhalené žuly na světě. Den byl bezvětrný a jasný a ubrus se přilepil na skálu jako známka. My děti jsme hravě povykovaly s naším otcem na hoře patřící jen nám. Bylo to právě tady, na vrcholku Kamenné hory, kde jsem poprvé pochopil přirozenou povahu svého otce a její vliv na mé dětství. Toho dne jsem odhalil živé a vědomé nebezpečí naší rodiny.

„Proč musíš jít znovu do války, tatínku?“ zeptala se Savannah otce, který ležel s hlavou na kameni a zíral do modrého nebe. Žíly na předloktích měl silné jako lana svinutá na palubě lodi.

„Ať mě čert vezme, jestli to tentokrát vím, andílku,“ odpověděl a zvedl ji do vzduchu.

Luke chvíli zkoumal terén a pak řekl: „Chci zpátky do Colletonu. Tady nejsou žádní garnáti.“

„Budu pryč jen rok. Pak se do Colletonu vrátíme společně.“

Matka před námi rozložila šunkové sendviče, vejce na kyselo, bramborový salát a mne překvapilo, když jsem objevil kolonii mravenců postupujících v ukázněných řadách směrem k jídlu.

„Budete mi scházet, děti,“ řekl otec a díval se na ni. „Budu ti psát každičký týden a každý dopis zalepím milionem polibků. Vám ale polibky posílat nebudu, kluci. Vy přece nechcete žádné pusinky, že ne?“

„Ne, tatínku,“ odpověděli jsme oba najednou.

„Vychovám z vás, kluci, rváče. Jasně! A ne žádné milovníky,“ řekl a drsně políčkoval naše hlavy. „Slibte mi, že nedovolíte své matce, aby z vás udělala seladony, až budu pryč. Je na vás moc jemná. Nenechte ji, aby vás navlékla do šatů a tahala na čajové dýchánky. Chci, abyste mi něco slíbili, kluci. Chci, abyste oba každý den zbili alespoň jednoho atlantského kluka. Nechci se vrátit z Koreje a najít tady nafoukané mládence z velkého města. Oukej? Pamatujte si. Jste z venkova a venkovští kluci jsou vždycky rváči.“

„Ne,“ řekla moje matka pevně, ale tiše. „Moji chlapci budou jemní k pomilování. Budou to ti nejsladší hoši na světě. Tady máš svého rváče, Henry.“ Matka ukázala na Savannah.

„Jo, tatínku,“ souhlasila Savannah. „Jsem rváč. Zmlátím Toma, kdy si vzpomenu. A skoro přeperu Luka, když se brání jen jednou rukou.“

„Ne, ty jsi holka. Holky jsou vždycky milovnice. Nechci, aby ses prala. Chci, abys byla celá měkká a sladká, jako broskev se smetanou pro svého tatínka.“

„Nechci být celá měkká a sladká,“ řekla Savannah.

„Ty?“ ozval jsem se. „To tedy nejsi.“

Silnější a rychlejší Savannah mě překvapivě praštila do žaludku. Rozbrečel jsem se a rozběhl jsem se k matce, která mě objala.

„Savannah, přestaň si Toma dobírat. Vždycky si z něj utahuješ,“ napomenula ji matka.

„Vidíš?“ řekla Savannah, když se otočila čelem k otci. „Jsem rváč.“

„Tome, stydím se za tebe, chlapče,“ řekl otec, který si nevšímal Savannah a díval se přes ni na mě. „Brečíš, když tě malá holka praští. To je hnusný. Kluci nikdy nebulí. Nikdy. Ať se děje cokoliv.“

„Je citlivý, Henry,“ řekla matka a pohladila mě po vlasech. „Tak buď zticha.“

„Ó, citlivý,“ stále dorážel otec. „No, nechtěl bych se dotknout někoho, kdo je tak citlivý. Nikdy jsem neviděl Luka brečet pro takovou hloupost. Sešvihal jsem ho opaskem a nikdy neuronil ani slzu. Od narození je to chlap. Tome, pojď sem a nabanči svý sestře. Dej jí co proto.“

„Ať to radši nezkouší nebo ho praštím znova,“ odsekla Savannah, ale podle jejího hlasu bych byl tehdy řekl, že lituje toho, co způsobila.

„Ne, Henry,“ řekla matka, „to není řešení.“

„Ty vychovávej holku, Lilo,“ zavrčel otec. „Já si dohlídnu na kluky, Pojď sem, Tome.“

Pustil jsem se matčina náručí a trvalo mi celou věčnost, než jsem přešel pět yardů po Kamenné hoře a postavil se před otce.

„Přestaň řvát, chlapečku,“ nařídil mi a já jsem se rozbrečel ještě víc.

„Ne, Henry,“ řekla má matka.

„Přestaň bulit nebo ti nařežu, abys měl proč.“

„Nemůžu přestat,“ řekl jsem mezi vzlyky.

„Je to moje chyba, tatínku,“ vykřikla Savannah.

Můj otec mě praštil do tváře a srazil mě k zemi.

„Řekl jsem ti, abys přestal, ty babo,“ řekl a vztyčil se nade mnou.

V místech, kam mne uhodil, jsem měl tvář ztuhlou a rozpálenou. Otočil jsem se a řval dál.

„Už se ho nedotýkej, Henry,“ slyšel jsem matku.

„Lilo, nenechám si rozkazovat od ženský,“ řekl a otočil se k ní. „Jsi ženská, nic než zatracená ženská, drž hubu, když dávám klukovi lekci. Já se taky nepletu mezi tebe a Savannah, protože kašlu na to, jak ji vychováváš. Ale záleží mi na tom, aby ten kluk dostal správnou výchovu. Protože na zemi není nic horšího než chlap, kterýho špatně vychovali.“

Zvedl jsem hlavu a uviděl, jak můj otec s matkou cloumá, její oči byly naplněné slzami a ponížením. Nikdy jsem nemiloval nikoho tak jako ji v té chvíli. Podíval jsem se na otce, byl ke mně zády, a cítil jsem, jak se v temných zákoutích mé duše probouzí nenávist, jak se snaží vytrysknout na povrch v temné extázi.

„Jdi od mámy,“ řekl Luke.

Otec i my všichni jsme se k němu otočili a uviděli jsme, že drží malý řeznický nůž, který našel v piknikovém koši.

„Ne, Luku, miláčku, to je v pořádku,“ vykřikla matka.

„To není v pořádku,“ řekl a veliké oči mu hořely zlostí. „Pusť mámu a už nebij mýho bratra.“

Otec se podíval na svého nejstaršího syna a pak se rozesmál. Vstal jsem a běžel jsem znovu schovat se do matčiny náruče a otcův smích se nesl za mnou. Prchal jsem před tím halasným, ponižujícím smíchem do měkkého objetí a utíkám před ním stále.

„Co chceš dělat s tím nožem, chlapče?“ řekl otec Lukovi, který ho obcházel v kruhu.

„Prosím, přestaň, Luku,“ vykřikla Savannah. „Ublíží ti.“

„Ne, Luku,“ prosila moje matka. „Nic nám neudělal. Jen žertoval.“

„Jo, Luku. Jenom jsem si dělal legraci,“ řekl otec.

„Nedělal,“ odpověděl Luke. „Jsi zlej.“

„Dej mi ten nůž,“ nařídil mu otec. „Než ti rozsekám prdel řemenem.“

„Ne,“ řekl Luke. „Proč seš tak hnusnej? Proč musíš mámě ubližovat? Proč biješ tak malýho kluka, jako je Tom?“

„Polož ten nůž, Luku,“ prosila matka, pustila mě a postavila se mezi otce a Luka.

Otec ji drsně odstrčil a řekl: „Nepotřebuju, aby mě před sedmiletým klukem chránila ženská.“

„Chránila jsem jeho před tebou,“ zaječela matka a její výkřik se nesl z hory dolů a zapadl do lesa pod námi.

„Vezmu ti ten nůž, Luku,“ řekl otec, skrčil se a vykročil k synovi.

„Já vím, že to dokážeš,“ řekl Luke s lesknoucím se nožem v ruce, „ale jenom proto, že jsem malej.“

Otec se vrhl vpřed, chytil Luka za ruku a kroutil mu ji tak dlouho, dokud nůž nespadl na kámen. Pak pomalu vytáhl řemen a pohyby svých zrzavě chlupatých rukou začal Luka surově mlátit přes zadek a nohy. Matka, Savannah a já jsme se s pláčem objali. Luke se díval z kopce dolů na Atlantu, snášel bití, hrubost, ponížení a neuronil jedinou slzu. Stud a vyčerpání donutily otce přestat. Navlékl opasek zpátky do kalhot a prohlížel si zničený piknik svého posledního dne v Americe.

Luke se k němu otočil s nesnesitelnou důstojností, která mu zůstala po celý život, a řekl třesoucím se dětským hlasem: „Doufám, že v Koreji zemřeš. Budu se modlit, abys umřel.“

Otec znovu sáhl po řemenu, napůl ho vyndal, ale pak toho nechal. Podíval se na Luka. Podíval se na nás na všechny.

„Hej, tak co? Proč všichni brečíte? Copak nikdo v týhle rodině nerozumí vtipu?“

Luke se od něho odvrátil a my jsme na jeho kalhotech zahlédli krev.

Příští den odjel otec do Koreje a zmizel na rok do další války. Vzbudil nás tři brzy ráno, políbil každého z nás drsně na tvář. Bylo to naposledy, co mě můj otec políbil. Luke nemohl týden chodit, ale já jsem vyrážel do atlantských ulic, šťastný jako křepelák, že je otec pryč.

V noci jsem se šeptem tajně modlil, aby jeho letadlo sestřelili. Moje modlitby zněly v hlubokém spánku jako protiletadlová střelba. Ve snech jsem ho viděl, jak umírající sestupuje z nebe v plamenech. To nebyly noční můry. To byly ty nejpříjemnější sny šestiletého chlapce, který si náhle uvědomil, že se narodil v domě nepřítele.

Často jsem lezl na Kamennou horu. Vždycky mne na vrcholu očekával šestiletý chlapec, který se děsil příchodu svého otce. Tenhle chlapec, ten neúplný muž, žije v paměti té hory. Jdu na vrchol a objevuji neviditelnou štěrbinu v žule tam, kde jsem jednou slyšel otce, jak říká, že jsem baba. Nikdy nezapomenu na ten den a na otcova slova, na to, jak mě bolela tvář, když mě uhodil nebo na krev na bratrových kalhotách. I když jsem to nechápal, věděl jsem, že se chci podobat matce. Od toho dne jsem se zříkal otcovské části v sobě samém a nenáviděl jsem fakt, že jsem muž.

V září začala škola a Savannah a já jsme spolu šli do první třídy, naše matka a babička s námi chodily na autobusovou zastávku do Briarcliff Road. Luke chodil do druhé třídy a měl dávat pozor, abychom se dostali do školy bezpečně a včas. Všichni tři jsme měli na bílých košilích připíchnuté cedulky. Na mé bylo: „Ahoj, já jsem Tom Wingo, prvňáček. Pokud se ztratím a ty mě najdeš, prosím, zavolej mou matku Lilu na tohle číslo: BR3-7929. Bude mít o mne velký strach. Děkuji ti, sousede.“

Nesli jsme si nové chlebníky a obuli jsme si úplně nové střevíce. Učitelkou v první třídě byla malá, stydlivá jeptiška, sama stavěná jako dítě, a způsob, jakým nám umožnila vstup do děsivé říše lidských vědomostí, byl tak jemný a obohacující, jako nikdy nemohl být žádný projev lásky. Matka s námi jela první den autobusem a řekla nám, že se budeme učit číst a psát, že se musíme připravit na naše první dobrodružství mysli.

Neplakal jsem, dokud mě na hřišti neopustila, tiše nepozorovaně vyklouzla a když jsem zvedl hlavu, uviděl jsem ji na chodníku u Courtland Avenue, jak sleduje jeptišku, seřazující prvňáčky. Rozhlédl jsem se kolem a pokoušel jsem se najít Luka, ale zmizel s ostatními druháky v bočních dveřích.

Když jsem se rozplakal, rozbrečela se i Savannah a oba jsme utekli z řady náhle opuštěných dětí a běželi jsme ke své matce, až nás naše chlebníky tloukly do kolen a stehen. Vyběhla nám naproti a poklekla, aby v náručí zadržela náš útok. Plakali jsme s pocitem zběsilé opuštěnosti a už nikdy jsme nechtěli být odtrženi od jejích rukou.

Sestra Immaculata k nám zezadu přistoupila, zamrkala na matku a vedla nás do své třídy, kde polovina žáků plakala pro své matky, které vypadaly jako obři v uličkách mezi maličkými lavicemi, když utěšovaly jedna druhou a snažily se odtrhnout ruce svých dětí od nylonových punčoch. V té místnosti byl hrozný smutek a bolest. Ztráta dětí a uplývající čas byly patrné v očích těch jemných žen. Jeptiška je jednu po druhé vyvedla ze třídy.

Pak ukázala Savannah a mně čítanku, kterou jsme měli ten rok používat, představila nás Dickovi a Jane, našim novým kamarádům, a usadila nás ve zvláštním rohu, abychom počítali jablka a pomeranče, které bude mít třída k obědu. Matka se za námi ve dveřích ohlédla a pak nepozorovaně vyklouzla ven. Sestra Immaculata svýma jemnýma bílýma rukama, projíždějícíma se našimi vlasy a hladícíma naše tváře, začala proměňovat třídu v náš nový domov, který byl daleko od toho skutečného. Ke konci dne se Savannah naučila nazpaměť abecedu. Já ji znal jen k písmeni D. Savannah odříkala abecedu třídě a sestra Immaculata, jako kouzelná, dobrá, nikým neoceňovaná učitelka, dala budoucí básnířce klíč k anglickému jazyku. Ve své první knize, v básni „Immaculata“, mluví Savannah o té to křehké, nervózní ženě, sešněrované v černé drapérii svého řádu, která dokázala vytvořit ze třídy kousek ráje. Později, když sestra Immaculata umírala v atlantské Mercy Hospital, přiletěla Savannah z New Yorku, četla jí tu báseň a celý poslední den života ji držela za ruku.

První den ve škole jsem už neplakal, dokud jsem nenašel ve svém chlebníku lísteček od matky. Sestra Immaculata mi ho přečetla. Bylo na něm: „Jsem na tebe tak pyšná, Tome. Miluji tě a tolik mi scházíš. Maminka.“ To je všechno. Tohle mi chtěla říct. A já plakal v náručí dobré jeptišky. A modlil jsem se, aby korejská válka trvala věčně.

V domě na Rosedale Road ležel papá John Stanopolous v zadní ložnici a dával si s umíráním načas. Když jsme byli v domě, nutila nás matka, abychom byli absolutně zticha a my jsme se naučili mluvit šeptem, bezhlesně se smát a když jsme se ocitli v místnosti poblíž dveří papá Johna, hráli jsme si tiše jako hmyz.

Každý den, když jsme se vrátili domů ze školy, jedli jsme sušenky a mléko v kuchyni a vyprávěli, co jsme se toho dne naučili. Savannah se vždycky dokázala naučit dvakrát tolik než Luke nebo já. Luke obvykle ze sebe vychrlil nejposlednější zvěrstva spáchaná ve jménu katolické výchovy hrůznou sestrou Irenou a má matka se, vystrašená a rozrušená, mračila nad jeho hroznými zkazkami. Pak nás tiše odvedla do ložnice a nechala nás půl hodiny si povídat s papá Johnem.

Papá John odpočíval s hlavou podepřenou třemi měkkými polštáři v pokoji, kde byla vždycky tma. Jeho tvář se v přítmí zhmotňovala a zpola stažené žaluzie rozdělovaly místnost na symetrické krokvice světla. Místnost voněla medicínou a doutníkovým kouřem.

Měl bledou, nemocnou pleť a jeho hrudník byl holý a bílý jako prasečí hřbet. Vedle na nočním stolku byly rozházené knihy a časopisy. Když jsme vešli, naklonil se a rozsvítil lampu. Drápali jsme se k němu na postel a pokrývali jsme mu krk a tvář polibky, i přes varování matky a babičky, abychom byli opatrní. Stály a shovívavě se na nás dívaly, ale papá John, jemuž oči svítily jako retrieverovi, je mávnutím ruky poslal pryč. Smál se, když jsme se přes něj plazili a lochtal nás v podpaží svým heroickým, stín vrhajícím nosem.

„Buďte opatrné, děti,“ volávala matka ze dveří. „Měl infarkt.“

„Nech je být, Lilo,“ říkal a mazlil se s námi.

„Ukaž nám niklák v nose, papá Johne,“ žadonila Savannah.

S několika magickými slovy v řečtině vytáhl nápadným trikem niklák z nosu a podal jí ho.

„Máš jich tam víc, papá Johne?“ vykřikl Luke a nakukoval do jeho temných prostorných nozder.

„Já nevím, Luku,“ řekl smutně papá John. „Dneska jsem se vysmrkal a nikláky lítaly po celém pokoji. Ale podívej tady. Něco mě lechtá v uších.“

Prohledávali jsme mu velké chlupaté uši a nic jsme nenašli. Opakoval řecká slovíčka, divadelně mával rukama, křičel „Presto“ a pak vytáhl dva nikláky zpoza svých tučných, naditých lalůčků a položil je do našich dychtivých rukou.

V noci, než jsme šli do postele, nám naše matka dovolila ještě jednou zajít do ložnice papá Johna. Čerstvě vykoupaní, čistí jako sníh, jsme se rozložili po jeho polštářích jako tři světlé satelity kolem nového Měsíce. Každý večer jsme mu střídavě zapalovali doutníky, které mu lékař zakázal kouřit. Papá John se natáhl, tvář orámovanou gloriolou voňavého kouře, a vyprávěl nám pohádky na dobrou noc.

„Mám jim vyprávět o tom, jak mě zajalo dvě stě Turků, Tolitho?“ zeptal se mé babičky, stojící u dveří.

„Ne, nestraš je, když jdou do postele,“ odpověděla.

„Prosím, vyprávěj o turech,“ prosil Luke.

„O Turcích,“ opravil ho papá John. „Ne o turech, Luku.“

„Jestli jim budeš vyprávět ten příběh, tak nezamhouří oko, papá Johne,“ řekla matka.

„Prosím, mami,“ řekla Savannah. „Nepůjdeme spát, když neuslyšíme o Turcích.“

Každou noc nás tento hubený, povadlý muž bral na podivuhodně neskutečné cesty kolem světa, kde se bránil nepřehledným, nepřátelským bataliónům útočících, věrolomných Turků. A každou noc jsme vymýšleli důmyslné způsoby, jak je odrazit a vrátit se bezpečně mezi bílé povlaky jeho postele, kde pomalu, bezbolestně a sám, bez pomoci Agamemnónových vojáků, umíral, obklopen ne Turky, ale třemi dětmi. Denně slábl, dokud se tyto příběhy nestaly pro něho tak důležité a potřebné jako byly pro nás. V té místnosti zapaloval ohně fantazie, aby se třpytivě rozhořely. Papá John nikdy neměl děti a tyto příběhy z něho zurčely jako veselé dravé bystřiny.

Za námi všechno sledovala a poslouchala naše matka s babičkou. Nevěděl jsem, kdo byl papá John, odkud přišel nebo jak byl s námi spojen a nikdo to nám, dětem, nevysvětlil. Nechali jsme mého dědečka v Colletonu a všichni jsme plakali, když jsme ho opouštěli. Matka a otec nám důrazně nařídili, že máme říkat babičce jejím křestním jménem a nikdy, za žádných okolností, nesmíme dát najevo, že je to otcova matka. Papá John byl možná nadaný vypravěč, ale neměl nic než mou babičku.

Večer, když jsme měli jít spát, jsme zažili ještě jednu pohádkovou situaci. Matka nás vedla z pokoje papá Johna do mdle osvětlené chodby, kolem dveří vedoucích do strašidelného suterénu, nahoru po točitých schodech do velké ložnice v druhém patře, kde jsme si udělali nový domov. Když foukal vítr, vznášející se větve dubů škrábaly na okenní tabule. Byly tu tři postele, jedna vedle druhé. Savannah měla tu prostřední a my jsme spali po jejím boku. Jediným světlem v pokoji byla malá lampička. Na tísnivě zkosené stěny jsme vrhali obrovské nelidské stíny.

Otec psal jednou týdně a než jsme šli spát, matka nám četla nám jeho dopisy. Psal strohým vojenským slohem, jako by to byl denní rozkaz. Popisoval nám každou událost, jako kdyby mluvil o posílce pro chleba nebo o tankování benzínu. „Letěl jsem tuhle s Billem Lundinem. Sledovali jsme četu našich skrčků, jak míří na vrcholek nějaké hory, když jsem nad nimi zahlíd‘ něco divnýho. Hlásil jsem rádiem Billovi: ‚Hej, Bille, vidíš, to co já?‘ Podívám se na něj a vidím, jak Bill napíná oči. A jasně, starouš Bill to taky vidí. Asi v půli cesty do kopce bylo tři sta severokorejských pěšáků, chystajících se přepadnout naše chudáky skrčky. Tak popadnu rádio a volám dolů těm skrčkům: ‚Hej, hoši, zaražte ten svůj malej výlet.‘ ‚Proč?‘ ptá se mě ten chlap. ‚Protože jdete přímo do náruče skoro polovině Severní Koreje,‘ říkám. Pochopil to. Bill a já jsme se rozhodli jít dolů a a zničit ty mandaríny. Šel jsem první a shodil jsem na jejich hlavy několik napalmových bonbónků. To samozřejmě upoutalo jejich pozornost. Viděl jsem, jak se třicet z nich snažilo smést plameny z těla, jako kdyby si čistili cupaninu z kabátu. Ale nešlo to. Pak Bill shodil pár vajec navíc a už se to točilo. Volal jsem zpátky na základnu a odtamtud nám na pomoc odstartovala celá letka. Honili jsme ten batalión tři dny. Nabrat palivo a na lov, pak palivo a znovu na lov. Chytili jsme, co z nich zbylo, když přecházeli řeku Naktong. Drapli jsme je odkryté. Zbarvili řeku do červena. Byla to sranda, ale nic to nepomohlo. Lidi se tady množí jako norkové a tam, odkud přicházejí, je jich mnohem víc. Řekni děckám, že je moc miluju. Řekni jim, ať se modlí za starýho tátu a dávají pozor na svou mámu.“

„Kdo je papá John, mami?“ zeptala se jednou večer Savannah matky.

„Je to Tolithin manžel. To přece víš,“ odpověděla.

„Ale co je náš? Je to náš dědeček?“

„Ne. Váš dědeček Amos žije v Colletonu. To víte.“

„Ale Tolitha je naše babička, ne?“

„Když jste tady, tak je to vaše sestřenice. Nechce, aby papá John věděl, že jste její vnoučata.“

„Ale je to tátova matka, ne?“

„Když jsme v tomhle domě, je to otcova sestřenice. Nechtějte, abych vám to vysvětlovala. Je to příliš složité. Sama tomu nerozumím.“

„Proč už není vdaná za dědečka Winga?“

„Už léta nejsou svoji. To pochopíte později. Neptejte se tolik. Nic vám do toho není. Papá John se k vám chová, jako byste byli jeho vnoučata, nebo ne?“

„Ano, mami,“ řekl Luke, „ale je to tvůj tatínek? Kde máš rodiče?“

„Zemřeli dávno předtím, než jste se narodili.“

„Jak se jmenovali?“ zeptal jsem se.

„Thomas a Helen Trentovi,“ odpověděla.

„Jak vypadali?“ zeptala se Savannah.

„Byli moc hezcí. Vypadali jako princ a princezna. Každý to říkal.“

„Byli bohatí?“

„Ano, před krizí. Ta je položila.“

„Máš nějaké jejich obrázky?“

„Ne. Všechny shořely při požáru našeho domu.“

„A ten je zabil?“

„Ano. Byl to hrozný požár,“ řekla matka bez emoce, s protaženou a bojácnou tváří. Moje matka krasavice. Moje matka, lhářka.

Jako děti jsme měli jedinou povinnost. V suterénu, v zaprášených zavařovacích sklenicích, měl papá John svého koníčka, sbírku černých vdov, které prodával po celém kraji učitelům biologie, entomologům, zoologickým zahradám a soukromým sběratelům. Dostali jsme za úkol starat se o ty malé zákeřné pavouky, plovoucí jako černé kameje ve sklenicích. Dvakrát do týdne jsme Savannah, Luke a já sešli do vlhkých temnot, rozsvítili jsme nahou holou žárovku a krmili ty němé tvory. Každý z nich, jak nás papá John ujistil, „nás mohl zabít rychleji než kámen“. Pomáhali jsme krmit drůbež, jen co jsme uměli chodit, ale tyto sestupy do suterénu vyžadovaly odvahu a vzrušený smysl pro povinnost, závazek, který v nás žádné kuře nikdy nevyvolalo. Když se přiblížila hodina krmení, shromáždili jsme se v ložnici papá Johna, naslouchali jsme jeho bedlivým instrukcím, pak jsme sestoupili po dřevěném schodišti, abychom se setkali s nepatrným ďábelským živým inventářem, sledujícím nás nehybně jako blížící se mouchy.

O sobotách jsme přenášeli sklenice s pavouky nahoru k papá Johnovi, aby je zkontroloval. Lněným hadrem je vyčistil od prachu. Díval se na pavouky s odstupem. Ptal se nás dopodrobna, co jim dáváme žrát. Počítal hruškovitě tvarované vaječné vaky a dělal si poznámky do malého notesu, kdykoliv objevil úrodu nových pavouků. Opatrně vyndal jednoho pavouka, nechal ho procházet se tam a zpátky po talíři a otáčel ho pinzetou, když se přiblížil k okraji. Ukazoval nám jemně vykreslené červené přesýpací hodiny na horní části těla samičky a říkal: „Tam. To je to, co hledáte. Ty přesýpací hodiny znamenají ‚Zabiju tě‘.“

„Proč sbíráš černé vdovy, papá Johne?“ zeptala se jednoho dne Savannah. „Proč nesbíráš zlaté rybky nebo něco hezkého?“

„Protože jsem byl prodavač bot, zlatíčko,“ odpověděl, „a zatraceně dobrý prodavač bot. Ale být prodavačem bot je ta nejobyčejnější věc na světě. Chtěl jsem dělat něco, co nikdo jiný nedělá. Něco zvláštního. Tak jsem se stal prodavačem bot, který chová ve sklepě černé vdovy. Vzbuzuje to pozornost.“

„Opravdu žerou své manžele?“ zeptal se Luke.

„Jsou to velmi kruté ženy,“ odpověděl papá John. „Sežerou je, hned jak se s nimi spáří.“

„Můžou tě zabít?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že dítě usmrtí docela lehce,“ řekl. „Nejsem si ale jistý, jestli dokážou zabít dospělého člověka. Chlápek, co mě přivedl k tomuhle koníčku, byl párkrát pokousaný. Říkal, že mu bylo tak špatně, že si myslel, že umře. Ale pořád chodil po světě.“

„Jak ho kously?“ zeptal jsem se.

„Černé vdovy jsou tak trochu stydlivé až do doby, kdy chrání svoje vajíčka. Pak jsou trochu agresivní. Ten chlápek si je rád nechával špacírovat po rukou,“ řekl papá John s úsměvem.

Savannah řekla: „Je mi špatně, jen když na to pomyslím.“

„Přesto vypěstoval pěkné pavouky,“ řekl papá John a prohlížel si své miláčky.

Péče o černé vdovy nás naučila trpělivosti a soustředění, tak vzácnému u malých dětí. Brali jsme své povinnosti vážně a studovali jsme životní cyklus pavouků s přehnaným fanatismem, zrozeným z péče o ta stvoření, jež nás mohla zabít. Moje životní láska k pavoukům a hmyzu začala tehdy, když jsem s nosem přitisknutým k zavařovacím sklenicím sledoval zdlouhavý a děsivý život černých vdov. Visely nehybně na natažených pavučinách, vysoukaných z jejich vnitřností. Houpaly se, černé a tiché, na nitkách svých životů tvarovaných sklenicí. Když se pohybovaly rychle, tak jen proto, aby zabily. Měsíce jsem se díval, jak samičky zabíjejí a požírají samečky. Splynuli jsme se životem pavouků a čas se sypal z červených přesýpacích hodin v lesknoucích se zákeřných pavučinách. Sledovali jsme, jak se z vaječných váčků líhnou noví pavouci, kteří se vzápětí rozlézali jako hnědá a oranžová semínka po sklenici. Náš strach se změnil v okouzlení a sympatii. V úsporných pohybech pavouků byla nesmírná krása, prolézali po pavučinách a ze zadečků se jim odvíjely krajky a hedvábí, byli jako artisté na vysoké hrazdě v tupláku georgijského vzduchu. Byli dobří v tom, co dělali, k čemu byli zrozeni.

Za domem se celou cestu k Braircliff Road táhl velký listnatý les, obehnaný nízkým kamenným plotem. Podél zídky byly na tisíc stop od sebe nápisy „Vstup zakázán“. Babička nám spikleneckým hlasem sdělila, že „na tom pozemku žijí moc bohatí lidé“ a že za žádných okolností nesmíme nikdy přelézt zídku a hrát si v tom zakázaném lese. Bydlela tam rodina Candlerových, dědici Coca Coly, a kdykoliv o nich babička mluvila, bylo to, jako kdyby popisovala kolejní sdružení nějakých puntičkářských peerů. Podle ní byli Candlerovi v Atlante nejblíže ke královské rodině a nedovolila nám znesvětit tu obezděnou šlechtu.

Ale my jsme se každý den po škole přibližovali k té zídce, za níž byla hluboká zelená, voňavá zakázaná říše, a cítili jsme vůni peněz, pronikající mezi stromy. Toužili jsme zahlédnout jediného člena té urozené a kouzelné rodiny. Ale byli jsme děti, a proto jsme brzy přelezli zídku, udělali jsme několik kradmých kroků od lesa a pak jsme utíkali zpátky do bezpečí kamenné zdi. Příště jsme udělali do lesů už deset kroků, než jsme ztratili nervy a vrátili se na náš vlastní dvůr. Pomalu jsme začali bourat mýtus zakázaného lesa. Brzy jsme ho znali celý a líp než nějaký Candler. Naučili jsme se poznávat jeho tajemství a hranice, schovávali jsme se v houštinách a stromech a cítili jsme, jak se v mladých srdcích, dost statečných ignorovat podivné zákony dospělých, vzmáhá prastaré vzrušení z neposlušnosti. Obklopeni stromy jsme prakem lovili veverky, sledovali jsme z korun vysokých stromů šťastné Candlerovic děti, vypadající vážně a znuděně, jak jedou na plnokrevnících drobným klusem po lesních cestách, a špehovali jsme zahradníka zúrodňujícího záhony azalek.

A jedné teplé listopadové noci jsme vyklouzli z horní ložnice, sešplhali jsme po obrovském dubu, který vládl naší čtvrtině domu, a prošli lesem cestou k samotnému Candlerovic sídlu. Leželi jsme na břiše, plazili jsme se k tomu zámožnému tudorovskému domu tlustou trávou a sledovali jsme stříbrným světlem francouzských dveří onu početnou rodinu u večeře. Sloužící vozili jídlo na zdobených vozíčcích. Candlerovi, vzpřímení a bledí, jedli jako při kostelní bohoslužbě, taková byla jejich vážnost, jejich klidné nábožné vzezření.

S úctou jsme se dívali na konzumované jídlo, na zář svícnů zvedajících se ze stolu jako beraní hlavy v plamenech, na něžné světlo lustrů, letargii a distinguovanou vznešenost boháčů. Ležíce na poli čerstvě pokosené trávy, účastnili jsme se každého detailu toho lhostejného, pomalu se rozvíjejícího obřadu. Nikdo z královské rodiny se neusmál ani nepromluvil, bohatí, jak jsme předpokládali, byli němí jako ryby. Sloužící se pohybovali ztuhle v livrejích podobných fráčkům tučňáků, jako figurky při rošádě. Neměli potuchy o naší přítomnosti, odměřovali krok, nalévali pití do zpola naplněných sklenic a pluli od okna k oknu jako obstaravatelé pohřbů. V tu chvíli, kdy jsme jakoby převlečeni za noční tvory vdechovali lahodné vůně jídel, nás tajemní Candlerové zasvěcovali do mimořádných obřadů a zvyků princů Coca Coly. Nevěděli, že my vlastníme jejich les.

Domu se říkalo Callanwolde.

V lesích Callanwoldu jsme našli vhodnou náhradu za ostrov, o nějž nás připravila korejská válka. Postavili jsme si skrýš v jednom z callanwoldských roztodivných dubů. Znovu jsme začali žít jako venkovské děti uprostřed největšího města Jihu. Za soumraku na nás volaly křepelky. Rodina šedých lišek žila pod vyvráceným topolem. Chodili jsme do lesa, abychom si zapamatovali, kdo jsme, odkud jsme přišli a kam se vrátíme. Pokaždé, když jsme přelezli zídku a vstoupili na ten zakázaný pozemek, proměnila se Atlanta pro nás v dokonalé město.

Až později jsem si uvědomil, že jsem Atlantu miloval, protože to bylo jediné místo na světě, kde jsem žil bez otce. Ale v dětství tohle město v mé představivosti potemnělo. Háje Callanwoldu se staly strašným místem. Tehdy vešel do našeho života obr a my jsme, přestože jsme se nebáli pavouků, dostali trpkou lekci, že se máme ještě hodně co učit a mít strach ze světa mužů.

Byl začátek března a svída krvavá právě začínala kvést. Celá země se třásla zeleným bujným rašením, přišly slunečně měkké dny a my jsme procházeli háji a hledali želvy. Savannah ho uviděla první. Ztuhla a ukázala mně něco před námi.

Stál vedle stromu pokrytého jedovatou škumpou a ulevoval si. Byl to ten největší, nejsilnější muž, jakého jsem kdy viděl, a že jsem předtím žil mezi muži s obrovskou silou, kteří pracovali v colletonských garnátových docích. Tenhle muž vyrůstal ze země jako nějaký fantastický, groteskní strom. Jeho tělo bylo silné, tlusté, báječné a kolosální. Oči měl modré a prázdné. Tvář mu pokrývaly zrzavé vousy, ale bylo v něm cosi divného. Byl to způsob, jakým se na nás díval, jinak, než jak si dospělí normálně prohlížejí děti. To nás varovalo. Všichni tři jsme v jeho zdánlivě klidném pohledu cítili hrozbu. Vypadalo to, jako by jeho oči ani nebyly lidské. Zapnul si kalhoty a otočil se k nám. Byl téměř sedm stop vysoký. Dali jsme se na útěk.

Doběhli jsme ke kamenné zídce, přelezli jsme si a s křikem jsme běželi na náš zadní dvůr. Když jsme doběhli k zadní verandě, zahlédli jsme ho, jak stojí na kraji lesa a sleduje nás. Zídka, kterou jsme museli přelézt, mu sahala stěží do pasu. Když matka slyšela naše výkřiky, vyšla ven ze dveří. Ukázali jsme na muže v lese.

„Co chcete, pane?“ zavolala a udělala k němu několik kroků.

Také zahlédla změnu v jeho tváři, vycítila v jeho očích něco démonického a bezmezného.

„Vás,“ řekl matce a hlas měl divně pronikavý na tak velkého muže. Nezdálo se, že by byl krutý, jednoduše vypadal nelidsky.

„Co?“ zeptala se matka, vystrašená jeho bezcitností

„Chci vás,“ řekl obr a udělal k ní první krok.

Běželi jsme do domu a zatímco matka zamykala dveře, zahlédl jsem ho, jak nakukuje dovnitř kuchyňským oknem. Nikdy jsem neviděl muže zírat na ženu s tak primitivním chtíčem, jako se ten cizinec díval na mou matku. Nikdy jsem se nedíval do očí, které příroda obdařila nenávistí k ženám.

Matka ho uviděla v okně, přiskočila a stáhla roletu.

„Vrátím se,“ řekl muž a zatímco matka telefonovala na policii, slyšeli jsme jeho smích.

Když hlídka dorazila, byl pryč. Policajti pročesávali lesy a jediné, co našli, byla naše skrýš a otisk boty, velikost devatenáct. Matka nám naplácala za to, že jsme vstoupili na callanwoldský pozemek.

Myslím, že jsme v hloubi dětské duše věřili, že jsme vyvolali obra z lesů, a on vystoupil z podzemní říše, aby upozornil na naši a neposlušnost, přišel jako nástroj boží spravedlnosti, aby nás potrestal za to, že jsme přelezli zídku a překročili zakázané hranice Callanwoldu. Znesvětili jsme zemi bohatých, mysleli jsme si, že Bůh seslal tohoto obra, aby nás potrestal.

Do Callanwoldu jsme už nikdy nevstoupili. Ale už odhalil závažnost našeho hříchu. Požadoval trest. Přinesl Callanwolde do našeho domova. Přišel jako inkvizitor a potrestal hříchy dětí rodiny Wingů zvráceným a jasným způsobem. Nepotrestal nás, hříšníky, za naše zločiny, protože dobře věděl, jak co nejhrůzněji potrestat děti. Když přišel, přišel si pro naši matku.

V tom domě nekonečných intrik přibylo další tajemství. Nemohli jsme papá Johnovi povědět o lesním vetřelci. „Má tak slabé srdce, miláčku,“ vysvětlila mi babička. Myslel jsem, že by se mu to mělo říct okamžitě, a ospravedlňoval jsem to tím, že kdyby se obr vrátil, potřebujeme na naší straně někoho takového, kdo dokázal zavraždit dvě stě Turků. Ale babička mě ujistila, že ona a moje matka jsou velké holky a umějí se o sebe postarat.

Během příštího týdne jsme byli bdělí a opatrní, ale dny plynuly bez nehody a atlantské ulice vybuchovaly bílým plápolem svídy krvavé. Včely bzučely v extázi z jetele a azalek. Hned ten týden napsala moje matka dědečkovi Wingovi dopis a sdělila mu přesné datum našeho příjezdu na ostrov, poté, co se můj otec vrátí do Států. Požádala ho, aby najal černošku, aby pro nás připravila dům. Šetrně se zmínila, že mu babička posílá milý pozdrav. Pak nechala každého z nás napsat na konec dopisu: „Miluji tě, dědečku“. Adresovala dopis k nám domů na ostrov, protože věděla, že dědeček naši schránku vybírá častěji než svou vlastní. Když jsme v pátek ráno odešli do školy, hodila dopis do schránky na Rosedale Road a zvedla červený kovový praporek, aby upozornila pošťáka. Až když jsme to léto dorazili na ostrov, dozvěděli jsme se, že dědeček ten dopis nikdy nedostal. Ten dopis nám byl doručen po více než deseti letech.

V neděli večer jsme seděli v obývacím pokoji. Matka s babičkou se usadily v hnědých polstrovaných křeslech a dívaly se na Show Eda Sullivana. Já jsem seděl na podlaze mezi matčinými koleny. Luke ležel na břiše, díval se na obrazovku a pokoušel se dokončit úkol z matematiky. Babička měla na klíně Savannah. Matka mi podala misku horké pražené kukuřice. Vzal jsem si plnou hrst a přitom mi upadly dvě zrna na koberec. Sebral jsem je a snědl. Pak jsem měl pocit, jako kdyby místnost ztuhla strachem, a Savannah řekla jediné elektrizující slovo „Callanwolde“.

Stál ve tmě na verandě a zíral na nás dovnitř skleněnými dveřmi. Nevím, jak dlouho nás pozoroval, ale jak jsme tam tak seděli, vypadal ve své nehybnosti jako kmen vinné révy. Upřeně se díval na matku. Vrátil se pro ni a jen pro ni. Pleť měl morbidně bledou, jakoby z alabastru a jeho tělo zaplnilo dveře jako sloup podpírající zříceninu.

Položil svou obrovskou ruku na kliku od dveří, násilím ji otočil a my jsme zaslechli skřípání kovu. Mezitím se matka zvedla a řekla babičce: „Jdi velmi pomalu do haly a zavolej policii, Tolitho.“

Matka šla ke dveřím a postavila se cizinci tváří v tvář.

„Co chcete?“ zeptala se.

„Lilu,“ odpověděl a moje matka, když uslyšela své jméno, v šoku o krok couvla. Jeho hlas byl drsný a velmi vysoký. Usmál se na ni příšerně a znovu otočil koulí.

Matka uviděla, jak mu narůstá obrovský odhalený penis, barvy prasečí kůže. Když to Savannah spatřila, vykřikla a já jsem zahlédl Luka, jak se zvedá z podlahy.

„Policie už jede,“ řekla moje matka.

Náhle ten muž prolomil celou tabuli skla ve dveřích a vrazil svou dlouhou ruku do díry. Sáhl po zámku na dveřích, pořezal se o sklo, až mu začalo krvácet zápěstí. Matka se natáhla po jeho ruce a pokoušela se ho zadržet, aby nemohl odemknout dveře. Krátce s ním zápasila, ale on ji uhodil hřbetem ruky přes prsa a srazil ji k zemi. Někde v dálce jsem slyšel, jak Savannah a Luke křičí, ale jejich hlasy zněly jako pod vodou, jako by byli hrozně daleko. Ztratil jsem v celém těle cit jako po novokainové injekci. Muž otočil klíčem v zámku a pak s ním kroutil a vydával hluboké zvířecí zvuky, zatímco Luke se k němu blížil a houpal v ruce krbovým pohrabáčem. Pak ho praštil přes zápěstí. Muž vykřikl bolestí a vytáhl ruku ze dveří. Pokoušel se ji znovu protáhnout rozbitým sklem, ale Luke na něho čekal a mával pohrabáčem tak mohutně, jak by to žádný sedmiletý kluk na světě nedokázal.

Něco jsem za sebou zaslechl. Byl to zvuk babiččiných pantofli šoupajících se po naleštěné podlaze chodby. Otočil jsem se a uviděl jsem ji za rohem s malým revolverem v ruce.

„Uhni, Luku,“ nařídila a Luke se vrhl k zemi.

Tolitha vystřelila na skleněné dveře.

Obr se rozběhl, když první výstřel provrtal tabuli skla blízko jeho hlavy. Běžel a penis se mu plácal o nohy. Zamířil do bezpečí callanwoldských hájů. V dálce na Ponce de Leon jsme uslyšeli ječení policejních sirén.

Moje babička vykřikla z verandy do tmy: „Já tě naučím, chtít šukat vesnickou holku.“

„Jak to mluvíš, Tolitho,“ řekla matka stále v šoku. „Jsou tu děti.“

„Děti právě viděly, jak se chlap s frantíkem v ruce snaží přefiknout jejich matku. Pár drsnějších výrazů jim neuškodí.“

Když bylo po všem, našla mě matka, jak jím popcorn a dívám se na Show Eda Sullivana, jako by se nic nestalo. Ale dva dny jsem nemohl mluvit. Během přepadení papá John spal a nevzbudil ho ani výstřel, ani příchod policie. Když se divil, proč mlčím, matka řekla: „Má zánět hrtanu“ a babička té lži přizvukovala. Jako jižanské ženy pokládaly za svou povinnost chránit své muže před nebezpečím a špatnými zprávami. Moje mlčení, moje patetická zamlklost v nich jen upevnila víru, že muži jsou křehcí a slabí.

Policie týden parkovala s hlídkovým autem na Rosedale Road. Detektivové v civilu kroužili kolem našeho domu několikrát za noc. Matka nemohla spát a my jsme ji občas přistihli, jak nad námi o půlnoci poletuje a posedle kontroluje a zkouší okna naší ložnice. Jednou jsem se vzbudil a uviděl ji, orámovanou měsíčním světlem, jak se dívá směrem ke callanwoldskému lesu. Jak tam tak stála a bedlivě hlídala osvětlený dvůr před nepřítelem, prvně jsem si s hrůzou a pocitem viny všiml měkké smyslné křivky jejího těla a obdivoval jsem se tvarům jejích plných prsů a úzkému pasu.

Slovo Callanwolde pro nás dostalo jiný smysl a následujíce sestřina příkladu, začali jsme mluvit o tom muži jako o Callanwoldovi. „Přišel včera v noci Callanwolde?“ ptávali jsme se u snídaně. „Chytila už policie Callanwolda, mami?“ vyptávali jsme se, když nám četla na dobrou noc. Stalo se to synonymem pro všechno zlé a nespravedlivé na světě. Když sestra Immaculata popisovala svým sladkým hlasem hrůzy pekla, pro mne a Savannah jako kdyby mluvila o Callanwoldovi. Když psal otec, že jeho letadlo bylo zasaženo střelbou z kulometu a on se musel probojovat zpátky na základnu, přestože ztrácel tah a výšku, zanechával za sebou černý kouř a obával se, že letadlo exploduje ve vzduchu, říkali jsme tomu hroznému letu Callanwolde. To slovo znamenalo určitou osobu, určité místo, ale i obecnou charakteristiku náhlého, strašného a nezvladatelného osudu.

Po dvou týdnech hlídkování policie matku ujistila, že se ten muž už nikdy nevrátí.

Vrátil se tu samou noc.

Ten večer zazvonil v domě telefon. Zase jsme se dívali na televizi a jedli popcorn. Matka zvedla v chodbě telefon a my jsme slyšeli, jak zdraví paní Fordhamovou, starou ženu ze sousedního domu. Pak jsem uviděl, jak zbledla, položila sluchátko na stůl a řekla vyschlým, neohebným hlasem: „Je na střeše.“

Pomalu jsme zvedli oči ke stropu a slyšeli slabé zvuky jeho kroků, jak se prochází po šindelích na střeše.

„Nechoďte nahoru,“ řekla matka. „Může být někde v domě.“

Zavolala policii.

Deset minut jsme poslouchali, jak se muž beze spěchu pohybuje po střeše. Vůbec se nepokusil vniknout oknem do horního patra. Jeho příchod neměl žádný jiný význam, než že nám chtěl znovu připomenout a vdechnout nám do srdce novou paniku. Pak se v dálce ve městě ozvalo ječení policejních sirén, vznášelo se nad Atlantou jako pláč spásných andělů. Slyšeli jsme, jak muž běží přes střechu a jak sestoupil do větví velkého dubu rostoucího vedle příjezdové cesty. Matka šla k řadě oken v hudebním salónku a viděla ho, jak skáče na zem. Zamával na ni a usmál se. Pak běžel lehkým, nerušeným krokem směrem k tmavému lesu za námi, ve kterém se ten zločinec zřejmě ukrýval.

Další den prošla policie se psy callanwoldským lesem, ale psi ztratili obrovu stopu někde poblíž Briarcliff Road.

Dva měsíce se neukázal.

Ale byl tu, i když tu nebyl. Zabydlil se v každém výklenku a skrytém koutě domu. Nemohli jsme otevřít žádné dveře, abychom neměli obavu, že za nimi bude čekat. Začali jsme se bát jeho nočních návštěv. Noci, kdy se neobjevil, byly duševně vyčerpávající stejně jako ty, kdy přišel. Stromy před domem ztratily svou zdravou rozkvetlou krásu a v našich očích dostávaly groteskní tvary. Háje Callanwoldu se v našich představách staly obrovou říší, jeho panstvím, nebezpečnou pustinou a krajem nepřekonatelné hrůzy. Jeho tvář se vznešeně odrážela v každém okně. Když jsme zavřeli oči, viděli jsme jeho obraz vyrytý v našem podvědomí jako obtisk tváře na šátku. Vražednýma očima rozbíjel naše sny. Hrůza poznamenala matčinu tvář, spala během dne a v noci se potulovala po domě a kontrolovala zámky.

S matčiným svolením jsme přestěhovali čtyřicet sklenic černých vdov ze suterénu a s nesmírně vážným soustředěním jsme je přenesli do naší ložnice v prvním patře. Když Callanwolde ohrožoval dům, nikdo z nás dětí nedokázal sestoupit do hrozivých hloubek suterénu. Suterén měl také dveře, které vedly ven, a policie mé babičce řekla, že je to pro kohokoliv ten nejjednodušší vstup do domu. Ulevilo se jí tak jako nám, když jsme sklenice s pavouky rozestavěli v dlouhých řadách na nepoužitých poličkách v koutě naší ložnice. Když Sacred Heart School pořádala Den zvířecích miláčků, každý z nás přinesl do školy jednu černou vdovu a společně jsme vyhráli cenu za chov nejneobvyklejšího domácího zvířete.

V noci, kdy lampy jasně svítily, vnitřek domu vypadal jako akvárium a my jsme pluli z místnosti do místnosti, cítili jsme, jak nás zpod temných dubů sledují Callanwoldovy oči. Měli jsme za to, že nás sleduje a odhaduje si nás, mysleli jsme si, že je všudypřítomný a že si jen dává na čas, že čeká na vhodnou chvíli, kdy na nás znovu zaútočí. Jak jsme pluli s elektrickým světelným obléhaným domem, čekali jsme v nabité, bezdeché atmosféře naší vlastní posedlosti. Policie náš dům kontrolovala dvakrát za noc. Prohledávali keře a stromy baterkami. Prošli háji. Odešli a noc patřila znovu jemu.

Ten rok Luke propadl ve druhé třídě, což ho ponížilo, ale Savannah a mně to udělalo velkou radost, protože jsme tak všichni tři mohli být, po návratu do Colletonu, v jedné třídě. Byl to ten rok, kdy jsem ztratil svůj první zub, rok, kdy jsme Savannah a já dostali spalničky, kdy tornádo zničilo tři domy v Druid Hills, ale v našich vzpomínkách, ve stínech našeho podvědomí, to byl rok Callanwoldu.

Stalo se to týden předtím, než se můj otec vrátil z Koreje. Všichni jsme odešli k papá Johnovi do pokoje políbit ho na dobrou noc. Byl vyčerpaný a zchřadlý a lékař mu zakázal vyprávět nám pohádky na dobrou noc, a tak jsme k němu začali mluvit šeptem. Byli jsme svědky jeho denního úbytku, unikání jeho ohnivé vitality a jak se nám stále vzdaloval, každý den nás naučil trochu víc o smrti. Jeho oči už obklopilo světlo. Moje babička začala po večerech těžce pít.

Matka se nyní cítila bezpečněji, když se blížil příjezd mého otce. Všichni jsme se dívali na otce jako na hrdinskou postavu, jako na spasitele, na bludného rytíře, který nás odnese z náruče zla a strachu z Callanwolda. Už jsem se nemodlil, aby otec zemřel. Modlil jsem se, aby byl u mě. Modlil jsem se, aby zachránil matku.

Tu noc, kdy nám četla kapitolu The Yearling, opíral silný vítr stromy o dům. Společně jsme odříkali modlitby a ona každého z nás políbila na dobrou noc. Zhasla světlo a ačkoliv jsme slyšeli její kroky sestupující z točitých schodů, její parfém se dále vznášel v temné ložnici. Usnul jsem, poslouchaje vítr ve stromech.

Za dvě hodiny jsem se vzbudil a uviděl jsem, jak se na mě oknem dívá jeho tvář. Položil si prst na rty a přikázal mi mlčet. Slyšel jsem, jak se nůž prořezává plátnem, jako když se trhá levné hedvábí. Nepohnul jsem se, ani nepromluvil. Ochrnující neproniknutelná hrůza mi pronikla do každé buňky v těle. Jeho oči mě zmrazily a já jsem ležel strnule jako pták, k němuž se blíží ploskorubec.

Pak se vzbudila Savannah a vykřikla.

Rozkopl nohou okno a sklo se s třeskotem sypalo.

Luke se skutálel z postele a volal na matku.

Já jsem se ani nepohnul. Savannah popadla z nočního stolku nůžky a když oknem pronikla velká ruka, vyrazila jimi a ostří mu zasekla do předloktí. Zavyl bolestí a vytáhl ruku. Pak začal kopat do okenního rámu a kusy dřeva a skla se odštípávaly a padaly do pokoje.

Jeho lví hlava nakoukla do ložnice. Krutě se usmál, když uviděl matku, stojící v chodbě a dívající se na něj.

Matka se třásla a prosila: „Prosím, jděte pryč. Prosím, jděte pryč.“

Savannah mu hodila do obličeje kartáč. Smál se. A znovu se zasmál, když viděl, jak se matka snaží ovládnout svůj třas.

Pak se mu nad hlavou rozbila o zeď první sklenice. Další sklenici hodil Luke Callanwoldovi přímo do obličeje. Minul, a tak se roztříštila o římsu.

Pak jeho hlava zmizela a my jsme viděli, jak oknem pomalu prolézá jeho noha, jak se pokouší zmenšit a protlačit se otvorem. Luke otevřel čtyři sklenice a vysypal mu je na nohavici. Savannah běžela ke knihovně a vrátila se s další sklenicí. Praštila s ní po postupující noze a sklenice se rozbila na podlaze. Matka volala na babičku. Druhá noha proklouzla oknem a muž se nahrbil, aby mohl vniknout do místnosti, když mu první černá vdova vstříkla svůj jed do krve. Co jsme si pak nejjasněji pamatovali, bylo jeho bolestné zavytí. Ve světle chodby jsme viděli, jak se ty obrovské nohy stahují zpátky, když se ve volných záhybech kalhot ocitla znepokojená malá kolonie pavouků. Cítil, jak po něm lezou, a nyní už zpanikařený se skutálel ze střechy, zraněný a bez špetky sebeovládání. Slyšeli jsme, jak jeho tělo padlo na zem venku pod oknem. Zmateně křičel, kutálel se po zemi, svýma ohromnýma rukama se mlátil do nohou a slabin. Pak vstával a díval se na mou matku, která ho sledovala z toho rozbitého okna, znovu vykřikl a rozeběhl se ke callanwoldskému lesu, jako by mu za patami hořelo.

Nikdy jsme nezjistili, kolik pavouků ho pokousalo. Příští den přišli psi a ztratili stopu u benzínové pumpy na Stillwood Avenue. Policie upozornila každou nemocnici, ale žádný sedm stop vysoký obr se zrzavými vousy, pokousaný černými vdovami se nikde neobjevil. Jeho zmizení mělo otevřený konec a bylo stejně záhadné jako jeho náhlé zjevení. Můj otec se vrátil následující víkend a ten samý den jsme odjeli na ostrov. Matka nám zakázala zmínit se otci jediným slovem o muži, který tak otřásl naším životem. Když jsme se ptali proč, vysvětlila nám, že se otec právě vrátil z války a má právo se vrátit do šťastné rodiny. Mnohem temněji pak nadhodila, že by si mohl otec myslet, že ona udělala něco, co přilákalo pozornost Callanwolda. Otec jí často říkal, že žádná žena nebyla znásilněna, aniž by si o to řekla. Toto nám naznačila a dodala, že je hodně věcí, kterým muži nemohou rozumět.

Luke, Savannah a já jsme se tři dny snažili pochytat rozuteklé pavouky. Našli jsme jich půl tuctu v ložnici, dva v mansardě a jednoho v jedné z mých tenisek. Nikdy potom už jsme v tom pokoji nespali. Poté, co jsme odjeli, babička stále nacházela černé vdovy na různých místech po domě. Když papá John zemřel, propustila je všechny do hlubokého callanwoldského lesa. Ona a ani nikdo z nás pak nikdy nezabil pavouka. Pavouk se stal prvním členem posvátných rodů naší rodinné kroniky.

O mnoho let později, když jsem procházel nějaké výstřižky ve veřejné knihovně v Atlantě, přišel jsem na fotografii a následující útržek zpráv: „Otis Miller, 31, byl minulou noc zatčen v Austellu, Georgii pro podezření, že znásilnil a zabil paní Bessie Furmanovou, místní učitelku nežijící se svým manželem.“

Nechal jsem si ten příběh okopírovat a napsal přes něj jediné slovo: „Callanwolde“.

6

Prošli jsme kolem pěkných palem a nafoukaných hotelových poslíčků ve foyeru hotelu Plaza, zamířili jsme do Dubového sálu a usadili jsme se u stolu v diskrétním rohu. Za pět minut se s chladnou povýšeností a naučenou lhostejností objevil číšník. Velkopansky přijal naše objednávky, jako kdyby nám dával možnosti uložit si akcie. Uvažoval jsem, jestli si nemám objednat sušené hovězí maso nebo nakládané prasečí rypáčky, ale nevypadal, že oplývá smyslem pro humor. Objednal jsem martini s ledem a trochou citrónu a byl jsem si jist, že mi místo toho přinese martini s kulatou drzou zelenou olivou. Slovo citrón je vždy v určitých drahých hotelích chápáno jako oliva. Doktorka Lowensteinová si dala sklenku Pouilly Fuissé.

Když nám číšník přinesl pití, vylovil jsem olivu z martini a dal ji do popelníku.

„Řekl jste s olivou,“ prohlásil číšník na odchodu.

„Vždycky se spletu,“ řekl jsem.

„Nejsou newyorští číšníci milí?“ zeptala se doktorka Lowensteinová.

„Myslím, že bych dal přednost nacistickým válečným zločincům, ale nejsem si tím jistý. Nikdy jsem žádného nepotkal.“ Zvedl jsem sklenici a řekl: „Připíjím na vás, na léčitelku duší. Můj Bože, doktorko, jak vydržíte být celý chmurný den s lidmi, co jsou ve srabu?“

Usrkla si vína a její rtěnka se obtiskla na sklo. „Vydržím, protože si vždycky myslím, že jim můžu pomoct.“

„Ale neskličuje vás to?“ zeptal jsem se. „Nezlomí vás to za čas?“

„Jejich problémy nejsou mými problémy. Mám dost svých vlastních starostí.“

Usmál jsem se: „Vsadím se, že pak máte svoje problémy docela ráda.“

„Tady to máte,“ řekla. „Vy si myslíte, že mě můžete zbavit mých starostí, a přitom máte dost svých vlastních. V mé profesi je to stejné. Když v šest hodin odejdu z ordinace, nechám všechno za sebou. Nemyslím na pacienty, které jsem ten den viděla. Naučila jsem se oddělit profesionální život od soukromého.“

„To zní tak chladně a nemilosrdně,“ řekl jsem. „Nemohl bych být psychiatr. Poslouchat ty příběhy celý den, celou noc bych z nich šílel.“

„Pak byste nemohl nikomu pomoct. Musíte získat určitý odstup, Tome. Určitě jste, v době svého učitelování, přišel do styku s citově labilními žáky.“

„Jo, jasně, doktorko,“ řekl jsem. Usrkl jsem martini a zamrkal, když jsem ochutnal slanou, pronikavou příchuť hnusné olivy. „A nesnášel jsem to. Snesu, když má dospělý problémy, ale ubíjí mě, když jde o dítě. Zažil jsem jednu holku. Byla v mé seniorské třídě angličtiny, ošklivá holka, ale s velkou duší. Strašně legrační. Měla hrozné známky a akné. Ale zdálo se, že ji chlapci mají rádi. Měla takové kouzlo, takovou neuvěřitelnou vitalitu. Jednou přišla do školy s rozbitým obličejem. Levé oko měla tak oteklé, až se zavíralo. A takhle naběhlý ret. Neřekla ani slovo, když si z ní ostatní začali utahovat. Jen si z toho dělala legraci. Zdržel jsem ji po hodině a zeptal jsem se, co se jí přihodilo. Jmenovala se Sue Ellen. Hned jak ostatní žáci odešli ze třídy, rozplakala se. Ji i její matku zmlátil vlastní otec. Řekla mi, že jindy je obvykle bil na místa, kde modřiny nebyly vidět. Ale ten večer ji řezal do obličeje. Tak to bylo, doktorko. Já, profesionál, jsem poslouchal, jak mi ta skvělá malá holka vypráví o tom, jak ji otec mlátí. Nejsem typ člověka, který si dokáže udržet profesionální odstup.“

„Co jste udělal?“ zeptala se.

„Nevím jistě, jestli to bylo pro Sue Ellen, její rodinu nebo mě to nejlepší, ale něco jsem přece udělal.“

„Doufám, že to nebylo nic ukvapeného.“

„Možná si to budete myslet,“ řekl jsem. „Víte, vzpomínka na tvář Sue Ellen mi celý den vrtala v hlavě. Ten večer po tréninku jsem zajel na Ostrov palem a našel jsem ten drobný malý dům, kde Sue Ellen žila, a zaklepal jsem na dveře. Otevřel její otec. Řekl jsem mu, že si s ním chci promluvit o Sue Ellen. A on mě poslal do prdele. Pak jsem někde v domě zaslechl, jak Sue Ellen pláče. Vrazil jsem dovnitř. Ležela na gauči. Zvedla hlavu a já viděl, že jí z nosu teče krev. Byla v rozpacích a řekla: ‚Ahoj, trenére Wingo, co vás přivádí do těchhle končin?‘“

„Myslím, že jste to měl řešit jinak,“ přerušila mě doktorka Lowensteinová. „Měl jste se spojit s příslušnými úřady.“

„Samozřejmě máte pravdu, doktorko. A proto jste také bohatá a vážená, zatímco já, když jdu do práce, tak si oblékám tričko.“

„Co se stalo potom?“

„Honil jsem ho po celém domě a kopal jsem do něj. Mlátil jsem s ním o zeď a hlavou jsem mu třískal o podlahu. Pak jsem jakoby ze sna uslyšel hlasy. Byla to Sue Ellen a povzbuzovala mě z plných plic. Druhý hlas patřil její matce, která křičela, abych přestal. Když bylo po všem, řekl jsem mu, že jestli se ještě někdy Sue Ellen dotkne, vrátím se a zabiju ho.“

„To je ta nejsurovější věc, jakou jsem kdy slyšela,“ řekla doktorka užasle.

„Beru si svou práci domů,“ odpověděl jsem a podíval se na svou sklenku. „Nikdy ji nemůžu nechat v kabinetu.“

„A přeci si myslím, že se dá reagovat mnohem rozumněji, než jak jste jednal vy. Jste vždycky tak přehnaně impulsivní?“

„Sue Ellen je mrtvá, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem a podíval jsem se do jejích tmavých hnědých očí.

„Jak zemřela?“

„Jako hodně jiných děvčat. Vybrala si manžela, jako byl její otec. Myslím, že ty dívky chápu. Začnou spojovat lásku s bolestí. Začnou vyhledávat muže, kteří jim budou ubližovat, a myslí si, že hledají lásku. Sue Ellen našla jednoho z těch ztroskotanců. Zabil ji při domácí hádce. Vzal na ni pušku.“

„To je hrozné,“ řekla doktorka Lowensteinová. „Ale vidíte, že váš zákrok nepřinesl vůbec nic dobrého. Násilí vás neosvobodí od vašich vlastních činů. To je ale děsný život. Jaká bezmocnost.“

„Dnes jsem chtěl vyprávět o Sue Ellen vaší přítelkyni Monique, protože jsem byl zvědavý na její reakci. Nikdy v životě jsem neviděl krásnější ženu, než je Monique, nikdy v životě. Vždycky jsem si myslel, že Sue Ellen měla tak hroznou smůlu právě proto, že nebyla hezká.“

„To není pravda, Tome, a vy to víte.“

„Nejsem si tím tak jistý, doktorko. Snažím se přijít na to, jak všechno funguje. Proč osud naděluje některým lidem ošklivost a neštěstí. Už jedno stačí, aby byl život pěkně těžký. Chtěl jsem od Monique slyšet její vlastní story a srovnat ji s příběhem Sue Ellen, abych se přesvědčil, jestli je opravdu tak zdrchaná, jak vypadá.“

„Bolest je pro Monique stejně reálná, jako byla pro Sue Ellen. Tím jsem si úplně jistá. Nikdo nemá patent na lidské utrpení. Lidé se zraňují různými způsoby a z různých příčin.“

„Byl bych mizerný cvokař.“

„Souhlasím. Myslím, že by z vás byl špatný psychiatr,“ odpověděla mi a po malé pauze pokračovala. „Co jste si z příběhu Sue Ellen vzal pro sebe, Tome? Co pro vás ta příhoda znamená?“

Chvíli jsem přemýšlel, pokusil jsem se z minulosti vydolovat tvář mrtvé dívky a nakonec jsem řekl: „Nic.“

„Vůbec nic?“ zeptala se překvapeně.

„Podívejte, doktorko. Léta jsem ve světle té události přemýšlel sám nad sebou. Říká to něco o mé povaze, o mém smyslu pro to, co je správné a co špatné…“

„Myslíte, že jste měl právo vstoupit do jejího domu a zbít jejího otce?“

„Ne. Ale také jsem nebyl tak úplně v neprávu.“

„To mi, prosím, vysvětlete.“

„Nevím, jestli to pochopíte. Ale když jsem byl malý kluk a otec ubližoval jednomu z nás nebo šel po mé matce, slíbil jsem si, že nikdy nedovolím, aby jakýkoliv muž uhodil ženu nebo dítě, pokud tomu budu moct zabránit. Proto jsem se mockrát zapletl do nepříjemných, dokonce příšerných situací. Na letišti jsem bránil otcům, aby bili své děti, pletl jsem se do hádek cizích manželů a ztloukl jsem tátu Sue Ellen. Něco se se mnou děje a neumím to vysvětlit. Ale myslím, že se měním.“

„Možná dospíváte.“

„Ne. Myslím, že už je mi to jedno.“

„Uhodil jste někdy svou ženu nebo děti?“ zeptala se s náhlým zápalem.

„Proč se na to ptáte, doktorko?“

„Protože násilníci jsou obvykle nejsurovější doma. Téměř vždycky jsou hrubí na bezbranné lidi.“

„A vy jste se rozhodla, že jsem surovec.“

„Právě jste mi popsal scénu, při níž jste jednal surově. Trénujete sport plný násilí.“

„Ne,“ řekl jsem a rozhoupal jsem zpola rozpuštěný led ve sklenici. „Nejsem schopný ublížit své ženě nebo dětem. Zapřísahal jsem se, že v ničem se nebudu podobat svému otci.“

„Funguje to?“

„Ne,“ usmál jsem se. „Jsem svému otci podobný skoro ve všem. Až na jednu věc. Chromozomy jsou hrozně silné.“

„Někdy se mi dost silné nezdají,“ řekla doktorka Lowensteinová, dopila víno a zamávala na číšníka. „Chcete další?“

„Jistě.“

Číšník přišel a stál nad námi. Sešpulil rty a tím nám naznačil, že je připraven.

„Rád bych martini s ledem a olivou,“ požádal jsem ho.

„Ještě jednou bílé víno,“ řekla doktorka Lowensteinová.

Vrátil se k nám od baru velmi rychle. Triumfálně jsem si povšiml stříbrně žluté citrónové kůry mezi kostkami ledu.

Doktorce Lowensteinové změkly rysy ve tvářích. Když zvedla skleničku s vínem a promluvila, uviděl jsem v jejích tmavých očích fialové skvrnky. „Dnes jsem mluvila s vaší matkou, Tome.“

Dal jsem si ruku před obličej, jako kdybych chtěl kýchnout. „Prosím vás, doktorko Lowensteinová, buďte milosrdná a nepřipomínejte mi, že mám matku. Právě ona je v tomhle pitvání mé rodiny hlavní osobou a uvidíte, že jediným jejím úkolem na zemi je šířit šílenství. Projde se v obchodě se zeleninou a když odejde, dokonce i růžičková kapusta má schizofrenii.“

„Vypadá báječně, když o ní mluvíte,“ řekla doktorka Lowensteinová.

„Jako malý kluk jsem si myslel, že je to ta nejbáječnější ženská na světě,“ připustil jsem. „Nejsem první syn, který se ve své matce úplně zmýlil.“

„Do telefonu byla velice milá a o vše se velice živě zajímala,“ řekla.

„To je jen maska,“ odpověděl jsem. „Vyčetla z nějaké učebnice, že matka má tradičně dát najevo zájem, když si její dcera podřeže žíly. Ten telefonát je jen výsledek studia a strategie, ne instinktu.“

Doktorka Lowensteinová si mě prohlédla vyrovnanýma, ale nerozluštitelnýma očima. „Řekla mi, že ji nenávidíte.“

„To není pravda,“ řekl jsem. „Jenom nevěřím všemu, co řekne. Léta jsem ji sledoval a její umění lhát mě absolutně ohromilo. Pořád si ale myslím, že to alespoň jednou v životě musí přepísknout a říct pravdu. Ale moje matka je lhářka první třídy s hroší kůží. Je to virtuoska drobných lží, stejně jako lží, které by dokázaly vyplenit celé národy.“

Doktorka Lowensteinová se usmála a prohlásila: „To je legrační. Vaše matka mi řekla, že právě vy mi pravděpodobně o ní povíte hodně lží.“

„Matka ví, že vám řeknu všechno, doktorko,“ odpověděl jsem. „Ví, že vám povím věci, které jsou pro Savannah příliš bolestné, než aby si je chtěla pamatovat, natož aby si je moje matka připustila.“

„Když mluvila o tom, co si o ní vy a Savannah myslíte, plakala do telefonu,“ řekla doktorka Lowensteinová. „Musím přiznat, že mne velice dojala, Tome.“

„Má matka umí brečet,“ varoval jsem ji, „jako krokodýl, který požírá na Nilu tlusté domorodce otloukající na břehu prádlo. Matčiny slzy jsou jednoduše zbraň, s níž v bitvě musíte počítat.“

„Je na své děti velice hrdá. Vyprávěla mi, jak je pyšná, že Savannah je básnířka.“

„Svěřila se vám, že o ní tři roky neslyšela?“

„Ne,“ odpověděla doktorka Lowensteinová, „nesvěřila. Ale řekla mi, že jste byl nejlepší středoškolský učitel angličtiny, jakého kdy kdo viděl. Že jeden z vašich týmů vyhrál mistrovství.“

„Jakmile vás matka začne chválit, musíte kolem ní kroužit a doufat, že postřehnete tu pravou chvíli, kdy se pokusí vrazit vám dýku do zad,“ řekl jsem a byl jsem šťastný, že je na světě martini a že ho můžu vypít. „A jistě hned, co vám vyprávěla tyhle báječné věci, doktorko, vám jedním dechem řekla o tom, že jsem měl nervový záchvat.“

„Ano,“ řekla doktorka Lowensteinová a podívala se na mě s úzkostlivou něžností. „Přesně takovou frázi použila.“

„Nervový záchvat,“ řekl jsem. „Vždy jsem měl rád tohle slovní spojení. Zní to tak rozumně a bezpečně.“

„Vůbec se nezmínila o Lukovi,“ řekla Lowensteinová.

„Samozřejmě že ne. Je to nevyslovitelné jméno. K jejímu mlčení na téma Luke se ještě dostaneme. V mém vyprávění, doktorko Lowensteinová, sledujte Luka pozorně. Když jsme vyrůstali, nikdo z nás netušil, že Luke je ten, kdo žije smysluplný život, ten, na kom záleží,“ řekl jsem, vyčerpaný diskusí o své matce.

„Ať už se stalo cokoliv, Tome,“ řekla měkce a její hlas byl lehce milostný, „vyšel jste z toho velice dobře.“

„Dlouhou dobu mě všichni v Jižní Karolíně litovali pro to, co se stalo mé rodině, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Nechtěl jsem vám povídat o svém vlastním zhroucení. Tuhle část příběhu jsem chtěl zatajit. To proto, že jsem se před vámi chtěl ukázat jako úplně nový člověk. Pokusil jsem se být okouzlující, moudrý a tajně jsem doufal, že pro vás budu trochu atraktivní.“

Její hlas ochladí, když odpověděla: „Proč toužíte být pro mě atraktivní, Tome? Nevím, jak byste tím pomohl sestře nebo sobě.“

„Nemáte se čeho lekat, doktorko Lowensteinová,“ povzdechl jsem si. „Neřekl jsem to příliš obratně. Ježíšmarjá, omlouvám se. Vidím, že jsem aktivoval každičký feministický varovný praporek ve vašem centrálním nervovém systému. Chtěl jsem se vám jen zalíbit, protože jste chytrá a krásná žena. Už dlouho jsem si nepřipadal atraktivní, doktorko Lowensteinová.“

Její tvář znovu změkla a ústa se jí uvolnila, když říkala: „Ani já ne, Tome.“

Podíval jsem se na ni a byl jsem ohromen, když jsem si uvědomil, jakou bolestnou pravdu říká. Za barem pod svítícími koktejlovými sklenicemi bylo velké zrcadlo a já jsem v něm viděl mdlý obraz nás dvou.

„Vidíte se v tom zrcadle, doktorko Lowensteinová?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ řekla a otočila se k baru.

„To není atraktivní tvář, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem a zvedal jsem se k odchodu. „Podle všech běžných měřítek je to tvář krásná a bylo mi potěšením se na ni několik posledních týdnů dívat.“

„Můj manžel si nemyslí, že jsem atraktivní,“ řekla. „Je od vás milé, že mi to říkáte.“

„Jestli si váš manžel myslí, že nejste atraktivní,“ řekl jsem, „je buď homosexuál nebo idiot. Vypadáte báječně, doktorko Lowensteinová, a myslím, že je nejvyšší čas, abyste se z toho začala nějak radovat. Můžu zítra ráno navštívit Savannah?“

„Změnil jste téma,“ řekla.

„Napadlo mě, že byste si mohla myslet, že flirtuju.“

„A flirtoval jste, Tome?“ zeptala se.

„Ne. Jen jsem o tom uvažoval, ale když se ženami flirtuju, smějí se a myslí si, že jsem směšný.“

„Někteří lékaři se domnívají, že by vaše návštěva mohla Savannah rozrušit,“ řekla.

„Asi mají pravdu,“ odpověděl jsem. „Pouhý pohled na mou tvář ji naplňuje bolestí. Stejně jako pohled na kteréhokoliv z Wingů.“

„Poslední dobou omezují dávky jejích léků,“ řekla. „Myslím, že halucinace jsou pod kontrolou, ale její úzkost se nedávno prohloubila. Proč s návštěvou ještě chvíli nepočkáte, Tome?“ řekla. „Promluvím si o tom s ošetřujícími lékaři.“

„Neřeknu jediné slovo, které by ji rozrušilo,“ sliboval jsem, „budu mluvit jen o věcech, ze kterých bude šťastná. Budu jí číst poezii.“

„Mluvila s vámi vůbec, Tome?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „S vámi mluví víc?“

„Je to pomalý proces,“ podotkla Lowensteinová. „Řekla mi, že nechce, abyste za ní chodil.“

„Takhle vám to řekla?“ zeptal jsem se.

„Přesně tak, Tome,“ řekla doktorka Lowensteinová. „Je mi to líto.“

Moje babička Tolitha Wingová teď právě umírá v charlestonském sanatoriu. Její rozum, jak říkají, trochu bloudí, ale ona má stále, i když vzácně, chvilky bezvadně jasné mysli, kdy člověk může letmo zahlédnout její probleskující silnou osobnost, kterou jen postupující věk zakryl rubášem senility. Vlásečnice jejího mozku zřejmě pomalu usychají, tak jako přítoky ohrožené řeky. Čas už pro ni neznamená to, co pro nás, už ho neměří na hodiny a dny. Čas je řeka, kterou ona teď prochází od pramene k ústí. Jsou chvíle, kdy je z ní dítě, které žebrá na matce novou panenku. Jindy je z ní zahradník, který se stará o své jiřinky, nebo babička, která si stěžuje, že ji vnoučata nikdy nepřijdou navštívit. Při několika návštěvách si mě spletla se svým manželem, se svou nejlepší kamarádkou, s mým otcem nebo rhodéským farmářem Filipem, což byl zřejmě její milenec. Nevím, do jaké části její řeky vstoupím, když se přibližuji k jejímu kolečkovému křeslu. Když jsem ji posledně viděl, zvedla ke mě ruce a chvějícím se hlasem řekla: „Ach, tatínku. Ach, tatínku. Přišel jsi mě obejmout?“ Posadil jsem si ji opatrně na klín, a jak si mi položila hlavu na prsa a plakala jako osmileté děvčátko konejšené už čtyřicet let mrtvým otcem, ucítil jsem děsivou křehkost jejích kostí. Nyní váží osmdesát pět liber. Nakonec zemře tak jako všichni staří lidé v Americe… na ponížení, bezuzdnost, nudu a opuštěnost.

Jsou chvíle, kdy mě pozná, kdy je její hlava jasná a hravá, a pak se celý den smějeme a vzpomínáme. Když se ale zvednu k odchodu, v očích má strach a zradu. Vezme mou ruku a sevře ji silným stiskem svých žilnatých prstů a prosí: „Vezmi mě s sebou domů, Tome. Nechci zemřít mezi cizími lidmi. Prosím, Tome. Vím, že alespoň to chápeš.“ Moje návštěvy ji pokaždé trochu víc přiblíží smrti. Láme mi srdce. Miluju ji tak, jako nikoho na světě, a přeci nedovolím, aby se mnou žila. Chybí mi odvaha ji krmit, uklízet po ní, mírnit její bolest, zaútočit na bezedné hloubky její samoty, jejího vyhnanství. Protože jsem Američan, nechám ji zemřít postupně, izolovanou a opuštěnou vlastní rodinou. Často mě žádá, abych ji zabil a udělal to jako laskavost a čin milosrdenství. Těžko sbírám odvahu ji jen navštívit. Hodně času jsem strávil v recepci jejího sanatoria hádkami s doktory a sestrami, křičel jsem na ně a vysvětloval jsem jim, že mezi nimi žije mimořádná žena, žena, která si zaslouží jejich zájem a něžnost. Stěžoval jsem si na jejich chlad a neprofesionálnost. Prohlašoval jsem, že zacházejí se starými lidmi jako se zdechlinami na ocelových masných hácích v mrazáku. Pracuje tam jedna sestra, padesátiletá černoška Wilhelmina Jonesová a přijímá hlavní nápor mých frustrovaných tirád. Jednou mi řekla: „Jestli je to tak neobyčejná žena, pane Wingo, proč ji její rodina dala shnít sem do týhle díry? Tolitha není kus masa a my s ní tak nejednáme. Chudák babi prostě zestárla a nepřišla sem sama od sebe. Zavlekl jste ji sem vy, proti její vůli.“

Wilhelmina Jonesová má u mě bod. Já jsem architekt babiččiných posledních dní na zemi, ale protože na to nemám nervy a dost milosrdenství, jsou ty dny bídné, nesnesitelné a zoufalé. Kdykoliv ji políbím, moje polibky maskují lest zrádce. Když jsem ji přivezl do sanatoria, řekl jsem jí, že se chystáme na dlouhou projížďku. Nelhal jsem… jízda ještě neskončila.

Když ke konci roku 1951 zemřel papá John Stanopolous, Tolitha ho řádně pohřbila na Oak Lawn Cemetery v Atlantě, prodala dům na Rosedale Road a vydala se na rozhazovačné cesty, na kterých během tří let třikrát objela svět. Svůj smutek nad ztrátou papá Johna spojovala s městem Atlantou tak hluboce, že se tam už nikdy nevrátila ani na návštěvu. Byla typ ženy, která instinktivně cítila, že se mimořádné štěstí nemůže opakovat, věděla, jak pořádně zavřít dveře za minulostí.

Tolitha cestovala lodí, vždy v první třídě, a v těch letech putování bez jakýchkoli závazků dokázala navštívit čtyřicet sedm zemí. Posílala stovky pohlednic, jež nám přibližovaly její cesty. Byly napsané stěží čitelným škrabopisem a staly se prvními cestopisy, jaké kdo kdy z nás četl. Ony lístky měly v pravém horním rohu ty nejzářivější, nejbáječnější známky, miniaturní akvarely a krajinky z neznámých končin, nebo skvělé repliky prvotřídního evropského umění. Africké národy jimi oslavovaly báječné slunce nad dešťovými pralesy a velkomyslnost savan, jejich známky zpívaly o zářivě lesklém ovoci, o papoušcích, pyšnících se svým peřím a škaredými divokými duhovými zobáky v mangovnících a na mandrilách, o slonech brodících se hlubokými řekami a o procesích gazel přecházejících pláně pod Kilimandžárem. Aniž si to babička uvědomovala, proměnila nás ve vášnivé filatelisty tím, že jsme se snažili dešifrovat ty spěšné cestopisné fejetony, psané za bouří v těch nejnesmyslnějších zeměpisných šířkách, kudy plula mořskými proudy světa. Kdykoliv psala dopis, přiložila hrst mincí ze všech zemí, jež navštívila. Tyto pevné a exotické mince nám přiblížily nicotné radosti numismatiků. Schovávali jsme je ve sklenici od grapefruitové želatiny. Někdy jsme je rozložili na stůl v jídelně a pak jsme pokládali každou minci na příslušnou zemi na mapě, kterou můj otec přinesl, abychom viděli, jak Tolitha poletuje světem. Světle žlutou voskovkou jsme vždycky na mapě vybarvili každou zemi, do níž babička jednou vkročila. Plynně jsme odříkávali záhadná místní jména: Zanzibar, Belgické Kongo, Mosambik, Singapúr, Goa, Kambodža. Tato jména chutnala jako kouř, zněla jako ozvěna primitivních, cizích zvonů. Jako děti jsme pokládali Tolithu za statečnou, marnotratnou a úspěšnou ženu. Ten den, kdy nás, Savannah, Luka a mě, biřmoval charlestonský biskup, vrazil na pláních Keni do babiččina džípu bílý nosorožec. V tom týdnu, kdy jsme šli do třetí třídy, psala Tolitha o tom, jak v Saudské Arábii ukamenovali cizoložnici. Ohromně riskovala a pak o všem psala s osvěžujícími detaily. Daleko na Amazonce pozorovala, jak hejno piraní v několika hrůzyplných minutách sežralo tapíra, až zbyla jen kostra. Jeho řev se odrážel od stěn neproniknutelné džungle, dokud se ryby nedostaly k jeho jazyku. V jedné z těch mrazivých, znamenitých poznámek oživujících její prózu tím více, čím bylo její oko na cestách kolem světa zkušenější, podotkla, že ten jazyk byl pro ryby jako zákusek. Z Folies-Bergère napsala, že na pódiu viděla víc cecků než na mléčné farmě. Z Říma jsme od ní dostali pohlednici zobrazující děsivé řady mnišských lebek narovnaných na hromadu jako dělostřelecké koule v bočním oltáři Kapucínských katakomb. Poslala nám krabice mořských mušlí nasbíraných na Východoafrickém pobřeží, scvrklou hlavu, kterou v Brazílii koupila „za hubičku“ od napraveného lovce lebek se zkaženými zuby. Jednou o vánocích mému otci koupila nasolený jazyk buvola indického. Koupila a poslala flétnu, jakou používají zaříkávači hadů, kus opravdového Ježíšova kříže od jednookého Araba, velbloudí zub, tesáky jedovatých jihoamerických hadů a bederní pokrývku, kterou strhla přímo z pohlaví jednoho divocha (tu má matka okamžitě spálila s vysvětlením, že v Jižní Karolíně máme tak dost bacilů, natož abychom se museli trápit s africkými). Tolitha měla dětskou radost ze všeho fantastického, neskutečného a absolutně jedinečného.

Chvástala se, že v jednadvaceti zemích dostala průjem. Počet průjmů pokládala za určitý odznak zásluh cestovatele, jenž neváhal vyměnit malebné stojaté vody za divočejší bystřiny světa. V Sýrii snědla misku plnou ovčích očí a jak hlásila, chutnaly přesně tak, jak by člověk očekával, že ovčí oči budou chutnat. Byla spíš dobrodruh než znalec, ale vedla si o své stravě pečlivé zápisky. V různých částech světa večeřela kajmaní ocas, jedovaté maso nafukovací ryby (po něm jí znecitlivěly prsty), žraločí filé, pštrosí vejce, sarančata posypaná čokoládou, mladé úhoře naložené v slané vodě (léta jsem myslel, že jedla tchoře), antilopí játra, kozlí varlata a vařeného hroznýše. Po pohledu na její stravu se člověk nedivil, že měla stále se vracející průjmy, jen se podivoval, že rovnou při každém jídle nezvracela.

Tři dlouhé roky nepřetržitě cestovala, objevovala neobvyklé věci na neobvyklých místech, studovala samu sebe v textu a poznámkách svých cestopisů. Později se přiznala, že si chtěla udělat zásobu báječných vzpomínek na stáří, o němž věděla, že se rychle přibližuje. Proměnila se v úplně jinou ženu a cestovala, aby žasla. Nechtěně se stala prvním filozofem cestování v naší rodině. Na svém putování poznala, že se může poučit i z krajností. Ctila určité meze, ale divokost jejího cestování to všechno změnila. V roce 1954, o letním slunovratu, vedla skupina přívětivých Šerpů mou babičku na dvoutýdenní cestu Himalájemi, kde se jednoho rána za úsvitu dívala, jak slunce odhaluje sněžné stěny Mount Everestu. O měsíc později pozorovala pohyb mořských hadů v jižním Čínském moři, ale to už byla na cestě domů.

Dorazila do Colletonu tak nějak vyčerpaná a zmořená. A také se vrátila do našeho města bez vindry v kapse. Moje matka nahlas posedle počítala ztracené jmění a sténala, že Tolitha utratila víc než sto tisíc dolarů. Ale pokud se jí podařilo předtím překvapit svou rodinu a město tím, že uspokojila nějaký vrozený chtíč po cestování, zcela je všechny šokovala, když se rozhodla v Colletonu usadit. Aniž to kdo z nás věděl, obnovila diplomatické styky s naším dědečkem, znovu mezi nimi vzplálo zalíbení nebo přátelství, které kdysi uhasila krize, a ze svých putování psala dědečkovi okouzlující, sesterské dopisy. Ať už z taktu nebo smyslu pro intimitu se nikdy o těch dopisech nikomu nezmínila a můj dědeček Wingo byl jediný ve městě, koho neohromilo, když se babička, po více než dvacetileté absenci, vrátila zpátky do Colletonu, zamířila přímo do jeho domu na Barnwell Street, který opustila tak dávno, vybalila si oblečení a dala je do té samé skříně a prádelníku. „I mořští ptáci musí někdy někde odpočívat,“ bylo to jediné, co řekla na vysvětlenou. Do Colletonu s sebou přivezla deset kufrů plných nejbáječnějších a naprosto neužitečných exotických věcí a její dům byl zaplaven množstvím excentrických suvenýrů z různých zemí světa, které uchvátily její fantazii. Dědečkův stoprocentně jižanský obývací pokoj naplnily africké masky a umělecké předměty, keramičtí sloni z Thajska a cetky z každého bazaru, který se jí podařilo v Asii vyplenit. Každý kus měl svůj příběh, svou zemi, svou dobrodružnou historii, a stačilo, aby se jen rozhlédla po pokoji a mohla znovu kráčet po svých stopách. Objevili jsme její tajemství – jakmile cestujete, cesta nikdy nekončí, ale přehrává se znovu a znovu v těch nejtišších komnatách mysli a ta se nemůže od putování nikdy odtrhnout.

Rodina se znovu stmelila, když bylo otci čtyřiatřicet let.

Matka měla ukrutnou radost, když mohla babičku pomlouvat. Neexistovala žena, kterou by nepovažovala za rivala, a když se babička vrátila ze svého skotačení po kontinentech, matka otevřela stavidla své škrobené a pokrytecké výmluvnosti. „Nechápu, jak mohla matka během krize opustit své děti,“ supěla v soukromí. „Chlapi opouštějí svou rodinu pořád, ale matka nikdy. Opravdová matka. Vaše babička spáchala zločin proti přírodě, proti všem přírodním zákonům, a nikdy jsem neslyšela, že by se o tom jen zmínila nebo třeba padla na kolena a prosila za opuštění. A myslím si, že vašemu otci ublížila. Nemyslete si, že ho to nepoznamenalo. Všechny jeho problémy začaly ten den, kdy se vzbudil a zjistil, že už nemá mámu, která by ho krmila a starala se o něj. Proto je duševně nemocný. Proto se někdy chová jako zvíře. Tolitha odešla a vlastní pošetilostí promrhala celé jmění, místo aby je uspořila. Vrátila se bez desetníku v kapse. Kdybych byla Amosem, vykopla bych ji na dlažbu. Ale muži jsou sentimentálnější než ženy. Pamatujte si, co vám říkám.“

S těmito pochybnostmi se svěřovala jen svým dětem. Když byla s Tolithou, chválila její nezávislost, odvahu a její naprostou lhostejnost k tomu, co se o ní říká ve městě. Tolitha kašlala na veřejný názor Colletonu. Byla jedinou rozvedenou ženou, kterou jsem v dětství znal. V mnoha směrech byla první moderní ženou v Colletonu a pro své činy nepotřebovala omluvu ani zdůvodnění. Když se vrátila, objevily se pověsti o jejích manželstvích, která uzavřela na svých cestách, o vztazích k osamělým mužům, o všech jejích aférách, ať už vznikly z její pohodlnosti nebo skutečně z lásky. Ale Tolitha to nekomentovala. Jednoduše se vrátila do dědečkova domu a začala s ním znovu žít jako jeho žena. Dědeček Amos ji sice pořád nudil svým náboženským zanícením, ale bylo mezi nimi něco nevýslovného, něco domáckého, něco přátelského. Dědeček byl potěšen, že ji má zpátky. Nikdy se nepodíval na jinou ženu. Byl jedním z těch vzácných mužů, schopných milovat jen jednu ženu v životě. Myslím, že moje babička by se dokázala zamilovat do stovky mužů. Když jsem trochu vyrostl a poznal jsem ji, uvědomil jsem si, že to tak je. Pro muže byla neodolatelná a pro každou ženu, která jí přešla přes cestu, představovala hrozbu. Její půvab byl nekonvenční, nedefinovatelný a originální.

Teď si myslím, že přišla zpátky, protože udělala všechno, co chtěla. Také věřím, že se vrátila proto, aby zachránila svá vnoučata před zuřivostí svého syna a citovým chladem své snachy. Nicméně byla naším hlasem, svědomím, odvolacím soudem, pod jehož ochranu jsme se mohli uchýlit během rodinných krizí. Znala povahu hříchu a věděla, že jeho nejvrtkavější podoba je, když hříšník svůj vlastní prohřešek nepozná. Jako mnoho mužů a žen, kteří způsobili nenahraditelné škody při výchově vlastních dětí, vykoupila se tím, že se stala bezvadnou babičkou. Nikdy nás nepeskovala, neukázňovala, neodsuzovala ani ničím nepodmiňovala svou lásku. Jednoduše nás ve všem zbožňovala, i když postupně odhalovala naše nedostatky, a získávala si tak naši dětskou náklonnost. Z vlastních chyb si vytvořila systém ryzích morálních pravidel, v nichž láska nebyla družička zoufalství, láska nemusela zranit. Za pomoci takové mocné zbraně se tiše vrátila do života, který opustila. Kdykoliv nás otec bil, matka říkala: ‚Dělá to jen proto, že vás miluje.‘ Kdykoliv po nás matka hodila kartáčem na vlasy, koštětem, ohnala se rukama, udělala to ve jménu lásky. Taková láska, jakou jsme znali my, se vznášela pod zvláštním znamením Marsu, pod roztřepaným uprchlíkem z nějakého špatného a poničeného zvěrokruhu. Ale moje babička přinesla zpátky ze svých cest revoluční doktrínu: Láska nemá zbraně, nemá pěsti, láska nezraňuje, nehmoždí, ani nebije do krve. Nejdříve jsme se my tři odtahovali, když se nás snažila obejmout, vzít nás na klín. Tolitha nás hladila po vlasech a po tvářích. Líbala nás, dokud jsme nevrněli jako kočky. Chválila nás ve vlastních písních. Říkala nám, že jsme krásní. Říkala, že jsme výjimeční a že dokážeme velké věci.

Její návrat posílil už tak hrozivý wingovský matriarchát. Rod Wingů produkoval silné muže, ale žádný z nich se nehodil k wingovským ženám. V jejich očích jste mohli vystopovat chladnou tyranskou domýšlivost, despotický ocelový lesk. Když se Tolitha vrátila, měření sil začalo a neskončilo, dokud jsme ji matka a já o pětadvacet let později neodvezli do sanatoria v Charlestonu.

Muž, k němuž se vrátila, Amos Wingo, byl jedním z největších podivínů, jaké jsem kdy potkal, ale určitě byl jedním z nejlepších. Jakákoliv studie mého dědečka se stává meditací o svatosti. Jeho celý život byl dlouhý oslavný hymnus Páně, jedna dlouhá nudná óda. Modlitba byla jeho jediným koníčkem, skvělý Bůh, svatá Trojice, byl jeho jediným zájmem. Abyste mohli dobře posoudit babiččinu divočejší, světštější biografii, musíte pochopit, že nemohla žít s mužem zavázaným svátosti. Svatí jsou báječní dědečkové, ale mizerní manželé. Po létech babička prozradila, že když se s ní Amos miloval, tak jak se v ní kroutil, neustále sténal: „Děkuji ti, Ježíši. Děkuji ti Ježíši.“ Prohlásila, že to odvádělo její mysl od toho, co dělala, když měla toho Ježíše pod peřinou.

Když jsme byli hodně malí, dědeček se s námi procházel po Melrosu dolů k molu a vyprávěl nám příběh svého duchovního života. Nepřekvapilo mé ani trošku, když nám dědeček Wingo odhalil tajemství: Jak si máčel své dlouhé, hubené nohy v řece Colleton, Bůh sám se zjevil mladému Amosu Wingovi a nařídil mu žít život podle Písma. Bůh často poctíval mého dědečka během jeho dlouhého života nečekanými upovídanými návštěvami. Amos psal dlouhé dopisy vydavateli Colleton Gazette a přesně do detailu popisoval, kde ke zjevení došlo, a slovo za slovem vykládal, co přesně měl Stvořitel na mysli. Z těch dopisů (Savannah je pečlivě uchovala) jste mohli usoudit, že Bůh neumí dobře pravopis a gramatiku a má jasně patrnou zálibu v jižanském nářečí. „Bůh mluví jako venkovský balík,“ řekl Luke poté, co si přečetl jednu z těch epištol. Bůh vlastně mluvil hlasem neobyčejně podobným hlasu mého dědečka. Tyto nesouvislé dopisy určené spoluobčanům byly jak kletbou, tak tajemnou slávou mého dětství. Amos sám připustil, že je těžké vést normální život, když vás Bůh neustále vyrušuje okázalými a zdlouhavými rozhovory.

Savannah se první zeptala: „Jak vypadá Bůh, dědečku?“

„No, Savannah,“ odpověděl dědeček, „je to správně vypadající kámoš. Vždycky je kolem něj hodně světla, takže ho nevidím moc dobře, ale jeho rysy jsou pravidelné, vlasy má tmavší, než bys mohla předpokládat. Má je nějak dlouhé a já jsem si myslel, že bych ho možná měl požádat, aby se dal ostříhat. Přistřihnout po stranách.“

Savannah byla první, kdo řekl nahlas, že dědeček Wingo je blázen.

Ale byla to sladká, nekomplikovaná bláznivost, jestli vůbec byla. Během rostoucí krize se mu Bůh zjevoval každý den a jeho rodina musela žít jen z toho, co ulovila z řeky. Nechal holičského řemesla a přestal prodávat bible, protože věřil, že krize je nebeským znamením, že druhý příchod Krista se blíží. Začal kázat na rozích ulic, vykřikoval bizarní žalmy víry a zatracení na kohokoliv, kdo byl na doslech, někdy mluvil děsivým, tajemným, neznámým jazykem, který jako by odrážel nějakou mučivou epilepsii duše.

Dědeček Wingo byl také něco jako poutník, „měl cikánskou krev“, říkávala babička, ale myslela to ironicky, protože cítila, že Amos nedává do svých cest moc představivosti. Jen rád cestoval a nezáleželo mu moc na tom kam. Volání dálek ho zaskočilo vždycky bez varování, pak hned opustil Colleton a pěšky se celé měsíce hnal Jihem, prodával bible a stříhal vlasy. I když odpočíval, rozptylovala ho bláznivá manýra – jeho pravá noha se třásla, škubala se, jako by pod kolenem měl motor. Ta jeho vibrující noha nám vždycky připomínala, že druhý den může být pryč, zamíří třeba na Floridu nebo na západ k Mississippi, aby šířil slovo Boží a prášil zásyp na čerstvě oholené krky. Vkládal Boží slovo jako pyl na tyčinky a pestíky do každé lidské duše, kterou osud zavál do jeho potulné fary.

Po zapadlých cestách selského Jihu nesl jeden kufr naplněný oblečením a holicím náčiním a druhý, větší, přetékající biblemi všech tvarů a velikostí. Nejlevnější bible byly malé jako dětské boty, černé, a pro běžnou potřebu. Ale jejich písmo bylo tak drobné, že mohlo způsobit krátkozrakost, když je člověk četl moc často ve špatném světle. Považoval proto za svou povinnost dodávat lepší vydání. Cadillakem mezi biblemi byla mléčně zbarvená bible Naugahyde se zlatými střapci jako záložkami, přepychové ilustrovaná biblickými obrazy „velkých mistrů“. Ale korunou slávy tohoto zářícího vydání byla slova Ježíše Nazaretského vytištěná sytě červenou barvou. Nejdražší bible si kupovaly nejchudší rodiny, protože je mohly mít na velkomyslné splátky. Při dědečkově pouti se chudí křesťané často museli rozhodnout, zda zaplatit měsíční splátky za koženou bílou bibli nebo koupit jídlo na rodinný stůl. Když si vzpomenu na dědečkovu oddanost Bohu, musel to být výběr velmi obtížný. Dluh pokládal dědeček za mrzký hřích, ale nikdy se nesnížil k tomu, aby si bibli vzal zpátky, jakmile do jejího středu napsal rodokmen. Věřil, že žádná rodina se nemůže cítit bezpečně a pokládat se za skutečně americkou rodinu, dokud všichni její členové nejsou vepsáni do pořádného Písma svatého, z něhož promlouvá Ježíš sytou červení. Ačkoliv to někdy zkomplikovalo jeho vztah se společností, která ho biblemi zásobovala, odmítal vzít zpět slovo boží z domu chudáka. Společnost pak musela posílat v dědečkových stopách jiné muže, aby bible vyměnili nebo vybrali dlužné peníze. Ale dědeček Wingo prodal víc bílých biblí než kdejaký jiný cesťák a ne že by na tom nevydělal opravdové peníze.

Jako prodavač biblí se stal můj dědeček něčím jako legendou na maloměstském Jihu. Dorazil do mlynářské vesnice nebo do města na křižovatce cest a začal chodit od dveří ke dveřím. Když rodina bibli nepotřebovala, pak určitě někdo potřeboval ostříhat. Dědeček ostříhal celou rodinu za jednotnou cenu. Rád cítil lidské vlasy mezi prsty, ale měl také zalíbení v holohlavých mužích. Jak česal a stříhal vlasy kroutících se chlapců a děvčat, mluvil nad skřípáním břitvy a hutnými mraky zásypu o životě Krista. Když šel do důchodu, společnost mu darovala sadu pozlacených strojků na vlasy a osvědčení potvrzující naši domněnku: Amos Wingo prodal víc biblí v historii společnosti, než kterýkoli jiný obchodní cestující. Na konci tohoto vysvědčení stálo vzletnými slovy: „Amos Wingo – Král biblí s červenými písmeny“.

Dědeček jako cesťák objížděl území pěti jižních států, a tak často zanechal mého otce ve lhostejné, nestálé péči dívek, sestřenic, služebných, tetiček nebo kohokoliv, kdo byl ochoten se o jeho syna starat. Z různých důvodů se moji prarodiče nikdy nedostali k základní výchově svého jediného dítěte. Otcovo dětství byla zmatená směs samoty a nedbalosti. V jeho konfliktech se světem bylo něco nezodpovězeného. Moji prarodiče se stali nežalovatelnými nápravci otcových násilností, i proti jeho vlastním dětem.

Dědeček s babičkou byli jako dvě děti, které se k sobě nehodí, a jejich dům měl pro mne zvláštní příchuť svatyně a mateřské školky zároveň. Když spolu mluvili, pak vždy s nejhlubší zdvořilostí. Mezi nimi nikdy nebyly žádné náznaky flirtu, škádlivé okamžiky, žádné světlo, žádná skutečná konverzace ani vzájemné osočování. Zdálo se, že spolu nežijí ani po babiččině návratu. Nic živočišného nezasahovalo do jejich panenské lásky. Studoval jsem jejich vztah s pocitem podobným bázni, protože jsem nemohl přijít na to, jaký je. Cítil jsem lásku mezi těmito dvěma lidmi, ale byla to láska bez plamene a vášně, bez zášti nebo horečky, bez vzájemného působení na duši toho druhého. Zůstalo manželství bez počasí, stálost, rezignace, jen bezvětrné dny v Golfském proudu jejich tichého stárnutí. Ve srovnání jednoduché radosti prarodičů ze vzájemné přítomnosti vypadalo manželství mých rodičů oplzle. Prarodičům stačilo jen půl života odloučení, aby se stali jeden pro druhého dokonalými partnery.

Díval jsem se na ně, abych pochopil svého otce, ale nepodařilo se mi to. V jejich očích jsem ho nenašel. Jejich vztah přinesl něco zcela nového a neznámého. Nikdy jsem neslyšel Tolithu nebo Amose zvýšit hlas. Nikdy nás neplísnili a téměř se nám omlouvali, když nás byť tím nejjemnějším způsobem kárali. A přece zplodili muže, který mi byl otcem, který mě bil, který mlátil matku, bratra a sestru, a já jsem nemohl najít v domě svých prarodičů klíč k pochopení. Jejich opravdová slušnost, nedotknutelný klid mne vzrušoval. Při pohledu na tyto lidi jsem nemohl objevit, odkud jsem přišel: něco scházelo, něco ukrytého, nezodpovězeného. Dvě jemné duše nějakým způsobem zplodily násilníka, který následně zplodil mě. Žil jsem v domě, kde se báli lovce garnátů. Nikdy to nikdo neřekl nahlas. Matka nám zakázala říkat někomu mimo rodinu, že nás otec bije. Kladla nejvyšší důraz na to, čemu říkala „rodinná loajalita“, a netolerovala nic, co pokládala za zradu nebo pobuřování. Nesměli jsme otce kritizovat nebo si stěžovat na to, jak se k nám chová. Než bylo Lukovi deset let, zbil ho otec třikrát do bezvědomí. Luke byl vždycky první na ráně, na něj se obracel nejdřív. Matka obvykle dostala ránu, když se snažila Luka chránit. Savannah a já jsme dostali výprask, když jsme se snažili odtáhnout otce od matky. Zrodil se cyklus, náhodný a smrtelný.

Prožil jsem své dětství s pocitem, že mne jednoho dne otec zabije.

Ale žil jsem ve světě, kde nám nikdo nic nevysvětlil, kde byla důležitá jenom loajalita.

Naučil jsem se od matky, že když si založíte svůj život na sérii vynikajících lží, je loajalita tou nejlepší zástěrkou.

Pamatovali jsme si roky podle toho, kolikrát nás otec uhodil. Ačkoliv byly ty výprasky dost hrozné, horší bylo, že se otec choval jako bez rozumu. Nikdy jsme nevěděli, co ho popudí, nikdy jsme nedokázali předurčit mořské víry otcovy duše, které ho proměnily ve zvíře. Neexistovala pravidla, kterými bychom se byli mohli řídit, ani žádná strategie, a kromě naší babičky tu nebyl žádný nestranný tribunál, k němuž bychom se byli mohli obrátit s žádostí o amnestii. Dětství jsme trávili očekáváním, kdy zaútočí.

V roce 1955 mě srazil k zemi třikrát. Pětkrát mě knokautoval v roce 1956. V padesátém sedmém mě miloval mnohem víc. Jeho zanícení vzrostlo v roce 1958. Každý rok, jak se ze mě stával muž, mne miloval víc a víc.

Ten rok v Atlantě jsem se začal modlit k Bohu, aby ho zničil. „Zabij ho. Zabij ho, prosím, Pane,“ šeptával jsem na kolenou. Mé modlitby ho pohřbívaly až po krk do bažin a jak jsem se modlil k měsíci, aby zvedl vlny a otce pohltil, viděl jsem, jak se krabi rojí po jeho tváři a lezou mu po očích. Naučil jsem se svými modlitbami zabíjet, naučil jsem se nenávidět, místo abych vzýval Boha. Nikdo nevěděl, k čemu se modlím. Když jsem obrátil svou mysl k Bohu, proudil ze mne jed. S rukama sepjatýma jsem zpíval o plenění a vraždění uvnitř městských zdí a můj růženec se stal garotou. Byly to pro mne nebezpečné introspektivní roky: Když jsem zabil jelena, viděl jsem otcovu tvář pod vznešeným parožím. Bylo to otcovo srdce, které jsem vyřízl a zdvihl vzhůru ke stromům, bylo to otcovo tělo, které jsem svázal a vyvrhl z něho vnitřnosti. Proměnil jsem se v něco ohavného, spáchal jsem zločin proti přírodě.

Když se babička vrátila, pomalu jsem si uvědomil, že jí jediné se otec bojí, a tak jsem získal náklonnost k ženě, která měla odvahu opustit během krize rodinu a nikdy se za to nikomu neomluvila. Tato jemná žena a můj jemný dědeček zplodili muže, který byl nebezpečný svým vlastním dětem. Matka nás učila, že nejvyšší formou loajality je zakrýt si rány a usmívat se na krev, kterou vidíme v zrcadle. Naučila mě nenávidět slova rodinná loajalita víc než cokoli jiného.

Když vás rodiče zavrhují a jste nešťastní, že s vámi nesouhlasí, nikdy se nepřesvědčíte o své vlastní ceně. Zničené dětství se nedá napravit. To je jednodušší naučit štítonoše lodního plavat.

7

Po dvou týdnech strávených v New Yorku jsem pozoroval první neklamné symptomy mrazení v zádech. Vždycky jsem žil v tomto městě víceméně frivolně, zatímco všechna ta velká muzea, knihovny, divadla, koncertní sály a celé to široké, nekonečné množství vzdělávacích institucí lákalo příslibem kulturního obohacení. Začal jsem mít problémy se spánkem a měl jsem pocit, jako kdybych měl přečíst celé Proustovo dílo nebo se naučit cizí jazyk, uválet domácí nudle či se přihlásit do New School na seminář o historii filmu. Vždycky, když jsem překročil řeky tohoto města, podráždilo to ve mně nějakou dlouho nepoužívanou touhu po sebezdokonalení. Věděl jsem, že nejsem pro New York dost dobrý, ale pokaždé mi pomohlo, když jsem se alespoň pokusil změřit s ním své síly.

Ve chvílích, kdy jsem nemohl spát, kdy hluk dopravy po půlnoci začal být příliš nesnesitelný nebo minulost vyvstala ze snění jako vydrancované město, jsem vstával ze sestřiny postele a ve tmě jsem se oblékal. První noc v New Yorku jsem se pokusil běžet do Brooklynu, ale doběhl jsem jen do Bowery, kde jsem překračoval ležící těla páchnoucích tuláků spících ve vestibulech velkoobchodů se svítidly nebo na ulici vyumělkované nástěnnými svícny a lucernami. Příští den jsem běžel na opačnou stranu a v té tmě mě překvapilo, že jsem se ocitl na květinovém trhu, kde auta vykládala své voňavé náklady orchidejí a lilií a růží. Bylo to jako běžet po zápěstí krásné ženy, která si pomazala žíly kolínskou. Cítil jsem už hodně vůní New Yorku, ale nikdy ne tu, která představovala sladkou říši tisíců vypleněných zahrad. New York ve své nejlepší podobě byl městem náhodných zjevení a já, když jsem to léto běhal kolem tohoto města, jsem si slíbil, že se otevřu všem takovým okamžikům.

Sepsal jsem věci, které udělám, než se vrátím do Jižní Karolíny: uběhnu šest mílí pod padesát minut, najdu deset skvělých knih v sestřině knihovně, které jsem ještě nečetl, a přečtu si je, zdokonalím svůj slovník, naučím se vařit Beurre Blanc, aniž se pobryndám, budu večeřet v Lutèce, The Four Seasons, La Grenouille, La Côte Basque a La Tulipe, půjdu se podívat na zápas týmu Mets proti Atlanta Braves a na utkání Yankeeů proti Boston Red Sox, navštívím tři divadelní hry a zhlédnu pět zahraničních filmů, budu si psát každý den deník a napíšu domů rodině třikrát týdně, každé ráno, když se vzbudím, udělám padesát kliků a sklapovaček a vypovím doktorce Lowensteinové všechny příběhy své rodiny, které by jí pomohly udržet mou sestru při životě.

Během léta jsem seznam čas od času doplnil. Můj úkol byl jednoduchý: vyjasňováním matné minulosti jsem chtěl znovuobjevit toho čilého, obratného, ambiciózního chlapce, jakým jsem byl, když jsem vyrůstal na karolínském mořském ostrově, když jsem vyprazdňoval plné sítě na otcově garnátové lodi a uměl jsem pojmenovat každého živočicha, který vypadl na palubu. S trochou štěstí jsem se chtěl vrátit do své rodné země v dobrém stavu. Moje fyzická kondice mne příliš nenadchla, ale byl jsem trenér s neobyčejnými schopnostmi a věděl jsem, jak se dostat do formy. Věděl jsem, jak donutit své tělo, aby zaplatilo za léta, kdy jsem je upřímně zanedbával.

Byl to už týden, co jsem naposledy viděl Savannah, když jsem doktorce Lowensteinové znovu nadhodil, že mám právo sestru navštívit. Doktorka si mne pozvala na úterní pozdní odpoledne, ale během naší schůzky vypadala rozrušeně a křehce. Když se během deseti minut podívala už potřetí na hodinky, stěží jsem ovládl svou mrzutost.

Bylo téměř sedm hodin, když vstala z křesla a naznačila mi, že naše společné sezení pro dnešek končí. Pokynula mi, abych chvilku počkal, šla ke svému stolu a zvedla telefon.

„Haló, miláčku,“ řekla lehce. „Moc mě mrzí, že jsem ti nemohla zavolat dřív. Byla jsem zaneprázdněná. Můžeš udělat večeři?“

Její jemnou, bezbrannou tvář lehce poznamenalo vyčerpání. Na svůj věk vypadala velice dobře. Až na drobné vrásky kolem očí a úst – čáry vyryté smíchem vypadaly spíše jako shoda nežli rozepře s časem – by si ji člověk mohl splést s mladou dívkou. Černé vlasy měla sčesané na stranu a když mluvila, nervózním, třebaže milým gestem si je odhrnovala z očí.

„To je mi líto, že ti přehrávání jde tak špatně, miláčku,“ řekla. „Ano, samozřejmě, rozumím. Bernard přijde zítra domů na večeři. Bude zklamaný, jestli tam nebudeš. Dobrá. Promluvíme si později. Sbohem.“

Otočila se a ve tváři se jí zračila bolest nebo zklamání. Rychle se však vzpamatovala, usmála se na mě a začala listovat v diáři, aby se podívala, na kdy mě může znovu objednat.

„Kdy budu moct vidět svou sestru?“ zeptal jsem se. „Přijel jsem do New Yorku, protože jsem si myslel, že jí udělá dobře, když bude vědět, že má nablízku někoho z rodiny. Myslím, že mám právo Savannah vidět.“

Doktorka Lowensteinová nezvedla hlavu, ale řekla: „Na zítřek jsem zrušila jednu schůzku. Můžete přijít ve dvě hodiny, Tome?“

„Ignorujete mou otázku, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Myslím, že má přítomnost udělá Savannah jen dobře. Potřebuje vědět, že jsem stále blízko a že se jí pokouším pomoct.“

„Je mi to velice líto, Tome,“ odpověděla doktorka Lowensteinová. „Už jsem vám řekla, že ošetřující lékaři konstatují, že vaše návštěvy ji hrozně rozrušují. A jak víte, Savannah mě sama požádala, abych vaše návštěvy na nějakou dobu omezila.“

„Vysvětlila proč?“ zeptal jsem se.

„Ano, Tome,“ řekla Lowensteinová a její oči se setkaly s mýma, „vysvětlila.“

„Mohla byste mi to říct, Lowensteinová?“

„Savannah je moje pacientka, Tome,“ prohlásila doktorka Lowensteinová. „A to, co mi říká jako moje pacientka, je důvěrné. Ráda bych, abyste důvěřoval mně a týmu jejích lékařů…“

„Přestala byste říkat těm pitomcům ‚tým‘, doktorko Lowensteinová? Zní to, jako byste se ji snažila dostat do mužstva Newyorských obrů.“

„Jak bych jim měla podle vašich představ říkat, Tome?“ řekla. „Budu jim říkat, jak si budete přát.“

„Říkejte jim ‚ti pitomci z Bellevue‘. S týmem mi vlezte na hrb. Je mezi nimi psychiatrička, která ji vidí jednou týdně a cpe do ní drogy, které by uspaly modrou velrybu. Pak je tam ten pihatý zrzavý starousedlík a řada chlípných sester, co dělají kulturistiku a nemají smysl pro humor. A nepotkal jsem tam snad náhodou šklebícího se terapeuta, jehož úkolem je vyburcovat v Savannah aktivitu tím, že bude šít kuchyňské chňapky? Tým! Posranej tým! Kdo další je v tom americkém týmu? Ach, ano. Posluhové. Sadisti, jejichž IQ se rovná bodu mrazu. Bachaři, najatí za pár, šestáků k tomu, aby štvali blázny. Proč ji odtamtud nedostanete, doktorko Lowensteinová, a nevezmete ji do nějakého nafintěného country clubu, kam si středostavovské bábovky chodí zdokonalit svůj ping-pong?“

„Protože Savannah je stále nebezpečná sama sobě a druhým,“ řekla Lowensteinová a sedla si znovu do křesla. „Zůstane v Bellevue, dokud bude hrozit recidiva, dokud se dostatečně nestabilizuje…“

„Chcete říct, dokud se dostatečně nenadávkuje, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem hlasitěji, než jsem zamýšlel. „Myslíte, dokud nebude nacpaná k prasknutí thorazinem, stelazinem, artanem, trilafonem nebo jaká zatracená droga je teď v módě. Stabilizovaná! Moje sestra není žádný pitomý gyroskop, Lowensteinová. Je to básnířka a nemůže psát poezii, když má v krvi víc drog než bílých krvinek v mozku.“

„Kolik myslíte, že Savannah napíše básní, jestli se jí sebevražda povede, Tome?“ zeptala se rozzlobeně Lowensteinová.

„To není fér, doktorko,“ řekl jsem a sklonil jsem hlavu.

„Špatně, Tome,“ odpověděla. „Řekla bych, že je to velmi fér a je to důležitá otázka. Víte, Tome, když jsem Savannah poprvé viděla po tom, co si podřezala žíly, byla jsem ‚těm pitomcům z Bellevue‘ velice vděčná, protože ať už jsem na ni použila jakoukoliv terapii, nezabrala. Savannah se bála léků stejně jako vy, měla k nim nedůvěru a nenechala si předepsat žádný lék, který by ji ochránil před pokusem o sebevraždu. Jsem ráda, že je v nemocnici, kde ji donutí brát léky, pokud odmítá spolupracovat. Jsem ráda, protože chci, aby se z toho dostala, Tome. A je mi úplně jedno, jestli jsou na to potřeba drogy, voodoo, poslední pomazání nebo čtení z tarokových karet – chci, aby žila.“

„Nemáte žádné právo mě k ní nepustit, Lowensteinová,“ řekl jsem.

„To kčertu nemám,“ odpověděla.

„Tak proč tu sedím, doktorko?“ řekl jsem. „Co to má za význam? Proč tu posedávám a luštím pásek, co jste nahrála, když byla Savannah v největší krizi, když ji zvolili za generalissima kukaččího hnízda? Ani nevím jistě, proč to všechno vykřikovala v hebrejštině. Něco mi to říká, ale nevím, jestli je to to samé, co si myslí ona. Mám pocit, jako bych se léčil já. Jak můžu svým pohledem na naše příšerné dětství Savannah pomoct? V naší rodině bylo hrozné být chlapcem. Neumím si představit, co to znamenalo pro dívku. Ať vám ona sama vypráví všechny ty příběhy a mě nechte jít domů smažit sumce.“

„Nejste můj pacient, Tome,“ řekla Lowensteinová tiše. „Zoufale se snažím pomoci vaší sestře. Vy mě zajímáte jen proto, že můžete osvětlit její minulost. Je stále v zoufalém stavu. Nikdy předtím jsem u žádného pacienta neviděla takové zoufalství. Potřebuji, abyste mi se Savannah dál pomáhal. Nemusíme se mít rádi, Tome. To není důležité. Chci, aby vaše sestra žila. To chceme oba.“

„Kolik vám platí, Lowensteinová?“ zeptal jsem se.

„Peníze pro mne nejsou rozhodující. Dělám to kvůli jejímu umění.“

„Ach, jistě!“ smál jsem se. „Psychiatrička, která zapomíná na peníze, je jako zápasník sumo, který nemyslí na to, aby byl vypasený.“

„Můžete se mi smát, Tome, ale je mi to úplně fuk,“ řekla. „Můžete hádat, proč to dělám, a myslet si, že je to můj soukromý výlet do jejího ega, že mohu nejdřív rozebrat básnířčinu duši a pak ji zase celou sestavit. Z celého srdce bych vám ráda vyhověla.“

„A Savannah, vyléčená kouzelným dotykem vašich rukou, by pak psala nekonečné básně, vychvalující zázračné síly psychiatričky, která vymýtila démony ovládající její křehkou duši,“ řekl jsem.

„Máte pravdu, Tome,“ řekla. „Kdybych ji dokázala zachránit, kdybych ji něčím motivovala, aby mohla znovu psát, nemálo by mi to vylepšilo pověst. Ale je tu něco, co nevíte, a proto mi nerozumíte. Milovala jsem poezii vaší sestry již dávno předtím, než jsem vůbec tušila, že budu její lékařkou. Milovala jsem ji a stále ji mám ráda. Jen si přečtěte její básně, Tome…“

„Co?“ vykřikl jsem, zvedl jsem se z křesla a rozzlobeně jsem zamířil k Lowensteinové. „Mám si přečíst sestřinu poezii? Jsem jenom trenér, doktorko, ne orangutan. Asi jste pozapomněla na jeden důležitý detail v mém bídném curriculum vitae. Jsem učitel angličtiny, doktorko, báječný učitel angličtiny a mám úžasné, nadměrné nadání donutit ty drze užvaněné jižanské blbce, aby se zamilovali do rodné řeči. Ty mládence, co se narodili, aby zničili náš jazyk. Četl jsem sestřiny básně dřív, než jste si vy začala rozprávět s bezmocnými neurotiky, milá přítelkyně.“

„Promiňte, Tome,“ řekla. „Omlouvám se. Nemyslím, že byste je četl kvůli jejich námětu. Jsou totiž tak osobně napsány pro ženy a o ženách.“

„Nejsou,“ vzdechl jsem unaveně. „Ksakru. Nejsou. Proč je každý v tomhle posraném městě tak hloupý? Proč říká každý o jejích básních to samé? Snižuje to význam její práce. Snižuje to práci jakéhokoliv spisovatele.“

„Vy myslíte, že to není napsané většinou pro ženy?“ zeptala se.

„Ne. Je to napsané pro lidi. Muže i ženy, kteří se cítí zaníceně. Její poezie má poučovat i oslavovat, ale nepotřebujete žádné politické přesvědčení, abyste jí rozuměla nebo se z ní radovala. Na jejích básních nejsou zajímavé její politické názory. Jsou obyčejné a triviální. Oslabují jejich sílu a díky tomu jsou její verše někdy banální a předem jasné. V tomhle městě je milión nasraných žen, které mají stejné politické názory. Ale jen Savannah umí ovládnout jazyk a donutit ho poletovat jako pták nebo zpívat jako nějaký zraněný anděl.“

„Stěží můžete pochopit feministický pohled na věc,“ řekla doktorka Lowensteinová ostře.

Zvedl jsem hlavu a náhle mi něco v jejím pohledu ukázalo, že se mýlí.

„Zeptejte se mě, jestli jsem feminista, doktorko,“ řekl jsem.

Zasmála se a sarkasticky se zeptala: „Jste feminista, Tome?“

„Ano,“ řekl jsem.

„Ano?“ řekla. Pak se rozesmála. A myslím, že to byl první opravdový smích, který jsem od té odvážné a vytrvalé doktorky Lowensteinové slyšel.

„Proč se smějete?“ zeptal jsem se.

„Protože to je ta poslední odpověď, kterou jsem od vás čekala.“

„Jen proto, že jsem jižan?“

„Ano,“ odpověděla vážně, „protože jste jižan.“

„Polibte mi prdel,“ řekl jsem chladně.

„Věděla jsem, že jste šovinista,“ odpověděla.

„Takhle mluvit mě naučila Savannah, doktorko. Vaše feministická pacientka. Říkala mi, abych si od feministek, rasistů, občanů třetího světa, zpátečníků, krotitelů lvů a jednorukých žonglérů nenechal nic líbit – když si budu myslet, že nemají pravdu. Radila mi, abych důvěřoval svému instinktu a vždycky říkal, co chci.“

„To je skvělé, Tome,“ řekla. „Na trenéra dokonce velice rozumné.“

„Jaké je vaše křestní jméno, doktorko?“ zeptal jsem se a prohlížel jsem si ji. „Už jsem tu téměř tři týdny a ani nevím, jak se jmenujete.“

„To není důležité. Moji pacienti mě neoslovují jménem.“

„Nejsem jeden z vašich pitomých pacientů. Moje sestra ano. Já jsem jenom její cromagnonský bratr a rád bych vás oslovoval vaším křestním jménem. Neznám v tomhle městě jedinou duši, až na několik sestřiných přátel, a teď, když mi zakazujete navštívit vlastní sestru, o níž vím, že potřebuje, abych jí byl nablízku, cítím se hrozně osamělý. Vy mi říkáte Tome a já bych vás taky radši oslovoval křestním jménem.“

„Ráda bych náš vztah udržela na profesionální úrovni,“ odpověděla a já jsem se v tom sterilním vakuu kanceláře, zaplavený pastelovými barvami a umírněným dobrým vkusem, cítil jako v pasti. „Ačkoliv nejste můj pacient, přišel jste, protože se snažíte pomoct jedné z mých pacientek. Ráda bych, abyste mi říkal doktorko, protože mi tohle oslovení v tomhle prostředí nejvíc vyhovuje. A nahání mi strach pustit si muže, jako jste vy, příliš k tělu, Tome. Chci všechno udržet na profesionální úrovni.“

„Fajn, doktorko.“ Byl jsem tím vším popuzený a na smrt unavený. „S tím souhlasím. Ale chci, abyste mi přestala říkat Tome. Chci, abyste mě oslovovala mým profesionálním titulem.“

„Co je to?“ zeptala se.

„Chci, abyste mi říkala trenére.“

„Feministický trenére.“

„Ano, feministický trenére.“

„Pociťujete nenávist k ženám, Tome?“ zeptala se a naklonila se ke mně. „Opravdovou nenávist?“

„Ano,“ odpověděl jsem a zápasil jsem s jejím tmavým intenzívním pohledem.

„Máte nějakou představu, proč nenávidíte ženy?“ zeptala se znovu jako klidná, nebojácná profesionálka.

„Ano, vím přesně, proč nenávidím ženy. Žena mě vychovala. A teď se mě ptejte dál. Položte mi další, logicky navazující otázku.“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

„Zeptejte se mě, jestli nenávidím muže, vy newyorská feministická doktorko,“ řekl jsem. „Zeptejte se mě, jestli nenávidím ty pitomý chlapy.“

„Nenávidíte muže?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Nenávidím, protože mě jeden z nich vychoval.“

Chvíli jsme zůstali v zajetí vzájemného, proměňujícího se nepřátelství. Celý jsem se chvěl a v srdci se mi znovu zabydlela veliká sklíčenost. Hořel jsem zoufalstvím, které padá na bezmocné a vyděděné. Něco ve mně v této místnosti umíralo, ale nemohl jsem s tím nic dělat.

„Jmenuji se Susan,“ řekla tiše.

„Děkuju, doktorko,“ téměř jsem se svou vděčností zalkl. „Nepoužiju vaše jméno. Jen jsem ho potřeboval znát.“

Uviděl jsem úlevu kolem jejích očí, když jsme oba začali dobrovolně ustupovat z konfliktní zóny. Její temperament byl prudký, ale taková byla i její vůle stáhnout se zpět, aniž by zasadila další rány. Ve způsobu, jakým z našeho nebezpečného souboje vůlí zachránila něco podstatného, byla grácie a úzkostlivá upřímnost. Dovolila mi malé, bezvýznamné vítězství a díky jejímu dobrovolnému svolení bylo to vítězství pro mne důležité.

„Děkuji, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Zvládla jste to perfektně. Nevadí mi, když sám ze sebe dělám pitomce, ale nesnesu, když ze mě někdo dělá mužského pitomce.“

„Proč jste zůstal na Jihu, Tome?“ zeptala se po chvilce.

„Měl jsem odtamtud odejít,“ odpověděl jsem, „ale chyběla mi odvaha. Moje dětství nebylo moc dobré, a proto jsem si myslel, že když na Jihu zůstanu, napravím své dětství tím, že má dospělost bude skvělá. Trochu jsem cestoval, ale pořád to nebylo ono. Nikdy jsem žádnému místu nemohl důvěřovat natolik, aby mi přirostlo k srdci. A tak jsem jako pitomec zůstal v Jižní Karolíně. Nebylo to ani tolik selháním nervů, jako představivosti.“

„A?“ zeptala se.

„A každý rok ztratím kousek toho, čím jsem byl zvláštní jako dítě. Nemyslím tolik nebo se tolik neptám. Nic si nedovolím. Nic nechci riskovat. Dokonce mé žádosti jsou nyní odrané a patetické. Kdysi jsem snil, že budu skvělý muž, doktorko. A teď to nejlepší, v co mohu doufat, je, že si dokážu vybojovat cestu zpátky k tomu, abych byl zase obyčejný muž.“

„To vypadá na zoufalý život.“

„Ne,“ namítl jsem. „Myslím, že je to normální, obyčejný život. Podívejte, zdržel jsem vás tu. Můžu vás vzít na večeři, abych napravil své nemožné chování?“

„Manžel se měl se mnou sejít na večeři, ale šlo mu špatně hraní,“ řekla.

„Znám místo, kam jsme vzali Savannah, když jí vyšla první kniha.“

„Kde to je?“ zeptala se.

„Coach House,“ řekl jsem.

Zasmála se a řekla: „Coach House? To bylo záměrně?“

„Ne, nebylo,“ připustil jsem. „Savannah si původně myslela, že je to nějaká buranská formanka, ale já jsem někde četl článek, v němž psali, že je to stoprocentně newyorský restaurant.“

„Měla bych už jít domů,“ řekla. „Můj syn zítra přijede ze školy.“

„Nikdy neodmítejte jídlo a pití, které je zdarma, doktorko,“ řekl jsem. „Přináší to smůlu a nesvědčí to o dobrém vkusu.“

„Dobrá,“ řekla. „Ksakru. Tohle je počtvrté za čtrnáct dní, kdy mě můj manžel poslal k vodě. Ale musíte mi něco slíbit, Tome.“

„Cokoliv, doktorko Lowensteinová.“

„Musíte mi u večeře znovu říct, že jsem krásná. Divil byste se, Tome, kolikrát jsem na to myslela od té doby, co jste mi to v hotelu Plaza řekl.“

Nabídl jsem jí rámě. „Doprovodí krásná Susan Lowensteinová trenéra Winga do pravého newyorského restaurantu?“

„Ano,“ řekla. „Krásné Susan Lowensteinové bude potěšením.“

Do roku 1953 jsme byli jedinými katolíky v Colletonu. Otcovo válečné obrácení na víru, jediný radikální čin v jeho duchovním životě, znamenalo riskantní a zároveň oživující plavbu na chmurná moře plná dogmat. Matka přijala tuto víru za svou beze slova protestu. Dívala se na otcovo osvobození v Německu jako na důkaz, že Bůh žije a stále se plete do každodenních záležitostí lidstva. Byla naivní a myslela si, že konverze pro ni bude znamenat automatický společenský vzestup. Pomalu a bolestivě se však poučila, že na americkém Jihu není nic podivnějšího a cizejšího než římský katolík.

Moji rodiče přišli ke své víře z neznalosti. Nevěděli nic o té ohromné, spletité stavbě podpírající Svatou stolici. Učili se teologii kus po kuse, princip po principu, a jako většina konvertitů se s úzkostlivou svéhlavostí snažili stát se prvními praktickými papeženci na pobřeží Atlantiku. Ale ačkoliv na tom šťavnatém korpusu dogmat důkladně hodovali, zůstali zarytými baptisty, jen převlečenými v závojích a cetkách úpadkové teologie. Jejich duše byly jako obdělávané pole, připravené po celý rok na domorodou sklizeň, po němž náhle požadují, aby vyprodukovalo úžasné a neobvyklé rostlinstvo. Ale církevní pravidla a nesrozumitelné kodexy chápali v nejlepším případě jen útržkovitě.

Po léta nám matka každý den po večeři četla z bible, její hezký hlas poskakoval v bezdechých arpégiích anglického překladu bible z roku 1611. Až když nám bylo deset, se matka dozvěděla, že její nová církev zavrhla četbu této zpěvné pozdní alžbětinské prózy a požadovala studium těžkopádnějšího překladu Vulgáty z Douai.[3] Matka neznala zákony imprimatur, ale rychle se přizpůsobila a poslední část našeho mládí vyplňovala těžkopádná frazeologie katolické bible. Matčin hlas zurčící jako voda ale nezvládl artikulaci autentických rytmů této bible. Vždy to znělo trochu mimo, jako rozladěná kytara. Ale o co jsme přišli v poezii, to jsme si vynahradili vědomím, že jsme napravili teologickou chybu. Matka dokonce prohlásila, že dává přednost verzi Vulgáty. Zalíbila se jí, když poprvé namátkově zalistovala v jejích stránkách a začala číst z Páté Knihy Mojžíšovy.

Moji rodiče byli zřejmě jediní katolíci v Americe, kteří ve své nevinnosti brali papežovu doktrínu o antikoncepci vážně. Přes vzájemnou odcizenost vedli zdravý a – jak si představuji – intenzívní sexuální život – pokud počet matčiných těhotenství může být toho důkazem. Později jsem zjistil, že přičinlivě používali metodu dočasné zdrženlivosti, kontrolovali každý večer kalendář a diskutovali, zda si mají dopřát trochu sexu (jejich hovory o sexu byly vždycky cudné a pro nás nesrozumitelné). V padesátých letech se pravděpodobně díky této metodě narodilo víc dětí, než kolik by jich bylo zplozeno náhodným stykem. Savannah, mnohem vyspělejší a zběhlejší v těchto tajemných věcech než my, nazvala později matku Pannou Marií Menzeskou. Přezdívka, kterou sestra vymyslela, matku příliš nepobavila, i když byla výstižná a měla styl.

V průběhu čtyř let od roku 1952 do roku 1956 byla matka skoro neustále těhotná. Každé z těchto dětí donosila a každé z těchto dětí se narodilo mrtvé, zatímco matka plakala ve své posteli. Pohřbívali jsme ty slepé a němé poloděti v dubovém háji vzadu za domem, kde jsme postavili hrubé dřevěné kříže, do kterých jsme vyryli jejich jména. Otec se nikdy těchto malých smutečních obřadů nezúčastnil a ani se nikdy nezmínil, co pociťuje nad ztrátou svých potomků. Pokřtil je zběžně vodou z vodovodu u kuchyňského dřezu, pak je zmrazil v plastických pytlích, dokud se matka nezotavila a nevrátila se z nemocnice.

„Tohle je Rose Aster,“ řekl v létě 1956, když jsme ho tiše sledovali od stolu. „Myslím si, že by ani nebyla moc dobrá na garnátové lodi.“

„Já jsem na lodi dobrá, tatínku,“ řekla Savannah s očima smutně upřenýma na dětskou mrtvolku.

„Ty stojíš na garnátové lodi za starou belu, Savannah,“ odpověděl. „Jediné, co umíš, je třídit garnáty.“ Pak pokřtil mdlým, atonálním hlasem, očištěným od smutku a lítosti, křehkou kostřičku Rose Aster ve jménu Otce a Syna a Ducha Svatého, jako kdyby odříkával modlitbu před jídlem. Vyšel na zadní verandu, dal drobnou holčičku do čistého igelitového pytle a položil ji do mrazáku na krabice se zmrzlými garnáty a rybami.

„Nemohla jsem dát své sestřičce sbohem, tatínku,“ řekla Savannah, která ho sledovala až na verandu.

Otevřel víko mrazáku a řekl: „Teď máš možnost. Řekni ahoj. Řekni co chceš. Je to jedno, děvče. Rose Aster není nic jiného než mrtvé maso. Nic tam není. Slyšíš mě? Je jako pět liber mrtvých garnátů. Není tady nic, čemu bys řekla ahoj nebo sbohem. Je to jenom něco, co dáme do země, až se vaše matka vrátí domů.“

Otec odešel druhý den ráno na garnátovou loď a já jsem byl vzhůru a ležel jsem v posteli, když jsem ve tmě zaslechl malé, neurčité zvířecí ňafání. Nedokázal jsem uhodnout, jestli se divoká kočka připlazila pod dům, aby porodila svá koťata, nebo co to je. Vylezl jsem z postele a oblékl jsem se, aniž jsem vzbudil Luka. Vešel jsem do obývacího pokoje a zaslechl ty zvuky v sestřině ložnici. Než jsem zaklepal, naslouchal jsem sestřinu násilně potlačovanému pláči, tomu vražednému rozpadu duše, jenž byl smuteční písní a známkou jejího šílenství zároveň. Vešel jsem tiše a bázlivě do pokoje a uviděl jsem ji, jak si něco pevně tiskne na prsa. Plakala tak usedavě, že jsem se bál ji vyrušit, ale byl to patetický surový smutek a já nemohl jen tak odejít. Otočil jsem ji k sobě a v jakémsi záchvatu bratrské lítosti jsem jí odtrhl ruce od chladného, nehybného těla Rose Aster.

„Nech mi ji, Tome,“ vykřikla Savannah. „Měla to být naše sestra a nikdo ani na chviličku nedal najevo, že ji má rád. Chtěla jsem si s ní popovídat. Musí vědět, že všichni nejsou takoví jako oni.“

„To není správné, Savannah,“ zašeptal jsem. „S ní si nemůžeš popovídat. Máma a táta by nás oba zbili, kdyby věděli, že jsi ji vyndala z mrazáku. A ještě ke všemu by se mohla zkazit, než ji pohřbíme.“

„Musím jí něco povědět.“ Vytrhla mi malé tělíčko a znovu si ho přitiskla na prsa. „Je toho hodně, co jí musím říct. Právě jsem povídala, že se o ni dobře postaráme. Nedovolíme jim, aby jí nějak ublížili. Budeme ji před nimi chránit. Řekni jí to, Tome. Musí to vědět.“

„Takhle nemůžeš mluvit Savannah. Bůh všechno slyší. A je hřích mluvit takhle proti rodičům.“

„Je to čtvrté mrtvé dítě, Tome. Nemyslíš, že to je nějaké znamení od Boha? Jsem přesvědčená, že tahle ubohá drobná stvoření raději volí smrt. Myslím, že slyší, co se v tomhle domě děje, a říkají si, ‚Ne, pane, tohle určitě není pro mě.‘ Nevědí, že ty a já a Luke jsme dobří.“

„Máma říká, že jsme špatní,“ řekl jsem. „Říká to každý den. Prý se každým rokem horšíme. Táta prohlásil, že máma ztratila svoje děti jen proto, že tak zlobíme a nenecháme ji v klidu.“

„Ze všeho viní nás. Ale víš, co si myslím, Tome? Tyhle malé děti jako Rose Aster mají štěstí. Jsou chytřejší, než jsme byli my. Vědí, že máma a táta jsou zlí. Možná, když cítí, že přijde jejich čas, spáchají v jejím břiše sebevraždu. Kéž bychom my dva byli tak chytří.“

„Dám Rose Aster zpátky do mrazáku, Savannah. Určitě je to děsný hřích, vyndat miminko z mrazáku.“

„Jen ji utěšuju, Tome. Nikdy neuvidí hezký svět.“

„Teď je v nebi. Táta ji pokřtil.“

„Jak se jmenují ty ostatní? Vždycky jejich jména zapomenu.“

„David Tucker, Robert Middleton, Ruth Frances a teď Rose Aster.“

„Kdyby žili, byli bychom velká rodina.“

„Ale oni nežijí, Savannah. Všichni jsou v nebi a dobře nás ochraňují. Tak to říká máma.“

„To tedy nedělají moc dobrou práci,“ pronesla s ohromující hořkostí.

„Brzy vyjde slunce, Savannah. Dům bude smrdět jako Rose Aster a my budeme v průšvihu.“

„Spala jsem s ní celou noc. Má tak hezké ručičky a nožičky… nejtenčí prstíky, jaké jsi kdy viděl. Myslela jsem celou noc na to, jak by to bylo krásné mít malou sestřičku. Zabila bych mámu i tátu, kdyby se jí pokusili ublížit.“

„Měli by ji rádi,“ řekl jsem celý ztrápený, „tak jako milují nás.“

Savannah se nahlas zasmála a pak řekla: „Máma a táta nás nemají rádi, Tome. Ještě jsi to nepochopil?“

„To je hrozné, co říkáš. Jak tě mohlo něco takového napadnout. Samozřejmě že nás milují. Jsme jejich děti.“

„Nenávidí nás, Tome,“ řekla a její oči byly v bledém světle opuštěné a moudré. „Je dost jednoduché si toho všimnout.“

Zvedla dětskou mrtvolku v rukách a něžně ji políbila na malou holou hlavičku.

„Proto je Rose Aster jedno z těch šťastných dětí. Plakala jsem, protože jsem jí záviděla. Kdybychom tak mohli být s ní a s ostatními.“

Vzal jsem jemně bledé promodralé tělo ze sestřiny náruče a nesl jsem ho zpátky na zadní verandu. Slunce začalo vycházet, když jsem mrtvolku znovu zabalil do igelitu a položil ji mezi ryby a garnáty.

Když jsem se vrátil, slyšel jsem, jak Savannah mluví sama se sebou hlasem, který jsem nepoznával, ale už jsem ji nevyrušoval. Raději jsem rozdělal oheň v kamnech a položil šest kusů slaniny na železnou pánev. To ráno byla řada na mně, abych vařil snídani. Matka se měla toho dne vrátit z nemocnice.

Rose Aster jsme pohřbili odpoledne do neposvěcené země, než se otec vrátil z řeky. Moji prarodiče přivezli matku z nemocnice a když jsme se vrátili ze školy, ležela v posteli. Odmítla, aby s ní prarodiče zůstali, s odůvodněním, že potřebuje být nějaký čas sama.

Luke a já jsme vykopali hrob a Savannah zabalila dvakrát zmraženou mrtvolku do čistého bílého prostěradla, které matka přinesla z nemocnice. Matka zůstala ve svém pokoji, dokud pro ni Luke nedošel. Když spolu vyšli na zadní dvůr k obřadu, těžce se o Luka opírala, šla, jako kdyby byl pro ni každý krok nebezpečný a nesnesitelně bolestivý. Dosedla na kuchyňskou židli, kterou Savannah přinesla. Její utrápená a bezkrevná tvář vyjadřovala odevzdanost jako byzantská Madona pološílená bolestí, očekávající pod křížem smrt svého dítěte. Smutek změnil matčina ústa v tenkou, hořkou čáru. Co se vrátila domů, nepromluvila s námi jediné slovo. Neměli jsme ani možnost jí říct, jak je nám to líto. Když se usadila, kývla na Luka a na mě, abychom začali s pohřbem.

Savannah uložila Rose Aster do malé dřevěné truhly, kterou jsme pro ni udělali. Truhla nebyla o moc delší než větší ptačí budka a mrtvolka kojence v ní vypadala jako nějaký neopeřený, nevyvinutý pták. Zatloukli jsme rakvičku hřebíky a já jsem ji položil matce do klína. Když se na truhlu podívala, rozplakala se. Pak ji lehce nadzdvihla a pokryla ji polibky. Zvedla oči k nebi a vykřikla náhle v bezmocnosti a zlosti: „Ne, neodpustím ti to, Pane. Tohle se nesmí. To se prostě nesmí. Už jsem pohřbila pod tenhle strom čtyři a další ti nedám. Slyšíš mě, Pane? Už mě dál nezajímá tvá svatá vůle. Opovaž se vzít si další z mých dětí. Opovaž se.“

Pak sklopila oči a řekla: „Vezměte svou sestru, chlapci. A všichni se modlete se mnou. Dali jsme nebi dalšího anděla. Běž do náruče Pána, Rose Aster. Ochraňuj rodinu, která by tě byla milovala, chránila a bránila před nebezpečím. Teď budeš jedním z malých božích andílků. Dávej spolu se svými bratry a sestrami pozor na tenhle dům. Nyní jsou tam nahoře čtyři andílci, Wingové, a to by mělo stačit, aby ohlídali dům. Jestliže ne, Bůh nám všem pomoz. On rozhoduje, ne já. Jeho přání na zemi jsou záhada pro ty z nás, kdo jej uctívají. Ach, Bože. Ach, Bože. Ach, Bože, kčertu s tebou.“

Ačkoli jsme uměli odříkat konfiteor latinsky, věřili jsme ve stěhování duší, bylo v nás něco divného a nepřizpůsobivého, co nás nutilo přijmout spíš extázi a šílenství než jednoduché zbožné poučky. Katolická duše je barokně středoevropanská a její kořeny špatně vrůstají do nehostinné půdy amerického Jihu.

„Jediné, co pro malou sestřičku můžete udělat, je modlit se. Klekněte si. Zavolám vás pak na večeři.“

„Přichází bouřka, mami,“ zaslechl jsem Luka.

„Vy se ani nepomodlíte za sestřinu duši?“ zeptala se matka rozzuřeným, vyčerpaným hlasem.

Padli jsme na kolena, sklonili jsme hlavy a zavřeli oči, zatímco ona kulhala zpátky k domu. Tmavé mraky se rozzlobeně hnaly od severu a vítr trhal ze stromů lišejník. Pilně jsem se modlil za dušičku Rose Aster, kterou jsem si představoval jako něco lehkého a voňavého, podobného sušence. Duše stoupala z hrobu nad ostrov do deště a bouřky. Náhlý záblesk ji táhl vzhůru. Bouře velebila tu nejmenší, nejkřehčí relikvii našeho zoufalého života. Déšť těžce padal a my jsme se dívali k domu a čekali na matčino zavolání.

Znovu jsem slyšel, jak Savannah říká: „Máš štěstí, Rose Aster. Máš štěstí, protože s nimi nemusíš žít.“

„Jestli do tohohle stromu uhodí blesk, bude nás matka pohřbívat všechny,“ řekl Luke.

„Musíme se modlit,“ řekl jsem.

„Kdyby Bůh chtěl, abychom se modlili v dešti, nenechal by lidi stavět kostely,“ řekl Luke.

„Jsou oba šílení,“ řekla Savannah s rukama stále složenýma na prsou. „Jsou oba šílení, Pane, a ty nám musíš pomoct se odtud dostat.“

„Zmlkni, Savannah. Bůh to nechce slyšet,“ řekl jsem.

„Možná to nechce slyšet, ale já mu to řeknu. Strčil nás sem k nim, tak musí vědět, že jsou to cvoci.“

„Nejsou to cvoci, Savannah, jsou to naši rodiče a my je milujeme.“

„Dívala jsem se, jak jednají jiní lidé, Tome. Studovala jsem je. Nikdo se nechová tak jako oni. Jsou prostě úplně jiní.“

„Kdo to kdy slyšel modlit se v bouřce za mrtvé dítě?“ řekl Luke.

„Přejeme si, aby Rose Aster šla rovnou do nebe,“ hádal jsem se.

„Kruci,“ řekla Savannah, „pověz mi jediný důvod, proč by tam právě Rose Aster neměla být? Jaký Bůh by měl poslat Rose Aster do pekla?“

„Do toho nám nic není,“ řekl jsem zbožně.

„Ďábel neexistuje. Proč se tu skoro topíme, když nám do toho nic není? Chudák děťátko se narodilo mrtvé, pokřtili ho ve dřezu a zmrazili se stovkou liber garnátů a makrel a já chci vědět, co to ubohé stvoření provedlo, že by si zasloužilo pekelný oheň, Tome Wingo.“

„To je záležitost Boha. Vůbec ne naše.“

„Moje sestra! Moje záležitost! Zvlášť když se za ni musím modlit uprostřed bouřky,“ řekla Savannah, vlasy jí vodou ztmavly a zacuchaly se.

Bouřka zesílila a já jsem se roztřásl. Setřel jsem si vodu z očí, ohlédl jsem se k domu a podivil jsem se, jak je možné, že matka prostě neví, že prší. Stěží jsem přes přívaly vody viděl dům, a tak jsem se otočil zpátky k malému, opuštěnému hrobu.

„Proč je máma pořád těhotná?“ zeptal jsem se jen tak a neočekával jsem nějaký zvláštní ohlas.

Savannah, s rukama sepjatýma k modlitbě, vzdechla a přehnaným tónem řekla: „Protože má s tátou pohlavní styk.“

„Nemluv tak ošklivě,“ varoval ji Luke a modlil se dál. On jediný myslel na klid sestřiny duše.

„Má… tamto?“ řekl jsem. Bylo to poprvé, co jsem přišel do styku s tou módní a podivnou frází.

„Ano, má,“ řekla Savannah definitivně. „A je mi z toho špatně od žaludku. Luke o tom všem ví, jenom se stydí a nechce o tom mluvit.“

„Nestydím. Modlím se, jak nám máma řekla.“

„Oba se o tom bavíte jako venkovánci,“ řekla opovržlivě.

„Taky že jsme venkovánci, všichni i ty,“ odpověděl Luke.

„Mluv za sebe,“ řekla Savannah. „Máma mi tajně prozradila, že pocházíme opravdu z nejvyšší jižanské aristokracie.“

„To jistě,“ řekl Luke.

„Určitě nejsem venkovanka,“ řekla Savannah a nadzvedla kolena na mokré, zryté půdě. „Máma říká, že mám v sobě určitou eleganci.“

„Jo,“ řekl jsem a zachichotal jsem se. „Určitě jsi byla dneska v noci hodně elegantní, když jsi spala s Rose Aster.“

„Co?“ řekl Luke.

Savannah na mě upřela přes kapky deště zmatený, chladný pohled, jako kdyby nepochopila pointu nějakého vtipu. „O čem to mluvíš, Tome?“

„O tom, jak jsi v noci vytáhla z mrazáku mrtvé dítě a objímalas je.“

„To jsem neudělala, Tome,“ prohlásila vážně, pokrčila rameny a podívala se na zděšeného Luka. „Proč bych dělala takovou divnou věc? Z ničeho mi nejezdí mráz po zádech víc než z mrtvého dítěte.“

„Viděl jsem tě,“ řekl jsem. „Odnesl jsem ji zpátky do mrazáku.“

„To se ti muselo zdát,“ řekl Luke.

„Jak by se mi mohlo něco takového zdát?“ zeptal jsem se. „Řekni mu to, Savannah. Řekni Lukovi, že to nebyl sen.“

„Připadá mi to jako noční můra, Tome,“ řekla. „Nevím, o čem mluvíš.“

Chystal jsem se odpovědět, když jsem zaslechl, jak po prašné cestě k domu přijíždí otcův náklaďáček. Všichni jsme sklonili hlavy a začali jsme se znovu hluboce a uctivě modlit za nově posvěceného Wingovského anděla. Otec zastavil s autem za námi, slyšeli jsme, jak stěrače srážejí déšť ze strany na stranu. Pár minut nás sledoval v němém a nechápavém úžasu, než řekl: „Ztratili jste rozum, idioti?“

„Máma nám řekla, abychom se modlili za Rose Aster,“ vysvětlil Luke. „Tak se modlíme, tatínku. Dneska jsme ji pohřbili.“

„Jestli nevypadnete z toho deště, pohřbíme vás pod ten strom všechny tři. Nestačí, že se narodili mrtví, snaží se zabít i ty, co žijou. Pohněte zadkem a alou do domu.“

„Máma se bude zlobit, jestli přijdeme příliš brzy,“ řekl jsem.

„Jak dlouho tu v té bouřce klečíte?“

„Asi hodinu, si myslím,“ řekl Luke.

„Ježíši Kriste. Když jde o náboženství, tak matku neposlouchejte. Když byla malá, sbírala chřestýše, aby dokázala, že miluje Boha. Rose Aster jsem pokřtil. Je na tom líp než my. A teď běžte domů a já zvládnu vaši matku. Trpí tím, čemu se říká poporodní deprese. Stává se to rodičkám, když ztratí dítě. Buďte na ni pár týdnů milí. Přineste jí kytky. Ať má dobrý pocit.“

„Tys jí přinesl květiny, tati?“ zeptala se Savannah.

„Skoro. Aspoň jsem na to myslel,“ odpověděl a zajel s autem do stodoly.

Když jsme se celí zmáčení a roztřesení zvedli ze země, řekla Savannah: „To je ale milý chlápek. Umře mu dítě a on své ženě nepřinese ani kytku.“

„Aspoň na to myslel,“ řekl Luke.

„Jo,“ dodal jsem. „Skoro ji přines.“

Šli jsme do domu a potlačovali jsme zakázaný neharmonický smích, ten špatný humor dětí, ten nešťastný, černý smích podrobení. Byl to smích, který zakončil hodinu modliteb nad malým tělem naší sestřičky, ten ochranný smích, který nás nesl cestou k domu a k našim rodičům, pryč od té malé zahrady spících Wingů. Matka na každý hrob zasázela růže a ty růže bujně, nádherně rostly a kradly všechnu barvu a krásu ze srdcí kojenců. Říkala mrtvým dětem „zahradní andělé“ a ony jí každé jaro vyprávěly své příběhy v květech růží.

Tu noc matka neopustila ložnici a my všichni jsme si udělali k večeři sendviče s burským máslem a džemem. My tři jsme připravili ze smažených garnátů a vařené kukuřice to, co jsme považovali za prvotřídní jídlo, a donesli jsme ho matce na podnosu do postele spolu s kyticí polních květů. Ona ale neustále plakala a snědla jen jednoho garnáta a kukuřice se ani nedotkla. Otec si sedl do pokoje a četl stará vydání Southern Fisherman – rozzlobeně jimi listoval, oči se mu glycerínově leskly v elektrickém světle a příležitostně se ohlížel k pokoji, kde ležela jeho žena a plakala. Patřil k těm mužům, kteří nejsou schopni udělat byť jen to nejmenší něžné gesto. Jeho city byly nebezpečné hory, zatemněné mraky. Když jsem myslel na jeho duši a zkoušel hledat, co je pro něj skutečné a důležité, viděl jsem jen nekonečnou ledovou pláň.

„Tome,“ řekl, když mě přistihl, jak se na něj dívám. „Jdi k matce a řekni jí, ať přestane brečet. Není to konec světa.“

„Je jí špatně kvůli dítěti,“ řekl jsem.

„Vím, že jí není dobře. Ale brečí nad rozlitým mlékem. Běž tam. Vy děti musíte matku rozveselit.“

Po špičkách jsem šel do matčiny ložnice. Ležela na zádech, zlehka a tiše plakala a slzy se jí kutálely po tvářích. Měl jsem strach se k ní přiblížit, a tak jsem bezradně zůstal stát u dveří a nevěděl jsem, co mám dělat. Obrátila ke mně ztrápenou, bezútěšnou tvář, jakou jsem ještě nikdy neviděl. V očích měla nesmírnou porážku a bezmoc.

„Tatínek chce, abys nám dala vědět, až budeš něco potřebovat, mami,“ zašeptal jsem.

„Slyšela jsem, co řekl,“ řekla a vzlykala. „Pojď sem, Tome. Lehni si vedle mě.“

Vylezl jsem na postel vedle ní, opřela mi hlavu o rameno a mocně plakala, zarývajíc mi nehty do ruky. Slzy smáčely mou tvář a já ležel celý ochromený tak náhlou a vášnivou důvěrností. Její tělo se ke mně tisklo a cítil jsem, jak se na mě tlačí její prsa ztěžklá planým mlékem. Políbila mě na krk a na ústa, stáhla mi košili a ústy se něžně dotýkala mých prsou. Ležel jsem nepohnutě a napjatě jsem naslouchal hlasům z obývacího pokoje.

„Mám jen tebe, Tome,“ zašeptala mi prudce do ucha. „Nemám nikoho jiného. Všechno je to na tobě.“

„Máš nás všechny, mami,“ odpověděl jsem tiše.

„Ne. Ty tomu nerozumíš. Nemám nic. Když se vdáš za nulu, nic nemáš. Víš, jak se na nás lidé z tohohle města dívají?“

„Normálně, mami. Lidi nás mají rádi. Táta je dobrý lovec garnátů.“

„Myslí si, že jsme chátra, Tome, znáš to slovo, ne? Tvůj otec ho hodně používá. Lidé si myslí, že jsme chátra od vody. Spodina. Musíme jim ukázat, Tome. Ty musíš, Luke to nedokáže, protože je hloupý. Savannah také ne, protože je děvče.“

„Luke není hloupý, mami.“

„Možná je jen ve škole pozadu, Tome. Doktor si myslí, že to způsobily kleště, co použili při porodu. Je na tobě a na mně, ukázat tomuhle městu, z jakého jsme těsta.“

„Z čeho, mami?“

„Že jsme lepší než kdokoliv v tomhle městě.“

„To je pravda, mami. Jsme.“

„Ale my jim to musíme dokázat. Chtěla jsem naplnit tenhle dům dětmi. Chtěla jsem osm nebo devět chytrých a pyšných dětí a myslela jsem si, že budeme mít dost času ovládnout tohle město. Vyvdám Savannah za nejbohatšího chlapce ve městě. Nevím, co udělám s Lukem. Mohl by z něj být pomocník šerifa. Ale ty, Tome, ty jsi moje naděje do budoucnosti.“

„Budu dobrý, mami. Slibuji ti to.“

„Slib mi, že nebudeš jako tvůj otec.“

„Slibuju mami.“

„Řekni to. Řekni mi to.“

„Slibuju, že nebudu jako můj otec.“

„Slib mi, že budeš ve všem nejlepší.“

„Budu ve všem nejlepší, mami.“

„Úplně nejlepší.“

„Budu úplně nejlepší.“

„Neumřu v takovémhle domě, Tome. Slibuju ti to. Nikdo to ještě neví, jen já. Jsem skvělá a vím to. Ty jsi první, komu to říkám. Věříš tomu?“

„Ano, prosím,“ řekl jsem.

„Dokážu to všem, i tvému otci.“

„Ano, prosím.“

„Nedovolíš nikomu, aby mi ublížil, že ne, Tome? Ať udělám cokoliv, můžu se na tebe spolehnout, že ano?“

„Ano, prosím.,“ řekl jsem znovu a její propadlé, planoucí oči mě ohromily svou silou.

„Ty jsi jediný, komu mohu důvěřovat,“ zašeptala. „Jsem tady na ostrově tak izolovaná. Tak sama. Ale s tvým otcem se něco děje. Ublíží nám.“

„Ale proč?“

„Je nemocný, Tome. Velice nemocný.“

„Tak bychom to měli někomu říct.“

„Ne. Musíme být loajální. Rodinná loajalita je to nejdůležitější. Musíme počkat na správný čas. Musíme se za něj modlit. Modlit se, aby jeho dobré vlastnosti přemohly ty špatné.“

„Budu se modlit. Slibuju ti, že se budu modlit. Můžu se už vrátit do obýváku?“

„Ano, Tome. Díky, že jsi přišel. Potřebovala jsem ti to říct. Ale ještě jsem ti něco chtěla, miláčku. Něco důležitého. Velice důležitého. Miluju tě víc než je. Víc než je všechny dohromady. A vím, že ty ke mně cítíš totéž.“

„Ale Luke a Savannah tě mají taky rádi…“

„Ne,“ řekla prudce a znovu si mě pevně přitáhla. „Savannah je protivná. Je taková od narození. To není dobré. Je neposlušná. Luke je tupý jako kozel. Ty jsi jediný, na kom mi záleží. Bude to naše tajemství, Tome. Ty a máma budou mít své tajemství, ano?“

„Ano, prosím,“ řekl jsem a vyrazil jsem ke dveřím. „Jestli něco chceš, mami, zavolej mě a já ti to přinesu.“

„Já vím, miláčku. Vždycky jsem to o tobě věděla. Hned jak ses narodil.“

Potácel jsem se z toho pokoje s hrozným, nepřekonatelným břemenem. Když jsem vyšel ven, stěží jsem unesl zmatené pohledy bratra a sestry. Monstróznost a nahota matčiny zpovědi mnou otřásla a nechápal jsem, co to mělo společného se smrtí jejího dítěte. Zavázala si mě hořkostí a upřímností své zpovědi. Spoutala mě tak, že jsem se stal jejím důvěrníkem a nedobrovolným spiklencem v nevyhlášené válce proti Lukovi a Savannah. Svázala mě nevyřešitelným dilematem. Svým souhlasem, že se stanu jejím nejdůvěrnějším spojencem, jsem také potvrdil zradu dvou lidí, které jsem miloval nejvíc na celém světě. Krutá naléhavost jejího počínání, otisk jejích rtů na mém krku a na mých prsou – to všechno zamíchalo pořádek věcí a zmátlo můj pohled na uspořádání světa, a přece, přece bylo vábivé, že si matka vybrala právě mě, v den, kdy napůl šílela nad ztrátou dítěte. Chápal jsem to jako symbolické a čestné rozhodnutí a jako důkaz, že jsem něco zvláštního a výjimečného. Mou přísahou diskrétnosti a mým zahanbujícím chováním při těch odhaleních si zajistila, že toho nezneužiji. Otec by nevěřil jedinému slovu, kdybych mu to řekl, i kdybych mu vypověděl slovo od slova, co mi matka v tom pokoji řekla. Ani sourozencům bych nedokázal ublížit tím, že bych jim odhalil, proč je matka odmítla jako své spojence. Hledala vojáky, ne příbuzné, a ačkoliv mi její metoda byla nejasná, pochopil jsem, že tahle žena, na niž jsem až do té doby myslel jen jako na matku, má nějaký neurčitý plán útoku, který hodlá někdy v budoucnu zahájit. Předtím jsem na ni myslel jen jako na ženu krásnou, jíž se žádná jiná nevyrovná, ale teď jsem si uvědomil, že je něco nespokojeného, dokonce prohnaného za těma nejhezčíma modrýma očima, jaké jsem kdy viděl. Odešel jsem z jejího pokoje už ne tak docela jako dítě. Vracel jsem se ke zbytku rodiny se srdcem souženým hrůzou dospělého člověka. Matka se v tomhle domě na řece unavila svou osamoceností a mučednictvím. Tu noc jsem začal své nekonečné studie ženy, kterou jsem tak dlouho podceňoval. Téměř denně jsem revidoval své úsudky. Naučil jsem se mít strach z věcí, které nevyslovila. Tu noc se v mém vědomí zrodil její skutečný obraz a poprvé jsem se ve svém mladém životě cítil vitální a zmoudřelý.

O mnoho let později jsem Lukovi a Savannah řekl, co mi matka tu noc v ložnici odhalila. Čekal jsem, že je to potupí, když budou znát matčin a můj tajný pakt, v němž mi určila roli agenta ve svém neurčitém programu, namířeném jak proti své rodině, tak proti Colletonu. Ale neurazili se, protože v její tiché věrolomnosti nebyl žádný hněv, jen kratochvilná zábava. Luke i Savannah se rozesmáli, když jsem jim řekl to, co ve mně vyvolalo tak velký stud a pocit viny. Moje matka byla možná v intrikách nováček, ale zvládla všechny triky a úskoky s grácií, která naznačovala, že k nim měla přirozené sklony. V tom samém týdnu, kdy jsme pohřbili Rose Aster, si matka postupně vzala Savannah a Luka stranou, jako to udělala se mnou, a zavázala je slibem nejpřísnější důvěrnosti. Řekla jim přesně to samé, co mně, že může důvěřovat jen jim, že ostatní jsou nespolehliví, že od nich vyžaduje intimní přísahu oddanosti a slavnostní ujištění, že zůstanou při ní během jakékoliv zkoušky, šarvátky či bouře. Řekla jim (jak jsme později vzájemně porovnali své poznatky), že jsem vystrašený, nestálý hoch a že mi nemůže v krizové situaci důvěřovat. Pak vyřadila ze svých plánů Savannah, protože to byla žena a tedy intuitivně rozuměla složitosti falešného ženského postoje. Luke byl silný, neotřesitelný, bezvadný voják – potřebovala ho jako šampióna, jako někoho, kdo zakročí. Všechny nás podvedla otevřeným přiznáním, že nás potřebuje. Nedalo se to odmítnout, neměli jsme možnost něco prozradit. Její víra, kterou v nás vložila, nás hrůzyplně zaskočila. Tím, že nás rozdělila, zůstala suverénní, nenapadnutelnou, největší záhadou našeho života.

Ale do té doby, než jsem si s Lukem a Savannah vyměnili tyto poznatky, matka prokázala, že je tou nejhroznější ženou, jaká kdy kráčela po ulicích Colletonu.

Stále pršelo, když jsem ten večer šel do postele. Můj otec zhasl světla a než šel spát, kouřil v přístřešku dýmku. Zdálo se, že se s námi necítí pohodlně, když matka nediriguje chod domácnosti. Několikrát za večer na nás zaječel, každá maličkost ho popudila. Dalo se v něm snadno číst. Ve chvílích, kdy se blížilo jakékoliv nebezpečí, instinkt nám napovídal, kdy mu máme jít z cesty. Měl opravdové nadání k tyranii, ale bez předem připravovaného záměru. Jako muž byl brutální a neschopný zároveň, zůstal navždy cizincem ve vlastním domě. S námi, se svými dětmi, jednal jako s členy rodiny potulného dělníka, která náhodou prochází kolem. Neznal jsem nikoho, kdo by mu byl podobný. Na dětství se díval jako na potupné období, z něhož člověk musí vyrůst tak rychle, jak je to jen možné. Mohli jsme ho mít rádi pro jeho hladkou tvář a bouřlivé výstřednosti, kdyby se nenarodil jako surovec a nepředvídatelný muž. Myslím, že nás miloval, ale nikdy neexistovala nepříjemnější a zvrhlejší láska. Facku považoval za doručení milostného dopisu. Když byl malý, cítil se zanedbaný a opuštěný, ale jeho rodiče na něho nikdy nevztáhli ruku. Všímal si nás jen tehdy, když nás chtěl vyplísnit, a dotkl se nás jen ve zlosti. V noci, obklopený svou rodinou, vypadal jako v pasti a naučil mě hodně o svévolné osamělosti lidstva. Začal jsem svůj život jako vězeň v otcově domě a svou dospělost jsem měl začít tím, že ho překročím na cestě ze dveří.

Když mne tu samou noc Savannah pozvala do svého pokoje na kus řeči, padající déšť hrál sladkou hudbu na měděnou střechu. Sedl jsem si na podlahu u sestřiny postele a dívali jsme se spolu na blesky zářící na severu nad ostrovy.

„Tome,“ zašeptala, „když se tě na něco vážně zeptám, odpovíš mi?“

„Jistě.“

„Nesmíš se mi smát nebo mě pošťuchovat. Tohle je příliš důležité.“

„Oukej.“

„Opravdu jsi mě dneska ráno našel v posteli s Rose Aster?“

„Samozřejmě,“ řekl jsem podrážděně. „A tys Lukovi lhala.“

„Nelhala, Tome,“ řekla a její tvář vypadala ve tmě ustaraně. „Vůbec si to nepamatuju.“

„Mělas ji v náručí. Kdyby tě našel táta, zabil by tě.“

„Když jsi mi to venku na dvoře povídal, myslela jsem si, že blázníš.“

„Cha! Kdo je tady blázen?“

„Nevěřila jsem ti, dokud jsem nevlezla večer do postele.“

„Co tě donutilo změnit názor?“ zeptal jsem se. „V posteli je mokrá skvrna.“

„Byla v mrazáku. Byla tak trochu rozteklá, když jsem sem přišel.“

„Vůbec si to nepamatuju, Tome. Děsí mě to.“

„To je jedno, Savannah. Neřeknu to nikomu.“

„Tome, je toho hodně, co si nepamatuju, že se stalo. Pak musím předstírat, že si vzpomínám. Začíná se mi to plést.“

„Co ještě?“

„Pamatuješ na dobu prožitou v Atlantě, na Kamennou horu, jak jsem tě uhodila?“

„Jistě. Chovala ses jako blbec.“

„Vůbec nic si z toho nepamatuju. Celý ten den jako by se vymazal, jako kdyby se nic nestalo. A ten obr. Když přišel k nám do pokoje a Luke a já jsme po něm házeli sklenice plné pavouků…“

„Já vím, jenom jsem ležel v posteli a nic jsem nedělal.“

„Vůbec nic si z toho večera nepamatuju. Jen když to někdo vypráví, vím, že se to stalo.“

„Myslíš to vážně?“

„Potřebuju, Tome, aby sis za mě všechno pamatoval. Já někdy nemůžu. Hodně dní mi vymizí z paměti a to mě děsí víc než cokoliv jiného na světě. Zkusila jsem si o tom promluvit s mámou, ale jenom se usmála a řekla, že jsem roztržitá.“

„Jistě. Rád ti všechno vypovím, Savannah. Jen mi nesmíš říkat lháři a dělat si ze mě legraci pokaždé, když ti řeknu o něčem, co se kdy přihodilo, jako třeba dneska, když jsem mluvil o Rose Aster. Luke se na mě díval, jako kdybych byl úplný blázen.“

„Tome, nevěřila jsem ti, dokud jsem neucítila to mokro v posteli. A moje košile byla také vlhká. Ale proč bych něco takového dělala?“

„Protože ti bylo kvůli tomu miminku smutno a myslela sis, že je opuštěné. Nechtělas udělat nic zlýho. Jsi starostlivá, Savannah. Máma říká, že jsi přecitlivělá, protože jsi holka, a že tě to v životě bude stát hodně zármutku.“

„Něco divného se se mnou děje, Tome,“ řekla. Držela mě za ruku a dívala se na bouřku nad řekou. „Něco strašně divného.“

„Ne, neděje,“ řekl jsem. „Jsi skvělá. Jsi moje dvojče. Jsme úplně stejní.“

„Ne! Ne! Tome. Ty jsi mé dvojče, které si musí všechno pamatovat. Udělám, co budeš chtít, slibuju ti to, ale ty mi musíš všechno vyprávět. Začínám si psát deník a všechny příběhy, které mi budeš diktovat, budu zapisovat.“

Tak Savannah začala psát, vyplňujíc malý školní notes stručnými poznámkami a popisem denních událostí. V těch raných zápiscích nebylo nic vzpurného nebo hrozivého. Byly aktuální a dětinské. Zaznamenávala svoje povídání s oblíbenými panenkami a pomyslnými spoluhráči. Už tehdy byl pro ni důležitější vlastní vnitřní život nežli skutečnost.

Toho roku nás matka naučila modlitbu k andělu strážnému. Všechno kolem náboženství jsme se učili zpaměti a modlitba nebyla výjimkou. V témže roce jsme se naučili Pokání a Modlitbu naděje. A přesto nám matka nikdy nedokázala uspokojivě vysvětlit, kdo ti andělé strážní jsou. Seděli bezejmenní na našem pravém rameni a varovali nás před slepě klopýtavou cestou k činům, které by mohly urazit Boha. Byli nám přiřknuti při našem zrození s tím, že neopustí své posty právě nad naší ramenní lopatkou, dokud nezemřeme. Zaznamenávali naše hříchy jako puntičkářští účetní a jako hrozivá protiváha našich andělů strážných úřadoval na levém rameni satanův posel. Tento ďábel, černý článkovaný serafín, se nás pokoušel vést k sukulentům zatracení.

Tahle podvojnost způsobila v našich hlavách velký teologický zmatek. Ale Savannah přivítala ty dva neviditelné společníky svého života. Dobrého anděla nazvala Aretha, zlému říkala Norton.

Ale přeslechla matčinu výslovnost slova strážný a když si zaznamenávala rozhovory mezi Arethou a Nortonem, mluvila o nich jako o „andělech zahradních“. Náš dům obklopovalo mnoho „těchto andělů“, poletovali nad námi jako duše azalek. Pod trnitými růžemi odpočívaly mrtvě narozené děti Wingů. Zahradní andělé měli důstojnou povinnost milovat a chránit náš dům. Odříkávali nešpory ve stromech a hlídali nás, ne proto, že by to Bůh chtěl, ale proto, že nás velebili a nemohli dělat nic jiného. Savannah dokonce povolala Nortona jako pěšáka do tiché okupační armády, která hlídala větry nad řekou. Dokonce i černý anděl citlivě vnímal sestřino nadšení. Savannah nikdy nevěřila, že Norton je agent satana, prohlašovala, že je to jen presbyterián.

A přesto zahradní andělé nezasáhli, když má matka spálila v kamnech sestřin deník jen proto, že v něm objevila přesný zápis prudké rodičovské hádky, kterou Savannah zapsala slovo od slova. Matka v hněvu spálila stránku po stránce celoroční sestřinu práci, zatímco ji Savannah prosila, ať přestane. Dětské prosby se proměnily v kouř nad ostrovem. Věty zavál vítr nad řeku, a pak padaly dolů v černých úlomcích. Matka křičela, že Savannah už nikdy nenapíše ani slovo o rodině…

Příští týden jsem našel Savannah, jak klečí při nejnižším odlivu na obnažené úzké písčině. Zuřivě psala cosi ukazováčkem do písku. Půl hodiny jsem ji ze břehu sledoval. Když skončila, už se zvedal příliv a voda začala zalévat její slova.

Vstala, ohlédla se k domu a uviděla mě, jak se na ni dívám.

„Můj deník,“ vykřikla šťastně.

Na Coach House bylo něco ukázněného a vytříbeného, takže vypadal domácky. Formanský hostinec v sobě vždycky zachová vzpomínku na dobré krmení vyčerpaných koní. Jeho proporce byly uhlazené a nepůsobily nápadně, a já jsem přesto pozoroval, jak se neúspěšně snaží působit dojmem restaurace a roztomilé hospůdky zároveň. Coach House na Waverly Place 110 byl svého druhu jedinečný. Jeho skutečný tvar byl mé duši příjemný, to místo dýchalo vážností k jídlu a všichni číšníci vypadali, že by byli schopni hřebelcovat ušlechtilé koně, kdyby náhodou vyrazili z kuchyně a náhle se ocitli zpátky ve dnech, kdy se po dláždění Greenwich Village klouzavě řítily dvoukolové kočáry. Byla to jediná restaurace v New Yorku, kterou jsem objevil bez sestřiny pomoci, a s Lukem jsme tam vzali Savannah na večeři v den vydání její Dcery lovce garnátů. V Coach House nám servírovali skvělé jídlo, zatímco jsme znovu a znovu připíjeli své sestře na úspěch a nechali ji, aby knihu podepsala jak našemu číšníkovi, tak majiteli restaurace Leonu Lianidesovi. Než jsme odešli, pan Lianides nám každému poslal jako laskavost podniku sklenku koňaku. Vzpomínám na ten večer, na všechnu tu vznešenost oslavy, na všechny ty bohaté chody, o kterých jsme si mysleli, že jsou nekonečné, a na všechnu tu volně proudící náklonnost, když jsme si my tři navzájem svírali ruce s neposkvrněnou, nesmírnou láskou jednoho k druhému. Nosil jsem ten osvěžující večer v sobě bez poskvrnky a připomínal jsem si ho ve chvílích smutku, trápení a zpustošení, vyvolával jsem jej ze tmy zapomnění se šťastnou chutí šampaňského na jazyku a smíchem v očích, vynášel jsem ho ven na světlo, když se můj život sesypal a bratr byl pryč a když si moje sestra nebyla v blízkosti nožů jistá svým životem. Byl to poslední šťastný okamžik, jaký jsme my tři kdy společně prožili.

Pršelo, když jsem v půl desáté dorazil do Coach House, abych se setkal se Susan Lowensteinovou na večeři. Patron mě vedl vzhůru po schodech k pohodlnému stolu, usadil mne v odlehlém koutě pod několika omšelými malbami na stěnách z červených cihel. Objednal jsem si manhattan, vzdávaje tím hold ostrovu, na kterém jsem teď byl, a až když jsem ten strašný lektvar ochutnal, jsem si uvědomil, proč jsem se pro tenhle koktajl nikdy nenadchl. Číšník to skvěle pochopil a přinesl mi suché martini, abych si spravil chuť.

Sledoval jsem, jak se ostatní při večeři chovají, jak si objednávají jídlo a mluví jeden k druhému v nevyzpytatelném a melancholickém světle svíček. Jak jsem tak o samotě pil, cítil jsem důvěrné spojení sám se sebou, jakési souhrnné potvrzení, jež může dostat cizinec, když mu město povolí přístup do svých nejunikátnějších a nejmučivějších záhad. Tahle restaurace mne osvobodila od bezútěšné omezenosti, od určité úzkosti z předchozích zkušeností, kdy jsem tajil zpupnost venkovana a zároveň jsem na sebe prozrazoval, že jím jsem. Nad bezvadně prostřeným stolem jsem si mohl zaplatit dnešní noc a tím se zařadit do společnosti, vybrat si jídlo, které bych si s bezmezným potěšením pamatoval po zbytek života. Pil jsem své martini a myslel jsem na všechna ta vybraná jídla, která jsou právě v tuto chvíli na Manhattanu připravována. Tím, že jsem navštívil Coach House, jsem znovu navázal kontakt se štědrostí a vznešeností skvělé kuchyně tohoto města. Ačkoliv jsem často v nekonečně bláhových tirádách proti New Yorku zvýšil hlas, jídlo a víno toho matoucího, nepřekonatelného města ze mě učinilo nejšťastnějšího muže na Zemi. Zatímco jsem studoval výtvarně vyvedený jídelní lístek, přiblížila se ke stolu nepozorovaně Susan Lowensteinová. Než jsem zvedl hlavu a uviděl ji, ucítil jsem její parfém, který decentně ladil s vůní čerstvých květin na stole.

Její tvář se řadila mezi ty neustále proměnlivé typy tváří. Ačkoliv měla příjemný tvar, zdálo se mi, že nepatří jedné osobě, ale celičkému národu krásných žen. Mohla si pozměnit účes a tím změnit způsob, jakým ji svět vnímal. Její krása byla neuchopitelná a nejasná a vsadil bych se, že nebyla fotogenická. Měla bílé, hluboko vystřižené šaty a já jsem si poprvé všiml její skvostné postavy. Černé vlasy měla vysoko vyčesané, dlouhé zlaté náušnice jí cinkaly o lícní kosti a na krku se jí blýskal zlatý náhrdelník.

„Doktorko Lowensteinová, vy dnes vypadáte nebezpečně,“ řekl jsem.

Potěšeně se zasmála a řekla: „Tyhle šaty jsem si koupila vloni jako dárek. Nikdy jsem neměla odvahu si je obléct. Můj manžel si myslí, že v bílém vypadám příliš panensky.“

Prohlížel jsem si ji s velkým uznáním. „V bílém nevypadáte vůbec panensky, doktorko Lowensteinová.“

„Co tu mají dobrého k jídlu, Tome?“ zeptala se a usmála se mému komplimentu. „Jsem hrozně hladová.“

„Všechno, doktorko Lowensteinová,“ odpověděl jsem, zatímco nám číšník donesl láhev chladného chablis. Objednal jsem je, aby je přinesli ke stolu, až dorazí můj host. „Slavná je jejich polévka z černých fazolí, ale já bych dal přednost husté humrové polévce. Perfektně upravují okouny. Bezchybně připravují jakýkoli druh tmavého masa. Předkrmy mají skvělé, zvláště uzeného pstruha s křenovou omáčkou. A zákusky jsou prostě fenomenální.“

„Jak to, že toho tolik víte o jídle?“ zeptala se.

„Ze dvou důvodů,“ řekl jsem, když jsem zvedl svou sklenku. „Matka byla skvělá žena a myslela si, že zlepší svoje společenské postavení, když se naučí vařit podle francouzské kuchyně. Její společenský status zůstal nezměněn, ale její omáčky byly báječné. Když šla Sallie na medicínu, musel jsem vařit. Překvapilo mě, že se mi to líbí.“

„Kdybych si nemohla dovolit najmout kuchařku, moje rodina by zašla na podvýživu. Kuchyně mi vždy připomínala galeje. To víno je příjemné.“

„Taky je pěkně drahé, doktorko Lowensteinová. Ale já jim za tuhle večeři dám kreditní kartu American Expressu, pak účet nechám poslat domů do Jižní Karolíny a moje žena ho zaplatí.“

„Máte nějaké zprávy od své ženy za tu dobu, co jste v New Yorku?“ zeptala se doktorka Lowensteinová.

„Ne,“ řekl jsem. „Několikrát jsem telefonicky mluvil s dětmi, ale Sallie nikdy nebyla doma.“

„Schází vám?“ řekla a já viděl, jak se v mé skleničce odráží zlato na jejím krku.

„Ne, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Pěkných pár let jsem byl mizerný manžel a teď jsem vděčný, že jsem od ní a dětí na chvíli pryč a že se můžu dát do formy jako chlap.“

„Pokaždé mi říkáte něco velmi osobního, Tome,“ řekla, „zdá se, jako byste nás tím od sebe vzdaloval. Jsou chvíle, kdy jste velice otevřený, ale působí to falešně.“

„Jsem Američan, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem s úsměvem. „Nemám být moc otevřený.“

„Jaký tedy má Američan být?“ zeptala se.

„Tajemný, panovačný, tvrdohlavý a necitlivý. Má popuzovat ostatní,“ řekl jsem.

„Ohromilo by vás, kolik různých názorů na toto téma slyším od svých pacientů. Je to jako bychom mluvili o lidech z úplně jiných zemí.“

„Je jen jediný zločin, který se ženě nedá prominout,“ řekl jsem. „Žádný manžel jí nikdy neodpustí, že si ho vzala. Americký muž je chvějící se uzlík nejistot. Jestli žena udělá tu chybu, že ho miluje, donutí ji, aby za tento svůj naprostý nedostatek vkusu hrozně trpěla. Nemyslím, že muži mohou někdy odpustit svým ženám, že milují jen je.“

„Neříkal jste, že má Sallie milence, Tome?“ řekla.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Je to směšné. Teprve potom jsem si své ženy poprvé po roce pořádně všiml. Až když mne přestala litovat, jsem si uvědomil, jak moc ji mám rád.“

„Řekl jste jí, že ji milujete?“ zeptala se a napila se vína.

„Jsem její manžel, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Samozřejmě že jsem jí neřekl, že ji miluju.“

„Proč vtipkujete, když se vás ptám vážně, Tome?“ zeptala se. „Vždycky odpovídáte na vážné otázky vtipem.“

„Bolí mě to, jen na Sallie pomyslím,“ řekl jsem. „Když o ní mluvím, stěží můžu dýchat. Smích je má jediná zbraň, když se mi svět sype pod rukama.“

„Myslela jsem si, že slzy jsou mnohem účinnější než vtipkování.“

„V mém případě,“ řekl jsem, „mi slzy tečou jen při slavnostních okamžicích. Brečím, když vidím olympijské hry, když slyším národní hymnu, brečím na všech svatbách a promocích.“

„Ale vy mluvíte o sentimentalitě,“ přerušila mě. „A já jsem mluvila o smutku a žalu.“

„Jižané se nedívají na sentimentalitu jako na vadu charakteru, doktorko Lowensteinová. Jižana dokáže dojmout k slzám téměř každá absurdita. To je vzájemně spojuje, a proto připadají jižané směšní každému, kdo se narodil na Severovýchodě. Myslím, že je to víc věc klimatu než charakteru. Na Jihu se o zármutku nemluví. Bolest se nevystavuje na odiv, patří do soukromí.“

Naklonila se přes stůl a řekla: „Savannah ale mluví o zármutku, Tome. Její básně rezonují hrozivě silným trápením, které ona dokáže brilantně vyjádřit. V jejích básních není jediná kapka sentimentality, a je to přece také jižanka.“

„Ale sestra je ve cvokárně, doktorko,“ řekl jsem. „A já piju v Coach House s její psychiatrickou chablis. Draze zaplatila za to, že v sobě neměla dost sentimentality.“

Byl jsem rád, že přišel číšník a my jsme si mohli objednat. Viděl jsem, že jsem Susan Lowensteinovou svou neslušnou poznámkou o sestřině hospitalizaci rozzlobil. A přece na její zatvrzelosti vůči Jihu bylo něco znepokojujícího, vůči tomu Jihu, který mohl zrodit jak básnířku – sebevražedkyni, tak jejího bratra, trenéra na šikmé ploše. Byly chvíle, kdy si mne doktorka prohlížela s tak unavující intenzitou, že vypadala jako geoložka, která doufá, že v lesklé rudě najde zlato. Také jsem měl znepokojivou předtuchu, že přede mnou tají skutečný stav mé sestry. Zdálo se mi zvláštní, že mi zakázala sestru navštěvovat, jako kdyby jí Savannah už dávno předtím, než se dostala do nemocnice, nařídila, abych vypadl z jejího života. Kdykoliv jsem doktorce Lowensteinové vyprávěl nějaké historky z naší rodiny, vždycky jsem očekával, že řekne: „Takhle přesně si to Savannah zapamatovala,“ nebo „To je moc užitečné, vzhledem k tomu, co mi Savannah řekla, Tome“. Mé vyprávění mělo asi takovou odezvu, jako kdybych křičel do jeskyně bez ozvěny, do níž je vstup zakázán. Měl jsem za úkol tančit na hudbu vlastního výkladu sestřiných raněných výkřiků. Na oplátku se mi nedostalo žádného uznání, neslyšel jsem žádný aplaus za svou upřímnost a žádné pokárání za své lži. Susan Lowensteinová mi prostě položila další otázku a já pokračoval. Tak nějak jsem se v naší rodině stal skladištěm vzpomínek, kde paměť vstoupila do osudného konkubinátu s utrpením. Byl jsem jediným dosažitelným svědkem, který by mohl vysvětlit, proč je sestřino šílenství jedinou přirozenou odpovědí na curriculum zkázy.

Obrátil jsem svoji pozornost na menu a pro začátek jsem si objednal pár měkkých krabů s citrónovou šťávou, osmažených na másle, politých beurre blanc a posypaných kapary. Lowensteinová si jako předkrm objednala uzeného pstruha a jako hlavní chod vařeného mořského okouna. Na menu nebylo jediné jídlo, které by na mne nezapůsobilo, ale nakonec jsem se rozhodl pro brzlík na víně s omáčkou ze smržů.

„Brzlík?“ zeptala se doktorka Lowensteinová s povytaženým obočím.

„Patří to k rodinné historii,“ řekl jsem. „Savannah se o něm často zmiňovala na kazetách. Matka ho udělala jednou k večeři a to mezi rodiči vyvolalo malou třenici.“

„Mluvíte o matce napůl s úctou a napůl s opovržením. To mě mate.“

„Myslím, že když o své matce mluvím, tak vždycky objektivně,“ odpověděl jsem. „Je to neobyčejná a krásná žena, která celý život hledala to, čím opravdu je. Se svou schopností vraždit by mohla pracovat jako brusička gilotin. Jinak prostě jenom plýtvala svým nadáním.“

„Sdílí Savannah váš přehnaný názor na matčiny schopnosti?“ zeptala se. Znovu jsem se cítil jako v sevření, jak se doktorka Lowensteinová snažila každou otázkou prolomit led.

„Měla byste na tuhle otázku znát odpověď líp než já,“ řekl jsem, zatímco se k nám blížil číšník s našimi předkrmy. „Je to vaše pacientka a určitě má k tomuto tématu velmi silný emotivní vztah.“

„Tome,“ řekla doktorka Lowensteinová, „Savannah byla mou pacientkou jen dva měsíce předtím, než se pokusila o sebevraždu. Některé věci o ní a o těch našich společných dvou měsících vám zatím nemohu říct, snad později. Musí mi k tomu dát souhlas, ale ještě není v takovém stavu, aby mi ho mohla dát.“

„Takže vy ji vlastně vůbec neznáte, že ne, doktorko Lowensteinová?“ zeptal jsem se.

„Ne, Tome, skutečně ji neznám,“ odpověděla. „Ale pořád se učím úžasné věci. A vím, že můj instinkt mě nezklamal, když jsem vás požádala, abyste zůstal v New Yorku.“

„Savannah by vám mohla vyprávět tyhle historky mnohem líp než já.“

„Ale dokázala by v restauraci vybrat tak báječné jídlo jako vy?“ odpověděla, když si ukousla uzeného pstruha, omočeného v křenové omáčce.

„Ne, Savannah je jedna z těch anorexických Newyorčanek, co se živí saláty, tofu a dietními nápoji,“ řekl jsem. „Nejedla by nic, co v sobě obsahuje kupu neviditelných kalorií či kousek živočišného tuku. Večeřet s ní, to je spíš askeze než rozkoš.“

„Jednou jsme si spolu porovnávaly diety,“ řekla Lowensteinová. „Bez problému mohla vynechat dvě jídla denně. Koupila jsem každou knihu o dietě, vydanou v Americe v posledních deseti letech, ale…“

„Proč, doktorko Lowensteinová?“ zeptal jsem se a žvýkal jsem krabí klepítko napuštěné máslem.

„Můj manžel si myslí, že jsem příliš tlustá,“ řekla a v tom přiznání byla opravdová bolest.

Usmál jsem se a dál jsem jedl svého kraba, zatímco se k nám vrátil číšník a nalil nám oběma další skleničku vína.

„Proč se smějete, Tome?“

Podíval jsem se na ni a řekl: „Váš manžel se zase mýlí. Nejste panenská a nejste tlustá, doktorko Lowensteinová, ale je škoda, že ani vy, ani váš manžel se z toho faktu netěšíte.“

Změnila téma a začala mluvit o svém dětství, ale potěšilo ji, že jsem jí zalichotil. Vyprávěla o chladu své matky, o její přirozené, ale přehnaně nezměrné rezervovanosti, takže se Susan Lowensteinová nepamatovala na jediný okamžik ve svém životě, kdy ji matka pochválila. Náhradou jí byla slova uznání od otce, výborného člověka, ale se sklonem k duševnímu vydírání. Nikdy nemohl své dceři prominout její otevřenou sexualitu. Jako dítě ji miloval, dokud nedosáhla puberty, pak dal přednost jejímu mladšímu bratrovi. Ačkoliv byli oba její rodiče pyšní, že šla na medicínu, polekalo je, když se rozhodla studovat psychiatrii. Ale Susan si myslela, že její vlastní nezdařené a utýrané dětství jí snad pomůže porozumět pacientům, přicházejícím za ní se svým vlastním bezútěšným dětstvím, odrážejícím se v jejich očích. Myslela, že má nadání mít soucit s těmi vyčerpanými dušemi, když se jim ho nedostalo od lidí, kteří je vychovali. Pokud by soucit a terapie nefungovaly, mohla své pacienty vždycky poslat do místní lékárny pro pilulky. Jako psychiatrička se cítila jako všemocný otec, ten otec, co vždycky své dceři odpustí zločin, který spáchala tím, že se stala ženou. Na psychiatrii ji děsila i okouzlovala ta neodolatelná vážnost kontaktu s pacienty, delikátnost vzájemného spojenectví, do něhož musela vstoupit s odpovědností, pokorou a pevnou vírou.

Během večeře jsem si ještě jednou všiml, jak se Susan Lowensteinová uvolnila, pomalu odložila ten profesionální přístup, jaký měla v ordinaci. Když mluvila o svých pacientech, její hlas byl plný porozumění, a já jsem si představil, jak by to bylo opravdu báječné sesypat se v New Yorku a ocitnout se pod ochranou jejího teplého, vše odpouštějícího pohledu. Profesionalita byla u ní jen ozdobou na vnějším vzhledu a měla ji chránit před znepokojující nadřazeností takových mužů, jako jsem já a její otec. Když vyprávěla o svém otci, který ji nejdříve vzýval a pak zavrhl, znělo to, jako by podle ní byl naprosto výjimečný. A přece něco v jejím hlase, co znělo všemi spodními tóny těžce nabyté moudrosti, napovídalo, že příběh jejího otce je tím nejstarším a nejtíživějším příběhem na světě. Donutilo mne to myslet na ženy v mém životě – na matku, sestru, ženu a dcery – a na to, jak jsem mohl udělat tu hroznou věc, že jsem strategickým kolapsem své lásky zradil každou z nich, právě když mne potřebovaly nejvíc. Nemohl jsem poslouchat vyprávění o Susanině otci, aniž jsem se neschoulil při pomyšlení na bolest, kterou jsem způsobil ženám ve vlastní rodině. Ve šťastných časech ze mě láska prýštila jako čirý med z vykradeného úlu. Ale v dobách bolesti a ztráty jsem se stáhl zpátky do vlastnoručně vyrobené ulity neproniknutelné osamělosti a ženy, jen se mne pokusily dotknout, se – všechny – hned v úplné hrůze odtáhly, protože jsem je znovu a znovu zraňoval za to, že si dovolily mě milovat, i když věděly, že moje láska je samá zkaženost. Patřil jsem k těm mužům, kteří své ženy pomalu zabíjejí. Moje láska byla určitá forma gangrény měkké, ochablé tkáně duše. Měl jsem sestru, která se pokusila o sebevraždu a nepřála si mě vidět, ženu, která si našla milence, dcery, které o mně nic nevěděly, a matku, která o mně věděla až příliš mnoho. Všechno to změň, říkal jsem si, když jsem tak seděl a naslouchal Susan Lowensteinové, zatímco ona se pod vlivem vína a klidného prostředí Coach House uvolnila. Změň sám sebe, úplně.

Přinesli nám hlavní chod, a byl skvostný. Brzlíku bylo hodně a smrže chutnaly jako hrudky půdy s lanýži, proměněné v tmavé uzené maso. Slyšel jsem, jak Susan zasténala obdivem, když okusila okouna, jehož bílé maso odpadávalo od kostí v křehkých kouscích. Byl jsem šťastný a díval jsem se na Susan, jak jí a pije víno, které zrálo pro nás a jen a jen pro nás na štědrých a starobylých vinicích Francie, děkoval jsem Bohu za pečlivost nadaných kuchařů a nevyčerpatelnou krásu žen. Na počest těch skvělých vinic jsem objednal další láhev vína.

Susan mi vyprávěla, že předvčerejší noc měla sen, v němž jsme se náhodou potkali ve sněhové vánici. Abychom unikli bouři, šli jsme do Rockefellerova Centra a vyjeli jsme výtahem do nejvyššího poschodí. Pak jsme popíjeli v Duhovém sále, dívali jsme se na město, jak se obléká do bílého hávu, a když bouře zesílila a my jsme kvůli sněhu už nemohli nic vidět, tančili jsme ploužák.

„To byl skvělý sen, Lowensteinová,“ řekl jsem. „Já si nikdy nepamatuju ze svých snů ani jediný okamžik. Někdy mě sny vzbudí a já vím, že byly hrozné, ale nemůžu si vybavit ani jediný obraz.“

„Pak přicházíte o báječnou a důležitou část svého života, Tome,“ řekla. „Vždycky jsem si myslela, že sny jsou milostné dopisy a nenávistná pošta podvědomí zároveň. Chce to jenom trénink, abyste si je zapamatoval.“

„Obejdu se bez takové pošty. Stačí mi ten brak, co napíšu sám.“

„Ale není to ohromné, že jste se objevil v mých snech,“ řekla, „když vás znám tak krátkou dobu?“

„Jsem rád, že jste to neprezentovala jako noční můru,“ řekl jsem.

„Mohu vás ujistit, že to nebyl zlý sen,“ řekla a usmála se. „Mimochodem, Tome, máte rád koncerty?“

„Jistě,“ odpověděl jsem. „Až na ty, kde hrají moderní hudbu. Moderní hudba mi vždycky připadá, jako když pstruh prdí do slané vody. Samozřejmě, Savannah má moderní hudbu ráda.“

„Proč si myslíte, že ona je přístupná moderní kultuře a vy ne? Musím připustit, Tome, vždycky mě rozčilí, když se snažíte chovat se jako kulturní ignorant, zastrašený velkým městem. Jste až příliš chytrý na to, abyste tuhle roli hrál opravdu přesvědčivě.“

„Promiňte, Lowensteinová,“ řekl jsem. „Nikdo nepovažuje moji roli kronikáře New Yorku ani roli venkovského balíka za únavnější než já sám. Nechci, aby moje nenávist k tomuto městu byla klišé, ale aby to byla překvapivě nová doktrína, vymyšlená Tomem Wingo.“

„Pokaždé když slyším, že někdo nenávidí New York jako vy, automaticky mě napadne, že je to antisemita,“ řekla.

„Prosím vás, vysvětlete mi, co má New York společného s antisemitismem, doktorko Lowensteinová. Já jsem z Colletonu v Jižní Karolíně a někdy mě tato spojení matou.“

„V New Yorku je víc Židů než v Izraeli,“ řekla.

„Je tu pravděpodobně taky víc Albánců než v Albánii a víc Haiťanů než na Haiti a víc Irů než v Irsku, doktorko Lowensteinová. Možná že je tu víc jižanů než v Georgii, nevím. Nemám rád New York, protože je pro mě moc velký a neosobní. Máte vždycky tyhle paranoidní stavy?“

„Ano,“ řekla. „Paranoia je báječná obranná reakce.“

„V tom případě jistě chápete, jaký mám pocit, když jako jižan přijedu do New Yorku,“ řekl jsem. „Co jste si myslela o Jihu, doktorko Lowensteinová, než jste se setkala se mnou a se Savannah?“

„Totéž co teď,“ řekla. „Myslím, že je to zpozdilá, reakcionářská a nebezpečná část naší země.“

„Ale líbí se vám, Lowensteinová?“ zeptal jsem se.

Zasmála se a byl to příjemný smích, ale já pokračoval: „Proč jsou v historii okamžiky, kdy je správné nenávidět Židy nebo Američany nebo černochy nebo cikány. V každé generaci se najde vždycky skupina, která vzbuzuje pozornost ostatních. Dokonce vás začnou podezřívat, když s nimi sympatizujete. V mládí mě učili nenávidět komunisty. Nikdy jsem žádného neviděl, ale nenáviděl jsem ty hajzly. Když jsem dospíval, nenáviděl jsem černochy, protože to byla v mé části světa náboženská víra, že se mají považovat za podřízené bílých. Je pro mě zajímavé přijet do New Yorku a být nenáviděn za to, že jsem bílý jižan. Je to dost povzbuzující a posilňující, ale zvláštní. Díky tomu chápu, co je to paranoia…“

„Ptala jsem se vás na ty koncerty proto, Tome, že můj manžel příští měsíc jeden pořádá,“ řekla. „Sehnala jsem vám lístek a doufám, že přijdete jako můj host.“

„Moc rád, když mi slíbíte, že se nebude hrát nic moderního.“

„Myslím, že na programu je většinou barokní hudba.“

„Jak se jmenuje váš muž?“ zeptal jsem se.

„Herbert Woodruff,“ řekla.

„Pan Herbert Woodruff?“ zeptal jsem se celý překvapený. „Právě ten,“ řekla.

„Vy jste žena Herberta Woodruffa! Zatraceně, doktorko Lowensteinová. Každou noc chrápat s někým tak slavným.“

„Každou noc ne, bohužel. Herbert je přes půl roku na turné. Mají o něho velký zájem. Zvlášť v Evropě.“

„Máme jeho desky,“ řekl jsem. „Alespoň pár z nich. Sallie a já se vždycky opijeme a posloucháme je. To je báječné. Budu muset Sallie zavolat a pochlubit se. On je taky Žid, doktorko?“

„Ne,“ odpověděla. „Proč se ptáte?“

„Myslel jsem, že Židé jsou něco jako katolíci,“ řekl jsem. „Kdybych si nevzal katoličku, otec by vyváděl, jako kdyby mě nachytal, jak čurám do mešní konvičky na oltáři.“

„Můj otec je ten nejtolerantnější Žid, jakého jsem kdy poznala,“ řekla vážně doktorka Lowensteinová. „Nikdy jsme nebyli v synagoze, nikdy jsme neslavili paschu a každý prosinec jsme zdobili vánoční stromeček. Dokud jsem si nevzala křesťana, nevěděla jsem, jak vážně bere náboženství. Myslela jsem, že se bude ve svatební den modlit šivu.“

„Co je to šiva?“

„Modlitba za mrtvé,“ odpověděla.

„Ale musel na to být pyšný, že jeho zeť je světově proslulý hudebník.“

„Nic o tom neví, Tome,“ řekla. „Nikdy mi neodpustil. Nikdy se nesetkal se svým vnukem.“

„To mi hodně vysvětluje, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Myslel jsem, že jste presbyteriánka, co se obrátila na židovskou víru. Proč jste si nevzala manželovo jméno, když jste se vdala?“

„Nechtěla jsem,“ řekla a tím tuto konverzaci efektivně zakončila.

„Kolik je vašemu synovi?“ zeptal jsem se a změnil téma hovoru.

„O tom jsem s vámi chtěla mluvit, Tome. Proto jsem ráda, že jsme mohli dneska spolu večeřet.“

„O vašem synovi?“ zeptal jsem se zmateně.

„Můj syn se zajímá o atletiku,“ řekla.

„Děláte si legraci.“

„Proč to říkáte takhle?“ zeptala se a nebyla schopná zakrýt podráždění ve svém hlase.

„Jen mě to překvapilo. Pochybuju, že má doma nějakou podporu.“

„Jeho otcem to otřáslo. Bernard chodí do školy do Philip Exeteru. Letos tam byl první rok. Nedávno jsme dostali školní ročenku a jeho otec v ní našel Bernarda na fotografii jako nováčka fotbalového týmu. Nikdy jsme mu nedovolili hrát sportovní hry, protože by mu to mohlo zničit ruce. Víte, chtěli jsme, aby se Bernard soustředil na hodiny houslí. Proto máme strach o jeho ruce.“

„Cha,“ nedokázal jsem zabránit zavrčení. „Nečekaný atlet v rodině.“

Usmála se: „To není k smíchu. Nejsmutnější na tom je, že nám Bernard lhal. Nebo nám o tom alespoň neřekl. Byl také v juniorském basketbalovém týmu. Evidentně mu to docela jde.“

„Proč ho nenecháte sportovat a současně chodit na hodiny hudby?“

„Můj manžel chce, aby Bernard byl dokonalý hudebník.“

„Jde mu to?“

„Ano, je dobrý. Ale není to génius, Tome. Umíte si představit, jak je pro něho obtížné jít ve šlépějích Herberta Woodruffa. Vždycky jsem si myslela, že jsme ho měli nechat hrát na nějaký jiný nástroj, než na jaký hraje jeho otec. Pak by to srovnání nebylo pro Bernarda tak hrozivé. Herbert vyhrál mezinárodní soutěž, už když mu bylo devatenáct.“

„Jako trenér znám hodně takových případů. Víte, kolik chlapců chodí na trénink jenom proto, že jejich otcové v nich vidí samy sebe. Je to smutné, když to pak nevyjde.“

„Pro otce nebo pro syny?“ zeptala se se ztrápenou vážností.

„Pro syny,“ řekl jsem. „Otcové můžou jít do háje. Měli by to vědět.“

„U Herberta je to něco jiného,“ odpověděla. „Pro něj neexistuje žádný jiný nástroj. Housle miluje natolik, že si prostě nedokáže představit, že by s ním někdo tuhle lásku nesdílel. A nedokáže si to představit u někoho, kdo je s ním spřízněný. Zvláště u svého syna.“

„Jak spolu vycházejí?“ zeptal jsem se. Její tvář ztmavla a něco se jí mihlo očima. Pozorně volila slova, než je vyslovila, cítil jsem jejich váhu a závažnost.

„Bernard svého otce dost respektuje. Je na něj a na to, co dokázal, velice pyšný.“

„Kamarádí se spolu? Hrají si s míčem? Nadhazují si v parku baseballový míč? Zápasí v obývacím pokoji a takové věci?“

Zasmála se, ale byl to napjatý a nervózní smích. Při rozhovoru o jejím dítěti jsem se dotkl něčeho podstatného.

„Neumím si představit Herberta, jak zápasí na zemi v obývacím pokoji. Je to velice střídmý a vážný muž. A kromě toho, mohl by si poranit ruce, a ruce jsou jeho život.“

„Ale, řekněte mi, doktorko, je s ním legrace? Na to se ptám.“

Dlouho přemýšlela a pak jednoduše řekla: „Ne, neřekla bych, že Herbert je legrační. A už vůbec ne pro dospívajícího muže. Myslím, že Bernard si bude Herberta víc vážit, až bude dospělý.“

„Jaký je Bernard?“

Znovu jsem v jejích očích viděl, jak se zarazila, jak cosi skrývá, jen jsem se začal vyptávat na její rodinu. Připadalo mi, jako kdyby tato psychiatrička naslouchala raději ve své ordinaci smutkům jiných, než aby mluvila o tom, co ji tíží a čeho se obává. Tvář měla bledou, když se zaklonila a opřela o cihlovou stěnu za sebou. Vypadala jako jedna z těch elegantních žen s dlouhým krkem, její profil připomínal kamej zasazenou do černého achátu.

„Je hrozně těžké Bernarda popsat,“ řekla s dlouhým povzdechnutím. „Je to hezký chlapec, ale myslí si, že je ošklivý. Je hodně vysoký, mnohem vyšší než jeho otec. Má velké nohy a černé kudrnaté vlasy. Moc toho nenamluví, zvláště ne s dospělými. Je to průměrný student. Museli jsme zatáhnout za každou nitku, abychom ho dostali do Exeteru. Nechali jsme ho dělat testy, které zvládl brilantně, ale je líný a myslím, že má radost, když nám může špatnými známkami ubližovat. Co jiného vám mohu říct, Tome? Puberta je pro každého hrozná.“

„Má nějaké problémy?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekla ostře. „Nemá. Je to zcela normální teenager, jehož oba rodiče jsou profesionálové. Herbert a já jsme pravděpodobně udělali chybu, když jsme na něj neměli v dětství tolik času. Uznávám to a beru za to plnou zodpovědnost.“

„Proč mi to říkáte, doktorko Lowensteinová?“ zeptal jsem se.

„Myslela jsem, Tome,“ řekla a naklonila se přes stůl, „že když máte tolik času, mohl byste Bernarda párkrát do týdne trénovat.“

„To je po dlouhé době moje první pracovní nabídka.“

„Udělal byste to?“ zeptala se.

„Mluvila jste o tom s Bernardem?“

„Proč bych s ním o tom měla mluvit?“ zeptala se.

„Možná nebude chtít trenéra a kromě toho, je slušné se zeptat. Proč nedonutíte Herberta, aby šel s Bernardem ven do Central Parku a házel si s ním míčem, zkoušel s ním třeba skrumáž nebo obrannou hru?“

„Herbert nesnáší atletiku, Tome,“ řekla a při tom pomyšlení se zachichotala. „Vlastně by ho to rozzuřilo, kdyby věděl, že hledám pro jeho syna trenéra. Ale Bernard mi řekl, že příští rok bude dělat sport, ať si o tom myslíme, co chceme. A kromě toho si myslím, že byste pro něj byl dobrý, Tome, myslím, že by vás měl rád, protože vy byste mohl být takový otec, o kterém vždycky snil. Atlet, legrační, neuctivý. A vsadím se, že neumíte hrát na housle.“

„Nikdy jste neslyšela mou nahrávku. Wingo hraje staré mistry. Znovu jste ze mne udělala nýmanda, doktorko.“

„A já myslela, že máte dojem, že jsem k ničemu,“ řekla rozzlobeně.

„Ne, to ne.“

„Ale ano, Tome. Připusťte to. Myslel jste si, stará doktorka Lowensteinová, psychiatrička a léčitelka duševně nemocných, a neumí udělat ze svého syna šťastného člověka.“

„Jo,“ souhlasil jsem. „Myslel jsem si to. Musí to mít nějaký důvod, proč psychiatr nedokáže vychovat vlastní dítě. Je to klišé, já vím, ale je to taky problém, nebo ne?“

„V tomhle případě ne,“ prohlásila pevně. „Bernard je jenom nesmělý. Vyroste ze všech svých problémů. Myslím, že my psychiatři máme problémy se svými dětmi – ale ne všichni z nás, to vás ujišťuju – protože toho víme moc o škodlivých důsledcích neradostného dětství. Nás ochromuje, že toho tolik víme, a bojíme se udělat i ten nejmenší špatný krok. Přehnaná péče někdy zaviní odcizení. A teď, co vaše odměna?“

„Peníze?“ řekl jsem. „O ty nemějte strach.“

„Ne, trvám na tom, že to udržíme na přísně profesionální bázi. Kolik si počítáte?“

„Kolik si počítám? Vy si určitě děláte legraci.“

„Podívejte, už jsem řekla, že trvám na přísně profesionálním základě. Kolik si účtujete za hodinu?“

Vyndala z kabelky notes a tenkým plnicím perem Dupont si něco poznamenávala.

„Kolik vyděláte za hodinu?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že to s tím nemá nic společného,“ řekla a zvedla hlavu od notesu.

„To je tak, doktorko. Protože chcete jednat na přísně profesionální úrovni, chci vám udělat laskavost. Nevím, kolik vydělávají lidé v New York City. Potřebuju vycházet z nějakých čísel.“

„Účtuji sedmdesát pět dolarů za hodinu,“ řekla.

„Fajn.“ zašklebil jsem se. „To beru.“

„To vám tedy nezaplatím.“

„Podívejte, doktorko, protože jste přítelkyně rodiny, dostanete slevu. Šedesát babek za hodinu a ani mi nemusíte děkovat.“

„Myslím si, že hodinový trénink je těžko srovnatelný s hodinou psychiatrické terapie,“ řekla a její hlas byl klidný, ale mně se nelíbil důraz, který položila na slovo trénink.

„Ach opravdu? Proč ne? Jaký je v tom rozdíl?“

„Nemáte představu o výdajích spojených se studiem medicíny.“

„Ano, mám. Poslal jsem svou ženu na medicínu.“

„Jaký jste měl nejvyšší plat jako trenér?“

„Dělalo to sedmnáct tisíc dolarů za rok, před zdaněním.“

„Kolik to dělá na hodinu?“ zeptala se.

„No, řekněme třista šedesát pět dní. Učím a trénuju devět měsíců. Pak jsem v létě trénoval basketbal. To je asi čtyřicet babek za den, myslím. Rozdělme to deseti hodinami pracovní doby.“

Napsala si čísla, pak zvedla hlavu a oznámila: „To dělá čtyři dolary šedesát centů na hodinu. Dám vám pět dolarů.“

„Jak šlechetné,“ řekl jsem.

„To je nejvyšší plat, jaký jste kdy dostal.“

„Ach, to ponížení,“ zabručel jsem a rozhlédl jsem se po restauraci. „Neuvěřitelné ponížení. Trenér se pustí do křížku s cvokařkou a ztratí v přesčase sedmdesát babek.“

„Tak dohodnuto,“ řekla a zaklapla sešit.

„Ne,“ řekl jsem. „Teď, když jste mě na tomto bitevním poli zmasakrovala, chci z toho debaklu získat alespoň nějakou míru sebeúcty. Rád bych trénoval Bernarda zadarmo. Znovu jste mě porazila, protože jsem se pokusil srovnat trénink se skutečným způsobem, jak vydělávat peníze. Řekněte mu, že začneme pozítří. A teď si objednáme nějaký báječný dezert.“

„Už jsem dnes jedla až moc.“

„Netrapte se s váhou, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Hned po večeři seženeme nějakého surovce a necháme ho, aby vás hnal celou cestu až do Central Parku. Je to ten nejlepší způsob, jak po takové newyorské večeři spálit kalorie.“

„Na něco jsem si vzpomněla,“ řekla. „Pamatujete si, jak jste v mé kanceláři potkal Monique? Proč jste jí řekl, že jste statutární právník? Zmínila se mi o vás, když byla u mě.“

„Nevěřila mi, že jsem trenér,“ řekl jsem. „A taky byla krásná a já jsem na ni chtěl udělat dojem. Cítil jsem se v tu chvíli tak sám a potřeboval jsem s někým mluvit.“

„Myslíte, že je krásná?“

„Myslel jsem si, že je to ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl,“ řekl jsem.

„To je zvláštní, Tome. Je to už podruhé, co přišla ke mně do ordinace v hysterickém záchvatu. Má příšernou aféru s investičním bankéřem, který pracuje pro Salomon Brothers – alespoň mi to tvrdí.“

„Její psychiatr prý není ve městě,“ řekl jsem. „Je tady vůbec někdo, kdo nechodí k psychiatrovi, nebo se takoví lidé odstěhovali do New Jersey?“

„Hraje na flétnu v manželově orchestru,“ řekla doktorka Lowensteinová. „Uvidíte ji znovu příští měsíc.“

„A do prdele. Zeptá se mě na mou právnickou praxi,“ řekl jsem. „Dovolte mi, abych vám objednal sklenku koňaku, Susan. Máte pravdu, dezert můžeme vynechat.“

Když jsme dostali koňak, znovu jsme si připili a chuť koňaku mě vířivě zanesla do minulosti, kdy jsem v téhle restauraci seděl naposledy s bratrem a sestrou. Když jsme tehdy pili koňak, který nám dal majitel Coach House zdarma, vytáhla Savannah čtyři nové básně, na nichž právě pracovala, a četla je mně a Lukovi nahlas. Chystala se napsat autobiografii v dlouhém cyklu básní a četla nám o bílé sviňuše Colletonu, o dědečkově výroční procházce na Velký pátek a o prvním fotbalovém zápasu Benjiho Washingtona. Její jazyk byl bujný a ohnivý a ona sklízela jasné obrazy ze svého života jako broskve z voňavého sadu. Když recitovala své verše, bylo to jako ovocný dar, a té noci jsme to ovoce navoněli koňakem.

„Na co myslíte, Tome?“ zeptala se Susan.

„Na dobu, kdy jsem tu byl s Lukem a Savannah,“ řekl jsem. „Byli jsme tehdy tak šťastní.“

„Co se stalo?“

„Příroda si hnusí vakuum, ale ještě více si hnusí bezvadné štěstí,“ řekl jsem. „Susan, pamatujete se, jak jsem mluvil o svém nervovém záchvatu?“

„Samozřejmě,“ řekla jemně.

„Nebyl to záchvat,“ řekl jsem. „Byl to smutek tak ohromující, že jsem se stěží mohl hnout nebo mluvit. Myslím, že to tehdy nebyla psychická porucha, a myslím si to i teď. Dva roky jsem dokázal fungovat, ačkoliv jsem měl v srdci tenhle žal. Utrpěl jsem hroznou ztrátu a nic mě nemohlo utěšit. Trénoval jsem tři sporty a učil jsem pět hodin angličtiny denně a práce mne držela pohromadě. Pak jsem už nemohl dál unést váhu toho smutku. Jednoho dne jsem ve třídě četl Fern Hill od Dylana Thomase, ta báseň mě tak dojala, že mi vyhrkly slzy. Je to krásná báseň a dojme mne pokaždé, když ji čtu, ale tentokrát to bylo něco jiného. Nemohl jsem přestat plakat. Moje třída byla celá bez sebe. Já byl bez sebe a nemohl jsem si pomoct.“

„A vy jste to nepovažoval za nervový záchvat, Tome?“ řekla měkce.

„Ne,“ řekl jsem. „Myslel jsem si, že je to normální reakce na velký smutek. Byl to zázrak, že jsem ten smutek snesl tak dlouho bez pláče. O týden později jsem se procházel po pláži, když jsem minul muže, který vypadal jako můj bratr, a sesypal jsem se znovu. Sedl jsem si na skálu s výhledem na charlestonský přístav a přes hodinu jsem se třásl. Věděl jsem, že musím začít něco dělat. Zapomněl jsem na něco důležitého, ale nevěděl jsem na co. Sallie mě tu noc našla na pláži, jak se třesu chladem.“

„Co jste zapomněl?“

„Zápas. Zapomněl jsem na to, že můj tým tu noc hraje. Zapomněl jsem, že můj vlastní tým, který jsem trénoval a drezúroval a honil, má zápas.“

„Tehdy vás propustili?“

„Ano, tehdy mě propustili,“ řekl jsem. „Tak jsem zůstal doma a odmítal jsem přijmout od kohokoliv pomoc. Nechal jsem se tím smutkem zaskočit, a on mě zaskočil dokonale. Po měsíci mne moje žena a matka donutily podepsat nějaké papíry, odvezly mě do desátého poschodí Medical College a tam mi dali pár šokových procedur.“

„Nemusíte mi tohle všechno říkat, Tome,“ řekla.

„Myslel jsem si, že byste to měla vědět, když se chystám trénovat Bernarda, měla byste vědět, že kupujete aušusové zboží.“

„Jste dobrý trenér?“ zeptala se.

„Jsem skvělý trenér, Susan,“ odpověděl jsem.

„Pak mám veliké štěstí, že jste se tu právě objevil,“ řekla. „Díky, že jste mi tohle všechno řekl. Jsem ráda, že jste mi to řekl tady a ne v ordinaci. Myslím, že budeme dobří přátelé.“

„Že mi něco tajíte o mé sestře?“

„Je toho hodně, co vám o ní neříkám,“ odpověděla. „Je hodně toho, co vám neříkám o hodně věcech. Když jste se zmínil o Monique, téměř mě zabilo, že si myslíte, že je krásná.“

„Proč?“

„Myslím, že má poměr s mým mužem.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože znám svého muže velice dobře,“ řekla. „Nemohu pochopit, proč ke mně chodí pro pomoc, jestli je to od ní krutost nebo jen zvědavost. Vždycky mne donutí přísahat, že Herbertovi neřeknu, že za mnou byla.“

„To mne mrzí, Susan,“ řekl jsem. „Možná je to jen vaše představivost.“

„To si nemyslím.“

„No, doktorko Lowensteinová, setkal jsem se s vámi oběma, s Monique i s vámi. Monique je milá, ale má mizernou povahu a je trochu sobecká. Protože jste si dnes večer oblékla ty skvělé šaty, nemohl jsem si nevšimnout, že se po světě procházíte v prvotřídním těle. Jste na můj vkus trochu vážná, ale jsem s vámi rád. Monique by vám nemohla ani zavázat tkaničku u bot, drahoušku,“ řekl jsem.

„Ne drahoušku, Tome,“ usmála se. „Pamatujte si, jsem feministka.“

„Monique vám nesahá ani po paty, feministko,“ řekl jsem.

„Díky, trenére,“ řekla.

„Nechcete si jít zatančit do Duhového sálu?“

„Dnes ne, Tome,“ řekla. „Ale můžete mě požádat někdy jindy letos v létě.“

„Slíbíte mi, že si obléknete tyhle šaty?“ zeptal jsem se.

„Musím jet domů,“ řekla. „Rychle.“

„Jste v úplném bezpečí, doktorko Lowensteinová. Měl jsem elektrošokovou terapii,“ řekl jsem, zvedaje se od stolu. „Pojďte. Zaplatím účet a seženu vám jednoho z těch hrozných městských pestrobarevných taxíků.“

„Byl to báječný večer,“ řekla Susan Lowensteinová, když jsem jí v lehkém dešti otevřel dvířka auta na Waverly Place. Políbila mne na rty, měkce, jen jednou, a já jsem se díval, jak taxík mizí v nočním dešti.

8

Několik týdnů po svém překvapivém návratu si moje babička šla koupit rakev od Winthropa Ogletreeho. Viditelně ji potěšila návštěva colletonského hřbitova, kde si promluvila s mrtvými. Jako většina jižanů si v sobě vypěstovala malou, osobní tradici uctívání předků a v prostředí autentické důvěrnosti hřbitova byla šťastná. Dívala se na mrtvé jako na temnou a neobjevitelnou zeměpisnou rovnoběžku, objímající celou Zemi. Její vlastní smrt ji naplňovala příjemnými sny o budoucích a překvapivých cestách.

Protože nechodila pravidelně do kostela, ani se otevřeně nehlásila k víře v Boha, dovolovalo jí to zformovat si netradiční názor na duši, podpořit v sobě živější povzbuzující šťávy, díky nimž si vytvořila osobitý pohled na svět. Nevinně důvěřovala horoskopům a plánovala si dny podle vznešeného seskupení hvězd, podle temných vesmírných objektů a znaků zvěrokruhu. S ustavičnou zvědavostí hledala radu u kartářek. Věřila v síly vyzařující z křišťálových koulí, v mystické narážky uložené v rozložení čajových lístků, v příkazy, které obdržela od pečlivě zamíchaných tarokových karet, a v cokoli, co bylo v jižanském městě podezřelé a revoluční. Když jí v Marseilles četla cikánka z ruky a prohlížela si její zkrácenou rozdvojenou čáru života, předpověděla jí, že nebude žít déle než do šedesátky. Když Tolitha dorazila do Colletonu, aby se smířila se světem, právě dosáhla šestapadesáti let. Každý den se radila s knihou I Ting, kterou můj dědeček považoval při nejlepším za satanský text. Věřila v každou odchylku a odpověď spiritistické tabulky – jedno jak záhadně zamotané. Její víra, to byl katechismus chaotických skutečností. Souhlasila s médii, čaroději a proroky, všichni to byli meterologové její živé, ničím nesužované duše. Tolitha byla ta nejkřesťanštější žena, jakou jsem kdy znal.

Ale přijala cikánčin rozsudek smrti se stoickou vážností a začala se připravovat na vlastní smrt, jako by to byla cesta do báječné země, jejíž hranice byly před turisty dlouho zavřené. Když přišel čas, aby si koupila rakev a udělala konečné přípravy na svůj pohřeb, trvala na tom, aby ji její vnoučata doprovázela. Věčná vychovatelka Tolitha chtěla, abychom se naučili nebát se smrti. Mluvila o nastávající koupi rakve s radostí a chovala se, jako kdyby šla potvrdit hotelovou rezervaci na konci té nejsvízelnější cesty.

„Je to jednoduše poslední fáze života. Představuju si, že ta nejzajímavější,“ řekla, když jsme šli po Ulici přílivů, míjeli průčelí obchodů a říkali sousedům stejně jako cizincům „Jak se máte.“

„Ale ty jsi úplně zdravá, Tolitho,“ řekl Luke a vzhlédl na ni ve slunci. „Slyšel jsem tátu říkat, že nám všem budeš jednou chodit čurat na hroby.“

„Tvůj otec je plebejec, Luku. Prosím tě, nepapouškuj řeči lovců garnátů,“ odpověděla babička a šla dál, pyšná jako stěžeň. „Ne, nepřežiju šedesátku. Nebyla to obyčejná cikánka, co mi četla z ruky. Byla to královna cikánek. Nechávám si radit jen od specialistů. Nikdy v životě jsem nebyla u doktora.“

„Máma nám říkala, že je to hřích, nechat si od cikánky hádat z ruky,“ řekla Savannah, která držela babičku za ruku.

„Vaše matka byla za celý svůj život jen ve dvou státech,“ pokrčila nos Tolitha. „Nemá můj světový rozhled.“

„Řekla ti ta cikánka, na co zemřeš?“ zeptal jsem se. Prohlížel jsem si ji a zajímalo mě, jestli nezemře na ulici.

„Na selhání srdce,“ oznámila pyšně moje babička, jako by právě vyslovila jméno svého nejoblíbenějšího dítěte. „Padnu jako kámen.“

„Budeš pohřbená jako zenbuddhista?“ zeptala se Savannah.

„To je příliš nepraktické,“ řekla Tolitha a sladce kývla na Jasona Fordhama, který vedl obchod železářským zbožím. „Chtěla jsem, aby mě váš dědeček vzal do Atlanty, položil mě nahou na Kamennou horu a nechal supy, ať sežerou moje pozemské maso, ale zděsilo ho to. Tak to dělají v Indii. Nebyla jsem si jistá, jestli mají v Georgii dost supů, aby ten kousek zvládli.“

„To je nejhroznější věc, jakou jsem kdy slyšel, Tolitho,“ řekl Luke a podíval se na ni s opravdovým obdivem.

„Nerada dělám obvyklé věci, děti. Ale co můžu dělat? Každá společnost má své vlastní zvyky.“

„Ty nemáš strach ze smrti, že ne, Tolitho?“ zeptal jsem se.

„Všichni jednou zaklepeme bačkorama, Tome,“ odpověděla. „Jsem jen šťastná, že si to můžu naplánovat dopředu, takže to pro mou rodinu nebude takový šok. Chci, aby bylo všechno připravené.“

„Jakou rakev si chceš koupit, Tolitho?“ zeptala se Savannah.

„Borovicovou. Nic zdobeného. Chci, aby mě červi dostali co nejdřív. Připusťme si, že je to jejich způsob života, a já jsem nikdy neměla nic proti tomu, jakým způsobem žije jakýkoli živočich.“

„Jak tě červi snědí? Nemají přece zuby,“ zeptal se Luke, když jsme míjeli holičství Wayneho Fendera.

„Musejí počkat, až tě země trochu změkčí,“ vysvětlila Tolitha a její hlas byl pronikavě vysoký. Takový odporný detail mou babičku vzrušoval a oživoval. „Víte, obstaravatel pohřbu z vás vysuší všechnu krev, takže jste suchý jako kukuřičná palice. Pak vás naplní balzamující tekutinou, takže nehnijete tak rychle.“

„Proč v tobě nenechají krev?“ zeptala se Savannah a oči měla hrůzou zeširoka otevřené.

„Protože s krví v sobě se příliš rychle kazíš.“

„Ale oni tě strčí do země a ty tam stejně shniješ,“ řekl jsem.

„Nechtějí, aby si člověk zasmrděl svůj pohřeb. Už jste, děcka, někdy cítily rozkládající se mrtvolu?“

„Jak smrdí, Tolitho?“ zeptal se Luke.

„Jako sto liber zkažených garnátů.“

„Tak hrozně?“

„Hůř. Dělá se mi z toho špatně, jen na to pomyslím.“

Přišli jsme na křižovatku Rybářské ulice a Ulice Přílivů, k jednomu z colettonských semaforů. Venku v přístavu se ve větru nakláněly plachetnice a jejich sluncem zaplavené plachtoví vypadalo jako z papíru. Padesát stop dlouhá jachta zamířila na řeku a signalizovala obsluze mostu čtyřmi chraptivými štěky na houkačku. Pan Fruit v zábavné basebalové čepici a bílých rukavicích řídil na křižovatce dopravu. Čekali jsme, až nám dovolí přejít ulici. Panu Fruitovi nezáleželo na tom, jestli svítí červená nebo zelená. Spoléhal se na intuici a na svůj vlastní vnitřní smysl pro rovnováhu a symetrii při řízení dopravy kolem rohu svého světa.

Fantastický, bizarní a bdělý pan Fruit byl vysoký, vychrtlý černoch ve středních letech, který si zřejmě myslel, že má za Colleton osobní zodpovědnost. Dodnes nevím, jestli byl pan Fruit mentálně zaostalý, deklasovaný nebo zda to byl nějaký neškodný blázen se sladkým obličejem, jemuž popustili uzdu a on se potuloval po rodném městě a rozdával svým sousedům radost z nepojmenovatelného evangelia. Nevím, jak se skutečně jmenoval, zdali měl rodinu nebo kde přespával. Vím, že to byl domorodec, a nikdo se neptal, jestli má právo řídit dopravu na Ulici Přílivů.

Jednou se nový pomocník šerifa snažil pana Fruita naučit, jaký je rozdíl mezi červeným a zeleným světlem, ale pan Fruit odolal všem snahám o změnu toho, co dělal mnoho let naprosto dobře. Nejenže zaznamenával, co se ve městě děje, ale jeho přítomnost zmírnila zakořeněné zlo, které bujelo na okrajích lidské společnosti. Lidskost, ale i zpronevěra každé komunity se může posuzovat podle toho, jak dokáže vyjít vstříc takovým pánům Fruitům. Colleton se jednoduše přizpůsobil jeho harmonii a pořádku. Když měl pan Fruit pocit, že je něco potřeba, udělal to podle svého. „To je jižanský přístup,“ řekla moje babička. „To je dobrý přístup.“

„Ahoj, zlato, jak se vede,“ zavolal, když nás uviděl, a „ahoj, zlato“ jsme volali i my. Na krku měl stříbrnou píšťalku a na tváři blažený, nesmazatelný úsměv. Pískal na píšťalku a mával svýma dlouhýma rukama v půvabných přehnaných kruzích. Otáčel se a tanečním krokem přistoupil k osaměle přijíždějícímu autu, levou ruku s kostnatým zápěstím měl zalomenou v pravém úhlu. Auto zastavilo a pan Fruit nám pokynul, abychom přešli ulici, a pískal na píšťalku v bezvadném souzvuku s babiččinými kroky. Pan Fruit se narodil proto, aby řídil dopravu. Vedl také všechny průvody v Colletonu a bylo jedno, jestli šlo o vážnou nebo veselou záležitost. Takové byly jeho dvě funkce v životě města a on je vykonával velice dobře. Dědeček nám vždy říkal, že pan Fruit naložil tak dobře s tím, co uměl, jako žádný jiný muž, kterého kdy potkal.

Když jsem se narodil, Colleton obývalo v poklidu deset tisíc duší a každý rok ztratilo město jen malé procento svého obyvatelstva. Bylo postaveno na území indiánského kmene Yemassee, a za známku věhlasu se vždy považoval fakt, že tu žádný z nich nezbyl. Yemassee bylo slovo, které se chvělo temnou krásou genocidy. Poslední bitva mezi osadníky a domorodci byla u nás, na severním konci ostrova Melrose. Colletonská domobrana v noci kmen překvapivě napadla a ubila tolik spících Indiánů, kolik jen mohla. Pak za pomoci psů zahnala ty, co přežili, do lesa. Do úsvitu je štvala jako jeleny, až je zatlačila do písčinných mělčin řeky. Tam byli všichni Yemasseeové posekáni šavlemi a postříleni z mušket, ušetřeny nezůstaly ani ženy ani děti. Když jsme jednou s Lukem a Savannah hledali hroty šípů, našel jsem malou lebku. Jak jsem ji zvedl z houštiny, zachrastila v mozkovně kulička z muškety a vypadla ústy ven.

Když jsme míjeli řadu oslnivě bílých paláců podél Ulice Přílivů, šli jsme kolem domu, kde se pomalu rodil ten nejhrozivější sen našeho života. Zamávali jsme na Reese Newburyho, který stál na verandě a díval se k řece. Byl to nejmocnější muž v Colletonu, brilantní advokát a předseda městské rady. Vlastnil jedinou místní banku a rozsáhlé pozemky v kraji. Tím gestem jsme zdravili svou budoucnost, toho nejúžasnějšího spáče ve městě, mávali jsme bezelstně a usměvavě pádu rodu Wingů.

Obstaravatel pohřbů Winthrop Ogletree čekal ve foyeru velkého, nepravidelného viktoriánského domu na konci Ulice přílivů, kde měl svůj obchod. Byl oblečený v tmavém obleku a ruce měl složené na břiše s výrazem nucené lítosti. Byl vysoký a hubený a měl pleť jako kozí sýr, který někdo nechal příliš dlouho na stole. Pohřební ústav voněl jako uvadlé květiny a nevyslyšené modlitby. Popřál nám dobrý den a jeho hlas zněl podlézavě a falešně nadšeně, aby člověk věděl, že se cítí opravdu dobře pouze v přítomnosti mrtvých. Vypadal, jako by sám dvakrát třikrát zemřel, čímž zdůrazňoval delikátnost svého povolání. Winthrop Ogletree měl tvář nešťastného upíra, který nikdy nedostal pořádnou porci krve.

„Půjdu rovnou na věc, Winthrope,“ řekla babička oficiálně. „Umřu někdy po svých šedesátých narozeninách a nechci být rodině na obtíž. Chci si vzít tu nejlevnější rakev, jakou máš v tom svém umrlčím domě a nechci, abys na mě hokynářsky tlačil a snažil se mě donutit, abych si koupila nějakou truhlu za milión.“

Pan Ogletree vypadal dotčeně a uraženě, ale odpověděl chlácholivým hlasem. „Ach, Tolitho, Tolitho, Tolitho. Jsem tu jen v tvém zájmu. Nikdy by mě nenapadlo někomu něco nutit. Jsem tu jen, abych odpověděl na tvé otázky a byl ti k službám. Ale, Tolitho, nevěděl jsem, že jsi nemocná. Vypadáš, jako bys mohla žít do tisícovky.“

„Neznám hroznější osud,“ odpověděla a nakukovala do místnosti po své pravici, kde v otevřené rakvi ležela mrtvola. „To je Johnny Grindley?“

„Ano, včera ráno odešel na věčnost.“

„Pracuješ rychle, Winthrope.“

„Snažím se,“ řekl pan Ogletree pokorně a sklonil hlavu. „Žil dobrý křesťanský život a je to má povinnost, připravit mu důstojné rozloučení.“

„Johnny byl ten nejpodlejší hajzl, jaký kdy nosil tkaničky, Winthrope,“ řekla babička, šla k rakvi a podívala se na nelidsky voskovou tvář Johnnyho Grindleye.

My tři jsme se shlukli kolem rakve a prohlíželi jsme si mrtvolu.

„Vypadá, jako kdyby si právě zdřímnul, že ano?“ řekl pan Ogletree pyšně.

„Ne, vypadá mrtvý jako pařez,“ odpověděla moje babička.

„Naopak, Tolitho,“ řekl uražený pan Ogeltree. „Myslím, že vypadá, jako kdyby mohl vstát a pískat pochod Johna Philipa Sousy. Všimni si životnosti v jeho obličeji. Lehký náznak úsměvu. Neumíš si představit, jak je těžké udělat úsměv na tváři někoho, kdo umřel na rakovinu. Ach, chci říct, každý umí na tváři mrtvoly udělat falešný úsměv. Ale jen umělec ho umí vytvořit tak, že vypadá přirozeně.“

„Až natáhnu brka, nechci se smát, Winthrope,“ poručila si Tolitha. „Radši si to napiš. Nechci se šklebit jako nějaká fuchtle, až se na mě lidi přijdou podívat. A chci, abys na to vzal můj osobní make-up. Ne ten levnej sajrajt, co používáš.“

„Používám tu nejlepší kosmetiku, jaká se dá koupit, Tolitho,“ řekl a narovnal se do své plné výšky.

„Chci být ve smrti milá,“ ignorovala ho Tolitha.

„Budeš skvělá,“ řekl a znovu skromně sklonil hlavu.

„Chudák Johnny Grindley,“ řekla Tolitha a s divnou něžností se dívala na tělo v rakvi. „Víte, děti, pamatuju si den, kdy se Johnny narodil v domě své matky v Huger Street. Bylo mi osm let a pamatuju si to jasně, jako by se to stalo před čtvrt hodinou. To je jediná divná věc na životě. Stále se cítím jako osmnáctiletá dívka, uvězněná ve starém těle. Johnny byl od narození ošklivý jako ondatra.“

„Měl bohatý život,“ ozval se pan Ogletree a jeho hlas byl vážný jako durová varhanní stupnice.

„Za celý život neudělal nic zajímavého, Winthrope,“ řekla Tolitha. „A teď mi ukaž, kde schováváš svoje rakve.“

„Mám jednu, která je ti šitá na míru, Tolitho,“ řekl pan Ogletree, když nás vedl nahoru po točitých schodech. Prošli jsme vpravo kolem civilní kaple a vešli jsme do místnosti naplněné rozmanitými rakvemi všech tvarů a velikostí. Pan Ogletree zamířil přímo k mahagonové rakvi uprostřed místnosti, láskyplně na ni poklepal a prohlásil: „Je zbytečné dál hledat, Tolitho. Tohle je jediná pořádná rakev pro dámu z vysoké společnosti.“

„Kde máš borovicovou truhlu?“ zeptala se Tolitha a její oči prosmejčily místnost. „Nechci být rodině na obtíž.“

„To není problém. Máme velkorysý systém splátek. Zaplatíš jen několik dolarů měsíčně a až půjdeš na svou poslední cestu, nebude to tvou rodinu stát ani cent.“

Tolitha si dlouho bystrým okem prohlížela rakev. Přejela rukou po vyšívaném hedvábí, kterým byla uvnitř vyložena. Přistoupil jsem k jiné rakvi, jejíž hedvábné polstrování víka bylo ozdobeno obrázkem Krista s apoštoly při Poslední večeři.

„Ta, na kterou se díváš, Tome, je velice dobrá,“ řekl pan Ogletree. „Všimni si, že Jidáš tam není vyobrazen. Je dobré být pohřben s Ježíšem a jeho nejbližšími žáky a výrobci moudře rozhodli, že Jidáš v místě posledního odpočinku dobrého křesťana nemá co dělat.“

„Mně se moc líbí,“ řekl jsem.

„Je nevkusná,“ zašeptala Savannah.

„Mně se víc líbí rakev s ‚modlícíma se rukama‘,“ řekl Luke z druhého konce místnosti.

„Té dávají přednost metodisté, Luku,“ řekl potěšený pan Ogletree. „Ale vlastně to není křesťanská rakev. Mohly by to být buddhistické nebo muslimské ruce, sepjaté v modlitbě. Chápeš, co tím chci říct? Ale nemyslím si, že by Tolithě záleželo na obrázku, zdobícím místo jejího posledního odpočinku. Vždycky byla ve své jednoduchosti elegantní, jestli mi dovolíš kompliment, Tolitho.“

„Nepotřebuju komplimenty, Winthrope,“ řekla babička. „Kolik stojí ta, cos mi ji ukázal jako první?“

„Obvykle to dělá kolem tisíce dolarů,“ řekl a jakoby v modlitbě ztlumil hlas. „Ale protože jsi rodinná přítelkyně, nechám ti ji za osm set dvacet pět dolarů, šestnáct centů plus daň.“

„Rozmyslím si to, Winthrope,“ řekla. „A teď, mohl bys mne na chvíli nechat s mými vnoučaty o samotě, abychom o tom podumali? Vypadá to jako důležité rozhodnutí a já si o tom s nimi chci pohovořit soukromě.“

„Samozřejmě, zcela chápu. Sám jsem to chtěl navrhnout. Budu dole kanceláři, Tolitho. Jen se tam zastav, až budeš odcházet. Jestli tě tu nic neuspokojí, mám zvláštní nabídkový katalog, který obsahuje všechny druhy rakví vyrobených ve Spojených státech.“

„Která je nejlevnější z těch, co máš tady?“

Winthrop Ogletree frkl, jako by se ze svých nosních dírek pokoušel vyfouknout nějakou nečistotu, a rozhodně zamířil do neosvětleného kouta, kde se s nepatrným náznakem odporu dotkl malé, nevšední rakve ocelové barvy. „Tato bídná věc je za dvě stě dolarů, ale nikdy bych nedovolil ženě tvého postavení, aby se nechala v takové věci pohřbít. V těchto rakvích jsou pohřbíváni jen neznámí tuláci a nejnižší sorta černochů. Ne, ty bys určitě nechtěla svou rodinu ztrapnit tím, že se necháš vystavit v téhle hrůze.“

Podíval se na babičku, jako kdyby navrhovala, že chce být pohřbena v slepičincích. Zhluboka se uklonil a opustil nás, abychom se v soukromí poradili.

Když jsme zaslechli jeho kroky na schodišti, babička řekla: „Dělá se mi špatně, když si pomyslím, že až budu mrtvá, tenhle vlkodlak mé uvidí, jak mě Pánbůh stvořil.“

„To je odporné, Tolitho,“ řekla Savannah. „My to nedovolíme. Nenecháme ho ani nakouknout.“

„Musí mě svléknout, když má rozřezat moje žíly a vysušit mou krev. Asi mi to pak bude úplně jedno. Jen si přeju, aby to byl někdo jiný než Winthrope Ogletree. Mohli byste do jeho hlasu přidat trochu octa a zalít jím Caesarovu šlichtu. Když se s ním nikdo nebaví, deprimuje ho to několik dní. Tady, někdo mi podržte tohle.“

Vytáhla z kabelky malý fotoaparát Brownie a kabelku podala Lukovi. „Na co to je, Tolitho?“ zeptal se.

Babička si k první rakvi, kterou jí Winthrop Ogletree nabídl, přisunula židli s rovným opěradlem. Obřadně si zula boty a čiperně do ní vlezla. My jsme se jen dívali a já jsem ani nedutal. Tolitha lezla do rakve, jako kdyby se slavnostně ukládala na lůžko ve vagónu první třídy. Lehla si a se zavrtěním se uvelebila. Zakroutila palci u nohou a pokusila se uvolnit. Pak zavřela oči a ležela úplně nehybně.

„Nelíbí se mi, jak mě tlačí výztuže,“ řekla nakonec s očima stále pevně zavřenýma.

„To není matrace, Tolitho,“ řekla Savannah. „Nemá to být pohodlné jako hotelová postel.“

„Jak kčertu ty víš, jak má být pohodlná?“ zeptala se Tolitha. „Podívej, zaplatím za tu věc docela dost peněz. Alespoň ji pro mě můžou udělat pohodlnou. A mimo to, nějakou chvilku v ní pobudu.“

„Pospěš si a vylez, Tolitho,“ prosil jsem a běžel k oknu, „než tě někdo zahlídne a my budeme mít nepříjemnosti.“

„Jak vypadám?“ zeptala se babička v rozpacích.

„Co tím myslíš, jak vypadáš?“ odpověděla Savannah. „Vypadáš skvěle.“

„Myslím, jak vypadám v rakvi?“ řekla a stále neotvírala oči. „Ladí tyhle šaty s její barvou nebo si mám na sebe vzít ty nachové, které jsem měla minulé velikonoce v Hongkongu?“

„My jsme minulé velikonoce v Hongkongu nebyli,“ řekl Luke.

„To je pravda. No, myslím, že tyhle jsou důstojnější. Nemám ráda, když lidé, kteří zemřou, vypadají frivolně. Udělej několik snímků, Luku.“

„To nemůžu, Tolitho. To není správné.“

„Podívej, nekoupím tenhle výmysl, dokud neuvidím, jak v něm vypadám. Přece bys nechtěl, abych si koupila šaty, aniž bych si je vyzkoušela, že ne?“

Luke udělal několik snímků a když přetočil film a začal fotit z různých úhlů, pokrčil směrem k nám rameny.

„Po cestě přichází paní Blankenshipová, Tolitho,“ zpola jsem vykřikl. „Prosím tě, vylez odtamtud.“

„Komu záleží na tom, co si ta stará děvka myslí. Chodily jsme spolu do školy. Nestála za nic tehdy a nestojí za nic ani teď. A teď mě poslouchejte, děti. Chci mít správně udělané vlasy, až přijde můj čas. Chci, aby mi vlasy učesala Nellie Rae Baskinsová a ne, opakuji ne, Wilma Hotchkissová, které by měli dovolit vlasy pouze zametat a ne se jich dotýkat. Řekněte Nellie Rae, že chci, aby mě načesala podle některého z nových nabubřelých francouzských účesů, o nichž jsem nedávno četla. Něco trochu efektního. Chci dát drbnám příležitost, aby zavrtěly svým jazykem, i když tu nebudu. A také… Dělá si někdo poznámky? Někdo by to měl zapisovat. Děti, vy si tohle všechno nemůžete zapamatovat… Chci mít vlasy obarvené načerveno.“

„Načerveno!“ zvolala překvapená Savannah. „Budeš vypadat jako hloupá zrzka, Tolitho. Nebude to vypadat přirozeně.“

Tolitha s očima stále pevně zavřenýma a s hlavou spočívající pohodlně na saténovém polštáři klidně řekla: „Když jsem byla malá, byla jsem zrzavá. Měla jsem krásné rudé vlasy, ne tu hnusnou mosaznou barvu, jakou má ta holka Tolliverovic, co žije na Burnchurch Road. Když mi bylo patnáct, schovala jsem si loknu svých vlasů, tak můžu barvu porovnat. Nellie Raeová je dobrá barvířka. Wilma by nemohla nabarvit ani velikonoční vajíčko, aniž by ho nezmazala. A mimoto, Savannah, kdo chce vypadat přirozeně, když je ztuhlý? Proboha, jen se snažím svému pohřbu dát trochu říz.“

„Pohřeb není na to, aby měl říz,“ hádala se Savannah. „A teď, prosím tě, vylez, než se vrátí pan Ogletree.“

„Jak mám pusu?“ zeptala se Tolitha. „Myslím, že chci mít pusu právě takhle. Udělej další fotku, Luku. Pamatujte si, nechci, aby mi ten osel Ogletreee udělal na tváři veliký škleb. Je tím proslavený. Víte, být šťastný nahoře s Ježíšem a všechny ty kecy. Chci vypadat vážně a důstojně, jako královna vdova.“

„Co je to královna vdova?“ zeptal jsem se.

„Nevím to přesně, Tome, ale zní to jako něco, čím bych chtěla být. Až se vrátíme domů, najdu si to ve Websterově slovníku. Podej mi z kabelky pudřenku, Savannah, zlatíčko. Chci si zkontrolovat make-up.“

Savannah sáhla do obří kabelky a vylovila malou zlatou pudřenku, kterou podala své odpočívající babičce. Tolitha ji s klapnutím otevřela a prohlížela se v malém kulatém zrcátku. Poťapala si trochu pudru na nos a tváře a pak spokojená s výsledkem zaklapla pudřenku, podala ji Savannah a znovu zavřela oči.

„Perfektní. Můj make-up je prostě perfektní. Tak ho přesně chci mít. Udělej další fotku, Luku. To je přesný odstín rtěnky, který chci. Ogletree používá něco, čím se natírají hasičské stříkačky. Měli by mu dovolit malovat jenom negry…“

„Někdo jde,“ zavyl jsem a ukázal jsem na dveře. „Prosím, Tolitho. Prosím, vylez z rakve.“

„Nejsi ani trochu hezký, když jsi hysterický, Tome.“

„Neměla bys používat slovo negr, Tolitho,“ vadila se Savannah. „To není hezké.“

„Máš pravdu, princezno. Už to neudělám.“

„Někdo jde, Tolitho,“ zašeptal Luke babičce do ucha. „Prosím tě, vylez.“

„Hi, hi, hi,“ chichotala se babička. „To bude skvělé. Provozní zkouška.“

Královská a všetečná Ruby Blankenshipová vešla do místnosti, šedé vlasy přísně sčesané dozadu a oči posazené jako rozinky v nevykynutém moučníku. Byla to obrovská žena s ohromnými proporcemi a v srdcích nás dětí okamžitě vzbuzovala hrůzu. V Colletonu se o ní mluvilo jako o „Všudybylce“, a teď stála ve dveřích a prohlížela si nás s příznačnou podmanivou intenzitou, z níž starší lidé nemající rádi děti udělali kus umění. Příčinou její slávy ve městě byla její nenasytná zvědavost, jak je to se zdravím spoluobčanů. Byla všudypřítomný a častý návštěvník nemocnice i pohřebního ústavu. Při požárech ji museli fyzicky krotit. Doma i v autě měla policejní vysílačku a s chutí prozkoumávala i ty nejhůř nabourané vraky.

„Co tady děláte, Wingové?“ vyzvídala, když vplula do místnosti. „Ve vaší rodině se už léta nic nestalo.“

Než jsme mohli odpovědět, zahlédla Tolithu, jak leží v rakvi s rukama pokojně složenýma na břiše.

„To muselo být náhlé. Neslyšela jsem o tom ani slovo,“ řekla paní Blankenshipová.

Ignorovala nás, hbitě přešla místnost, postavila se vedle rakve a pečlivě si prohlížela mou babičku.

„Podívejte, jaký hloupý škleb jí chudák Ogletree udělal na tváři,“ řekla a pokynula Lukovi kostnatým, vybledlým ukazováčkem. „Celé tohle město ulehá navěky s úšklebkem. Ale jinak odved dobrou práci. Vypadá přirozeně, ne, děti? Skoro jako živá.“

„Ano, madam,“ řekl Luke.

„Na co umřela?“

„Nevím, madam,“ odpověděl Luke a v jeho hlase bylo opravdové neštěstí. Pohledem nás prosil o pomoc. Savannah a já jsme oba zakroutili hlavou, abychom mu ukázali, že se do toho nebudeme plést. Savannah přešla k oknu a podívala se na řeku. Ramena se jí třásla a byla na pokraji hysterie. Já byl příliš zmrtvělý, než abych ocenil humornost celé situace.

„Co chceš říct tím, že nevíš?“ vyzvídala paní Blankenshipová. „Bylo to srdce? Nebo nějaká rakovina, kterou si uhnala v Africe? Nebo játra? Vsadím se, že to byla játra. Chlastala. Určitě to nikdo z vás neví. Opustila vašeho dědečka uprostřed krize. Pamatuji se na ten den, kdy odešla. Nesla jsem do domu vašeho dědečka kastrol s jídlem. Odhaduju, že Tolitha má Všemohoucímu co vysvětlovat. Kdy je pohřeb?“

„Já to nevím přesně, madam,“ řekl Luke.

„Ty nevíš, kdy má tvoje vlastní babička pohřeb?“ zeptala se paní Blankenshipová.

„Ne, madam,“ řekl Luke.

„Kdy se to stalo?“

„Prosím, madam, jsem příliš rozrušený, abych o tom mluvil,“ řekl Luke a náhle si zakryl rukama obličej a ramena se mu roztřásla potlačovaným smíchem.

„Neplač, mládenče,“ řekla paní Blankenshipová laskavě. „Smrt je přirozená, a černý jezdec si jednoho dne přijde pro každého z nás a odveze nás zpátky před soudnou stolici Kristovu. Nejlepší, co můžeme udělat, je být připraveni, až přijde. Vím, že jsi rozrušený, protože si možná myslíš, že se tvoje babička právě udí v pekle. Ale tak si to vybrala sama. Rozhodla se vést hříšný život a to může být příklad pro nás pro všechny, abychom se pokusili žit tady na zemi lépe než ona. Tady máte každý kousek žvýkačky,“ řekla, vytáhla z kapsy otevřený balíček Juicy Fruit a odborně vylovila tři žlutě zabalené kousky.

„Žvýkání vám pomůže, abyste neplakali, a osvěží vám to dech. Dnes jsem si všimla, že malé děti mají hnusný dech. Víte proč? Protože jejich matky je neučí čistit si i jazyk, když si čistí zuby. Vím, myslíte si, že jsem blázen. Ale má matka mě učila, že je nutné čistit si jazyk kartáčkem stejně usilovně jako zuby.“

Když podávala Lukovi žvýkačku, babička se náhle natáhla, popadla ji za ruku a zarazila ji. Tolitha sedící vzpřímeně v rakvi si vzala žvýkačku, rozbalila ji, dala si ji do pusy a pomalu přežvykujíc, si znovu lehla.

V místnosti nastal okamžik úplného ticha, než Ruby Blankenshipová vykřikla a práskla do bot. Slyšeli jsme, jak bere schody po třech.

Tolitha se chytla obruby rakve a hbitě z ní vyskočila. Vklouzla znovu do bot a s ďábelským úsměvem zašeptala: „Znám cestu ven.“

Dole paní Blankenshipová hystericky křičela a my jsme slyšeli, jak se Winthropovi Ogletreemu snaží vysvětlit, čeho právě byla svědkem, ale byla příliš vynervovaná, aby utkala dohromady souvislé vyprávění. Následovali jsme babičku dolů po úzkém zadním schodišti a přes malou, obezděnou zahradu za márnicí. Když jsme byli bezpečně z dohledu, všichni čtyři jsme se vrhli na trávník a řvali jsme smíchy, až nás rozbolela břicha. Tolitha se smála, kopala nohama do vzduchu a byly jí vidět kalhotky. Savannah a já jsme se váleli smíchy v náručí jeden druhému a pokoušeli jsme se utlumit svůj smích tím, že jsme si tiskli ústa na ramena. Pouze Lukův smích byl tichý a třásl se na zemi jako mokré štěně.

Ale ulici zaplavil Tolithin řehot. Měla hudební smích, jako kdyby se jí v krku rozbil zvon, a každý se za ní ohlížel. Bylo to něco titánského a vášnivého, co se šířilo jako vlna od jejích palců u nohou k ústům.

Mezi prudkými záchvaty jsme slyšeli, jak prosí: „Prosím vás, zastavte mě. Prosím, zastavte mě.“

Když jsem jí nakonec mohl odpovědět, řekl jsem: „Proč, Tolitho?“

Smála se ještě víc, bezmocná a zničená, pak zalapala po dechu: „Vždycky, když se takhle moc směju, počurám se.“

To zastavilo můj smích, ale Luka a Savannah to rozesmálo ještě víc.

„Prosím tě, Tolitho. Nenačurej si do kalhotek. Jsi moje babička,“ řekl jsem, ale důstojnost a prosba v mém hlase babičku znovu polechtala. Štíhlé nohy jí tančily nad hlavou jako nožky raněného brouka. Její malé bílé kalhotky svítily ve slunci.

„Dej ty nohy dolů, Tolitho. Vidím tvoje tentononc,“ prosil jsem.

„Já se počurám. Já se počurám. Ach, Bože, já to nevydržím,“ řičela smíchy Tolitha celá u vytržení, když se zvedala na nohy.

Zaběhla za azalkový keř, stáhla si kalhotky, řehtala se na celé kolo a jak hlasitě zalévala azalku, slzy jí proudily po tvářích.

„Ach, Pane,“ křičel jsem, „naše babička zalévá kytky uprostřed města.“

„Kuš, chlapče,“ řekla, když znovu nabyla kontroly nad svým dechem. „Kuš a podej mi kalhotky.“

Natáhla si je a pak vyšla zpoza azalkového keře a znovu jsme měli možnost spatřit její úchvatnou ženskost a nádherné držení hlavy. Od márnice jsme stále slyšeli, jak výkřiky Ruby Blankenshipová duní těmi rozlehlými viktoriánskými chodbami.

Pak jsme se dali dohromady a ruku v ruce jsme šli zpátky Ulicí přílivů a nechali jsme pana Fruita, aby nám ještě jednou ukázal cestu přes ulici.

9

Vždycky na jaře nosívala moje matka ve vlasech gardénie. Když přišla do našeho pokoje, aby nás políbila na dobrou noc, květina v jejích vlasech zářila jako kus bílého šperku ukradeného z královského skleníku. Jak gardénie na záhonech uvadly a pomačkané květy ležely na zemi, naplňujíce vzduch svým nasládlým rozkladem, věděli jsme, že čas růží není daleko. Stačilo si povšimnout proměnlivé zahrady v matčiných vlasech a mohli jsme určit, zda je jaro nebo léto. Když vidím ženu, jak zvedá ruce a vkládá květinu do svých loken, je to pro mě stále akt nepopsatelné jemnosti a krásy. Do tohoto smyslného pohybu jsem vložil všechen svůj smutek a všechnu svou lítost nad ztrátou vlastní matky. A také jsem díky tomuto nevinnému a půvabnému pohybu dostal první nezapomenutelnou lekci společenské bezohlednosti ve svém vlastním jižanském městě. Těch lekcí bylo mnohem víc, ale žádná z nich nebolela tak jako ta první, žádnou z nich si nepamatuji s tak opravdovou jasností.

Matka nosila gardénie vždycky, když šla nakupovat do Colletonu. Ačkoliv toho zřídkakdy nakoupila hodně, milovala ty rituály a zdvořilůstky, žerty pronesené nad pultem, dobrosrdečné klevety obchodníků a všechny živé obchodní ulice. V ty dny, kdy šla do města, se vždycky pečlivě oblékla. Když se procházela po Ulici přílivů, byla tou nejhezčí ženou v Colletonu a věděla o tom. Byl to požitek, dívat se na její chůzi, pozorovat, jak ji sledují zraky mužů, když se k nim přiblížila. Oči žen prozrazovaly něco jiného, když kolem nich procházela. Jak míjela průčelí domů, krátce se zastavovala, aby obdivovala svůj obraz ve výloze a sledovala, jaký rozruch její procházka způsobila, povšiml jsem si, že colletonské ženy potlačují svůj nesouhlas. Pohybovala se instinktivně s dokonalou ladností, ale také pro samu krásu pohybu. S gardénií ve vlasech a umně upraveným make-upem vešla moje matka v květnu 1955 do obchodu s oděvy Sarah Postonové. Řekla „Dobré ráno“ Isabel Newburyové a Tině Blanchardové, které si právě vybíraly šaty na výroční jarní bál Colletonské ligy. Paní Newburyová a paní Blanchardová jí slušně odpověděly na pozdrav. Matka vzala z věšáku šaty, které si vůbec nemohla dovolit koupit, a šla do kabinky vzadu v obchodě, aby si je vyzkoušela. Luke a já jsme se právě dívali na rybářské pruty ve Fordhamově železářství. Matka stála v kabince a slyšela, jak Isabel Newburyová říká své přítelkyni: „Nepřekvapilo by mě, kdyby Lila přišla na slavnost s růží v zubech a luskala prsty jako flamengová tanečnice. Má naprosto nemožný vkus. Ráda bych jí vyrvala ty kytky z vlasů a dala jí lekci, jak si má udělat nehty.“

Savannah byla v kabince s matkou, když to Isabel řekla. Isabel Newburyová je neviděla, když tam vcházely. Matka se usmála a položila si prst na ústa. Pak se otočila a podívala se na sebe do zrcadla. Natáhla se, vzala gardénii ze svých vlasů a hodila ji do odpadkového koše. Potom si prohlížela nehty. Hodinu stály obě v kabince a matka předstírala, že se rozmýšlí, jestli si má koupit šaty, na které neměla. A od toho dne jsme nikdy neviděli, že by si ozdobila své nádherné vlasy nějakou květinou, a ani ji během našeho dětství nikdo nepozval na nějakou slavnost. Scházely mi ty gardénie i ty chvíle, kdy kolem mě doma prošla, a já dýchal její sladce vonící chůzi, tu neodolatelnou tuniku parfému, přitažlivou pro včely a ctihodné syny. Dnes nemohu cítit vůni gardénie, aniž bych nepomyslel na svou matku, jako když jsem byl ještě chlapec, a nemohu pomyslet na ženské nehty, aniž bych nenáviděl Isabel Newburyovou za to, že ukradla ty květiny z matčiných vlasů.

Jsou dva druhy Wingů: Jeden, který odpouští, jako můj dědeček, celý život dávající sousedům rozhřešení všech hříchů a přestupků, kterých se na něm dopustili. Druhý, žijící po staletí i déle v zášti. Ta druhá část rodiny je mnohem větší a hrdinsky i nemilosrdně si pamatuje všechnu bolest a bezpráví. Zaplést se s tímto druhem Wingů by se mohlo vymstít až po generacích. Tito Wingové vybíjeli svou mrzutost na dětech a tyto sváry a klíčící krevní msty nám vstoupily do krve jako dědičný znak. Byl jsem členem právě tohoto druhého šiku Wingů.

Za kormidlem své garnátové lodi nám můj otec svěřoval svůj odkaz. Říkával: „Když nemůžete zmlátit svého nepřítele ve škole, počkejte dvacet let a zbijte jeho ženu a děti.“

„Vždycky přeháníš, co, tati?“ odpovídala Savannah a opakovala tím jedno z matčiných často citovaných klišé.

„Lidi musí vědět, s kým mají tu čest, Savannah,“ odpověděl. „Když si to neuvědomí, pak jim to prostě někdy musíš tvrdě připomenout.“

„Máma nám zakázala se prát,“ řekl jsem.

„Cha,“ zařval můj otec. „Vaše matka! Ta coura je opravdovej zabiják v naší rodině. Vyřízne vám srdce a sní vám ho před očima, když si nedáte pozor.“

Řekl to s naprostým obdivem.

Bylo to rok po té osudné nákupní expedici a my jsme znovu narazili na problém gardénií. Vycházel jsem ze školní jídelny ke své skříňce, když jsem uviděl, jak Todd Newbury a jeho tři kamarádi ukazují na moje nohy. Todd byl jediné dítě Isabely a Reese Newburyových a jako každý jedináček se pohyboval tím nesmírně sebevědomým způsobem. Byl zhýčkaný a rozmazlený. Stál uprostřed velké a přece rozdělené skupiny chlapců. Dicky Dickson a Farley Bledsoe byli syny bankovních úředníků, zaměstnanců Reese Newburyho. Marvin Grant byl synem právníka, který banku zastupoval. Znal jsem je celý život.

„Pěkný boty, Wingo,“ řekl Todd, když jsem procházel kolem, a ostatní se rozesmáli.

Podíval jsem se dolů a uviděl tenisky, co jsem si ráno obul. Nebyly ani nové ani staré, byly jednoduše dobře prošlápnuté.

„Jsem rád, že se ti líbí, Todde,“ řekl jsem a ti tři se smáli ještě víc.

„Vypadá to, jako kdybys je stáh mrtvýmu negrovi z nohou,“ řekl Todd. „Cejtím je až sem. To nemáš mokasíny?“

„Jo, mám,“ odpověděl jsem, „ale doma.“

„Schováváš si je na jarní orbu?“ zeptal se mě. „Přiznej se. Nikdy v životě jsi neměl mokasíny.“

„Můj fotr říká, že tvoje rodina nemá dost peněz na to, aby si koupila šunkovou kost na polívku,“ řekl Farley Bledsoe. „Tak jak si můžeš dovolit pár bassweejunsek, Wingo?“

„Mám je doma, Farley,“ odpověděl jsem. „Nesmím je nosit do školy.“

„Lžeš, Wingo,“ řekl Todd. „Nikdy v životě jsem neviděl říční krysu, která by nebyla dokonalej lhář. Tuhle jsem slyšel, jak moje máti říkala, že Wingové jsou ta nejhorší bělošská spodina na povrchu Země, a já s ní souhlasím.“

Vyndal z peněženky pětidolarovou bankovku a hodil ji přede mě na podlahu.

„Tady máš, Wingo. Za tohle si sice nekoupíš nový mokasíny, ale ty už máš jedny doma, že jo, ty lháři? Prostě si kup pár tenisek, ať nemusím čuchat tvoje smradlavý nohy.“

Klekl jsem si, sebral jsem pětidolarovou bankovku a podal jsem mu ji: „Ne, díky, Todde. Jen si to dej zpátky do peněženky. Nepotřebuju tvoje peníze.“

„Jen se snažím být dobrej křesťan, Wingo. Chci přispět chudákům na oblečení.“

„Prosím tě, vem si ji zpátky, Todde. Dej si ji do peněženky. Slušně tě o to žádám.“

„Ne, když už ses jí dotknul, ty říční svrabe. Teď má na sobě tvoje bacily,“ řekl Todd a jeho chvástání doplnil smích kamarádů.

„Jestli si ji nedáš zpátky do peněženky, Todde, donutím tě ji sníst,“ řekl jsem a podle reakce Todda Newburyho jsem poprvé v životě měl pocit, že jsem vyrostl.

„Nemůžeš vyhrát nad náma čtyřma, Wingo,“ řekl Todd sebejistě.

„Ale můžu,“ nesouhlasil jsem.

Praštil jsem ho a zavřel mu hubu třemi silnými ranami do tváře, až mu začala téct krev. Svezl se po stěně, začal brečet a díval se s nedůvěrou na své přátele.

„Chyťte ho. Bije mě,“ vykřikl, ale ostatní se od nás odtáhli.

„Sněz ty peníze, Todde,“ řekl jsem, „nebo tě praštím znova.“

„K tomu mě nedonutíš, ty říční svrabe,“ vykřikl a já jsem ho znovu uhodil. Právě polykal peníze, když mě zezadu popadl učitel a odvedl mě do ředitelny.

Po chodbách se šířil divoký zmatek, jak se studentským společenstvím nesly zprávy o rvačce. Toddova krev mi potřísnila tričko a já předstoupil před ředitele, pana Carltona Roea, s důkazem své viny na prsou.

Pan Roe byl štíhlý blonďák a školní přeborník. Obvykle byl dobře naladěný, ale když ho něco popudilo, dokázal být pěkně prchlivý. Byl to jeden z těch vzácných pedagogů, kteří se celý život točí kolem školy, ale netoleroval pěstní zápasy na školní chodbě. Nikdy předtím jsem s ním neměl potíže.

„Oukej, Tome,“ řekl klidně, když učitel odešel. „Pověz mi, co se stalo.“

„Todd řekl něco o mých botách,“ začal jsem s očima upřenýma na podlahu.

„Tak jsi ho zbil.“

„Ne, pane. Řekl, že Wingové jsou říční svrab. Dal mi pět babek a řekl mi, abych si koupil nové boty.“

„Pak jsi ho uhodil.“

„Ano, pane. Pak jsem ho uhodil.“

U dveří se ozval hluk a do kanceláře vtrhl Todd Newbury a držel si u rtu krvavý kapesník.

„Radši ho pořádně zmrskejte, pane Roe. Vypráskejte z něj duši. Právě jsem volal tatínkovi a on uvažuje o tom, jestli nemá zavolat policajty.“

„Co se stalo, Todde?“ zeptal se pan Roe. „Myslím, že jsem tě do kanceláře nezval.“

„Stál jsem u svý skříňky a hleděl jsem si svýho, když mě tenhle kluk zezadu napad. Mám tři svědky, co mi to dosvědčí.“

„Co jsi Tomovi řekl?“ zeptal se pan Roe a jeho hnědé oči zůstaly bezvýrazné.

„Neřekl jsem mu ani slovo. Proč bych s ním mluvil? Doufám, že se ti v polepšovně bude líbit, Wingo.“

V kanceláři zazvonil telefon, pan Roe zvedl sluchátko a oči měl upřené na Todda. Volal správce školy a já slyšel, jak pan Roe říká: „Ano, pane Almare, vím o tom. Právě mám v kanceláři oba chlapce. Ne. Jestli si mne pan Newbury přeje vidět, může přijít sem. Tohle je školní záležitost a já kvůli tomu nebudu chodit za ním. Ano, pane. Zvládnu to. Děkuji za zavolání.“

„Nebudeš se mezi nás plést,“ řekl mi Todd. „To ti garantuju.“

„Zmlkni, Todde,“ řekl pan Roe.

„Radši se mnou takhle nemluvte, pane Roe. Mému otci se to nebude ani trochu líbit.“

„Řekl jsem ti, abys sklapnul, Todde,“ opakoval ředitel. „Teď běž na další hodinu a já se postarám o Winga.“

„Nařežete mu pořádně?“ zeptal se Todd, který si tiskl kapesník na pusu.

„Ano, pořádně,“ řekl pan Roe a zvedl ze stolu dřevěnou plácačku. Todd se na mne usmál a odešel z ředitelny.

Pan Roe ke mně přistoupil a mával plácačkou. Postavil mě a donutil mě, abych se předklonil a chytil se oběma rukama za kotníky. Napřáhl se, jako by mě chtěl přerazit. Pak mě lehce mile a jemně pleskl přes zadek, jako když biskup plácá pokřtěné dítě po tvářích.

„Jestli se v mé škole budeš zase prát, Tome, sedřu z tebe kůži, to ti slibuji. A jestli se někdy znovu serveš s Toddem Newburym a nezavřeš mu líp hubu, zmrskám tě, až budeš polomrtvý. Rozumíš mi?“

„Ano, pane,“ řekl jsem.

„Teď uhodím plácačkou na tuhle knihu zeměpisu a ty vykřikneš pokaždé, když to udělám. Řvi přesvědčivě. Protože já řeknu Reeseovi Newburymu, že jsem ti natrh zadek.“

Uhodil plácačkou silně do knihy a já zaječel. Ten den v kanceláři pana Roea jsem se rozhodl, že se stanu učitelem.

Když jsem se vrátil ze školy, matka už na mě čekala. Už dřív jsem ji viděl se zlobit, ale nikdy předtím nebyla tak úplně vzteky bez sebe. Hned jak jsem vešel do dveří, začala mě fackovat přes obličej. Luke a Savannah se ji oba snažili ode mne odtrhnout.

„Když se chceš s někým prát, ty malej parchante,“ vykřikla a bila mě znovu a znovu, zatímco já jsem ustupoval do neutrálního kouta mezi kamny a ledničkou, „tak se per se mnou. Když se chceš chovat jako ostatní, tak s tebou budu jednat jako s nimi. Nedělej mně a mé rodině ostudu, buď tak laskav. Tak ty se budeš chovat jako chátra, když jsem tě učila být lepší?“

„Je mi to líto, mami,“ plakal jsem a kryl jsem si tvář rukama.

„Jdi od něj,“ ječela Savannah a pokoušela se zachytit matčiny ruce. „Už dostal výprask od ředitele.“

„Ne takový, jaký dostane ode mne.“

„Přestaň, mami,“ dožadoval se Luke. „Přestaň, hned teď. Měl právo toho Newburyho praštit.“

„Co si lidé pomyslí, když dovolím, aby z mých dětí vyrostli lotři? Hodné děti se už za vámi ani neotočí.“

„Newbury urazil naši rodinu, mami,“ vysvětloval Luke. „Proto ho Tom uhodil. Já bych to udělal taky.“

„Co řekl o naší rodině?“ zeptala se matka a zarazila ruku ve vzduchu.

„Že jsme spodina,“ řekl jsem a spustil jsem ruce dolů.

Znovu mě silně uhodila přes tvář a já jsem si ji pokoušel krýt.

„A tys mu to potvrdil, ty hloupej chudej bělochu. Můj chudej hloupej a slabej synku. Nejlepší, co jsi mohl udělat, bylo ho ignorovat. Tím bys dokázal, že jsi lepší… líp vycvičený a líp vychovaný. Zachoval by ses jako perfektní gentleman, kterého jsem se z tebe pokusila udělat.“

„Ach, matko,“ řekla Savannah, „už zase mluvíš jako předsedkyně Dcer Konfederace.“

„Já musím chodit po ulicích tohohle města a snažit se držet hlavu pyšně vzhůru. Teď bude každý vědět, že jsem vychovala místo slušných mladíků rošťáky.“

„Chceš, aby ten malý usmrkaný Newbury pomlouval naši rodinu?“ zeptala se Savannah.

„Lidé mají právo na svůj názor,“ řekla má matka a hystericky plakala. „Věřím ve čtvrtý dodatek k ústavě nebo jaký to je. Zaručuje všem Američanům právo na vlastní názor. To, co si myslí, by nás nemělo vůbec zajímat. Měli bychom jít zpříma a ukázat jim, že jsme až moc dobří a pyšní na to, abychom se jejich názory zabývali.“

„Mně na jejich názorech záleží,“ řekl jsem.

Znovu mě uhodila a vykřikla: „Pak se radši starej víc o můj názor, protože já tě naučím, jak se na tomhle světě chovat, a radši tě přitom zabiju. Nebudeš se chovat jako tvůj otec. Nebudeš, slyšíš?“

„Ty se chováš jako otec,“ řekla Savannah a dům smrtelně ztuhl, když se matka otočila na svou jedinou dceru.

„Chovám se právě tak, jak vím, že se mám chovat, Savannah. Biju Toma, protože vím, v jakém je nebezpečí. Vím, co hrozí vám všem, když vás dobře nevychovám. Když vás dobře nepovedu, nedotlačím až do úplných krajností, pak vás tohle smradlavý podlý město a tenhle svět sní zaživa. Myslíš, že jsem se nepoučila z vlastních nezdarů? Podívej se na mě. Co jsem? Nic. Vůbec nic. Žena lovce garnátů bez deseticentu, žijící v malém domě na ostrově. Myslíš, že nevím, co si o mně myslí a jak se na mě dívají? Ale já je nenechám vyhrát.“

„Moc ti na tom záleží, mami,“ řekla Savannah. „Pilně se snažíš být něco, co nejsi.“

„Zakazuju ti, abys řešil problémy pěstí. To je vliv tvého otce.“

„Tom jenom někomu dokazoval jednoduchý fakt, mami,“ řekl Luke. „Je snadné dělat si legraci z kteréhokoli Winga, ale není to chytré. Je to oukej, když si lidi myslí, že všichni Wingové jsou chátra, ale není dobré se s tímhle názorem chlubit.“

„Rvačka jen dokazuje, že mají pravdu. Gentlemani se neperou.“

„Tom bránil tvou čest, mami. Ví, že je pro tebe důležité, co si o nás lidi myslí. Tátovi je to jedno. I nám,“ vysvětlil Luke.

„Mně to není jedno,“ řekl jsem.

„Když ti to není jedno,“ řekla matka a znovu se na mne otočila, „pak se mnou půjdeš k Newburyovým a omluvíš se Toddovi jako muž muži. A omluvíš se jeho matce. Dneska mi volala a říkala o nás ty nejstrašnější věci.“

„Tak proto jsi tak šílená,“ řekla Savannah. „Proto ses pokusila umlátit Toma k smrti. Kvůli Isabel Newburyové.“

„Neomluvím se mu, mami,“ řekl jsem. „Nic mě nedonutí, abych se tomu blbci omluvil. Nic na světě.“

Dům Newburyových byl skrytý pod hájem vodních dubů na malém vršku v Ulici přílivů. Stál ve skupině jedenácti starých výstavných paláců, v nichž bydlela plantážnická aristokracie, než válka Severu proti Jihu navždy ukončila systém, který ji podporoval. Před válkou se v tomhle domě sešel tajný parlament jižanů, aby prodiskutoval vznik Konfederace. Prapradědeček Isabely Newburyové Robert Letellier tomu setkání předsedal a později zahynul během dělostřeleckého útoku v bitvě u Tulafinny. Za občanské války padl Colleton po námořní bitvě u Port Royal Sound do rukou Unie a armáda Unie zabrala dům pro nemocnici. Ranění vojáci, čekající, až na ně přijde řada na amputaci, vyryli svá jména do mramorových krbových říms a dřevěných podlah. Dům za svou pozoruhodnost vděčil tomu stále viditelnému seznamu usoužených mužů, těm sgrafitům vojáků, čekajících v cizí, nehostinné zemi na chirurgův zákrok. Bolest a historie se mísila za dveřmi domu Newburyů a tato litanie anonymních mužů znesvěcujících jak mramor, tak dřevo se stala součástí výjimečnosti a nesmrtelnosti domu, kde Todd Newbury strávil své dětství.

Když jsme procházeli předzahrádkou a mířili ke dveřím domu, matka mi dala šeptem instrukce o jemném umění, jak se před dámou plazit.

„Prostě jí řekni, jak je ti to líto, že bys udělal cokoli, aby se to vůbec nestalo. Řekni jí, že jsi nemohl včera ani spát, jak ti bylo špatně kvůli tomu, co jsi udělal.“

„Spal jsem jako neviňátko,“ řekl jsem. „Už jsem na to ani nepomyslel.“

„Buď zticha. Říkám ti, co máš dělat. Tak se jen dívej a poslouchej. Když budeš opravdu hodný, možná ti ukáže jména těch chudáčků Yankeeů, vyrytá nad krbem. To je tak, když pustíš Yankeeho do pěkného domu. Vyryli svá jména, protože prostě nebyli dobře vychovaní. Nikdy neuslyšíš, že by něco takového udělal jižanský chlapec.“

Vyšli jsme po schodech k domu a matka zabouchala lesklým mosazným klepadlem na dubové dveře. Znělo to, jako když kotva bubnuje o ponořený trup lodi. Stál jsem ve slunci na verandě, odkašlával jsem si, neklidně jsem kroutil opaskem a přešlapoval z nohy na nohu. Už jsem zažil nepříjemnější okamžiky, ale nemohl jsem si vzpomenout kdy. Uslyšel jsem, jak se ke dveřím přibližují lehké kroky. Vzápětí před námi stála Isabel Newburyová.

Měla to nejmrazivější vystupování, s jakým jsem kdy přišel do styku. Rty měla tenké a bezbarvé a její ústa němě a nejsrozumitelněji vyjadřovala nesouhlas. Její ostrý a dobře tvarovaný nos byl bezvadnou částí její tváře a jak tak stála v šeru svého domu, hezky jím škubala, jako kdybych odporně zapáchal. Měla blonďaté vlasy, ne však od přírody.

Ale mou bezdechou pozornost přitahoval chladný akvamarínový lesk jejích očí obklopených drsným síťovím vrásek vystřelujících k jejím spánkům, byly jako sluneční paprsky na dětské kresbě. Na čele měla tři hluboké, rovnoměrně rozložené rýhy, které se harmonicky pohybovaly, když se zamračila. Každá rána a mrzutost jejího života se jí podepsala na tvář a podávala tak důkaz o své návštěvě, stejně jako ti yankeejští vojáci, kteří se báli vzdát chirurgům. Byla o rok mladší než má matka a bylo to poprvé, kdy jsem si uvědomil, že lidé stárnou různě. Matčina štědrá krása se každým rokem prohlubovala a já myslel, že to platí pro všechny ženy. Stál jsem tam, němý a zahanbený, a instinktivně a jednou provždy jsem pochopil, proč Isabel Newburyová nenáviděla mou matku, a nemělo to nic společného s tím, že moje matka byla Wingová. Čas a krutost brzy poznamenaly Isabel všemi šikmými pruhy a pětilisty své nesmazatelné heraldiky. Byla obklopena aurou nezdravosti, závanem hniloby, který začíná v srdci a propracovává se do očí.

„Ano?“ řekla nakonec.

„Můj syn ti chce něco říct, Isabel,“ řekla má matka. V hlase měla naději a kajícnost, jako by to byla ona, kdo ublížil Toddovi Newburymu.

„Ano, madam, paní Newburyová,“ řekl jsem. „Moc mě mrzí, co se včera stalo, a chci se Toddovi a vám, paní Newburyová, omluvit. Celé to byla moje chyba a já jsem zodpovědný za všechno, co se stalo.“

„Měl z toho veliký strach, Isabel,“ řekla má matka. „Za to ručím. Včera v noci neměl chvilku klidu. Ve skutečnosti mne vzbudil uprostřed noci, aby mi řekl, že sem dnes půjde a za všechno se omluví.“

„Jak dojemné,“ odpověděla ta žena.

„Je tu Todd, paní Newburyová? Rád bych s ním mluvil, jestli mohu,“ řekl jsem.

„Nevím, jestli by tě chtěl vidět. Počkejte tady, prosím. Zeptám se ho.“

Zavřela dveře a matka a já jsme stáli na verandě a nervózně jsme se po sobě dívali.

„Není tohle pěkný výhled?“ řekla matka nakonec, přešla k zábradlí a podívala se přes palmetové vějířovité listy na zátoku. „Vždycky jsem snila o tom, že budu žít v jednom z těchhle domů. Když mě tvůj tatínek poprvé přivedl do Colletonu, slíbil, že jestli bude mít veliký úspěch, koupí mi jednu z těch vil.“ Odmlčela se a pak řekla: „V téhle části světa není dost garnátů, aby se za ně dal koupit jeden z těchhle domů.“

„Je od ní milé, že nás pozvala dál, mami,“ řekl jsem rozzuřeně.

„Ach, to. To nic není. Možná jsme ji překvapili, takže na chvíli zapomněla na svoje způsoby.“

„Udělala to schválně.“

„Nelíbilo by se ti sednout si sem večer do jednoho z těch proutěných křesel, pít čaj s ledem a mávat na celé město?“

„Chci jít domů,“ řekl jsem.

„Až se omluvíš Toddovi. Pořád se tak stydím za to, co jsi udělal.“

Dveře se znovu otevřely a paní Newburyová, kterou odděloval stín a ona díky tomu vypadala strašidelně, vyšla na světlo. Matka a já jsme se na ni otočili.

„Můj syn ti nemá co říct, chlapče,“ řekla a způsob, jakým vyslovila slovo „chlapče“, nebyl roztomilý. „Chce, abys odešel z našeho pozemku.“

„Kéž by Tom mohl tvého syna vidět, Isabel. Jen na vteřinku. Jsem si jistá, že by se mohli rozejít jako přátelé.“

„Přátelé! Nedovolila bych svému synovi, aby se kamarádil s takovým chlapcem.“

„Ale Isabel,“ pokračovala moje matka, „ty a já jsme přítelkyně. Známe se tak dlouho. Právě jsem Henrymu tuhle vyprávěla něco, co jsi řekla na rodičovské schůzce, a oba jsme se tomu tak nasmáli.“

„Známe se, Lilo. Tohle je malé město. Znám každého, ale každý není můj přítel. Chci ti říct, že jestli se tenhle násilník ještě někdy dotkne mého Todda, dám průchod zákonu. Dobrý den. Cestu ven znáte, že ano?“

„Ano,“ slyšel jsem, jak říká moje matka, a její hlas ztvrdl. „Známe cestu ven, i když jsme nebyli pozváni dovnitř. Sbohem, Isabel, a děkuji, že sis na nás udělala čas.“

Šel jsem za mámou z verandy dolů a slyšel jsem, jak si pro sebe mumlá nesrozumitelné kletby. Hbitým krokem vyšla na chodníček mezi dvěma ostrůvky čerstvě posekané trávy. Od přírody se ráda loudala a kdykoliv zrychlila, její krok ukazoval míru její nelibosti. Když zahnula doleva k městu, téměř srazila Reese Newburyho do ulice.

„Hej, Lilo,“ řekl, „neslyšel jsem houkat hasiče.“

„Ach, ahoj, Reesi,“ řekla zmateně.

„Co tě přivádí do těchto končin?“ zeptal se a zachmuřil se, když zahlédl, že za ní přicházím já.

„Naši hoši se včera dostali do malé hádky, Reesi. Asi jsi o tom slyšel.“

„Ano, samozřejmě,“ řekl pan Newbury a ponuře si mě prohlížel.

„Inu, přivedla jsem Toma, aby se omluvil. Sám to chtěl a myslel si, že si tvůj syn omluvu zaslouží.“

„To je od tebe velice milé, Lilo,“ řekl a jeho oči změkly, když se na ni podíval. Ale já v jejich ocelovém lesku zachytil náznak zlosti. „Chlapci se někdy dostanou do šarvátek. Nestojí to za řeč. Jsou to přece kluci.“

„Neschvaluji takové chování, Reesi. Prostě nechci, aby moji synové byli takoví. Pořádně jsem Tomovi včera nařezala, když mi ředitel zavolal.“

Znovu se na mě podíval, upřel na mě dlouhý překvapený pohled, jako by mě viděl poprvé v životě, jako bych si najednou zasloužil jeho pozornost.

„Omluva vyžaduje opravdového muže, synu,“ řekl. „Mně samotnému to dobře nejde.“

„Ani vašemu synovi,“ řekl jsem.

„Co tím chceš říct?“

„Nešel ven, abych se mu mohl omluvit,“ řekl jsem. „Řekl, ať vypadneme z vašeho pozemku.“

„Pojď za mnou, prosím,“ odpověděl Reese, zamířil na cestičku a bral schody po dvou.

Zmizel v domě, aniž na nás počkal. Chvíli jsme stáli na verandě, pak jsme udělali pár váhavých kroků do haly, kde jsme čekali, až nás zavolá. Po celé délce foyeru byla natažená orientální předložka a táhla se až na vyřezávané mahagonové schodiště vzadu v domě.

Matka na něj ukázala a řekla: „Orientální. Je z Orientu.“

Kývla na lustr nad hlavou a zašeptala: „Anglický. Vyrobený v Anglii. Pamatuji si ho ze Spring Tour.“

„Proč není náš dům na Spring Tour?“ zašeptal jsem a pokusil jsem se tím o vtip.

„Protože žijeme na skládce,“ řekla moje matka tiše.

„Proč šeptáme?“

„Protože když jsi hostem v domě Reese Newburyho, je správné chovat se rezervovaně.“

„Co jsme? Hosté v jeho domě?“

„Zajisté. Je to od něj tak laskavé, že nás pozval dál.“

Zaslechli jsme bouchnutí zadních dveří a uviděli jsme pana Newburyho vyjít do foyeru zezadu z domu.

„Isabel musela jít něco koupit, Lilo. Řekla, ať si uděláte pohodlí. Proč si nelízneš něčeho z baru, já zatím vezmu Toma nahoru za svým synem.“

Vedl mou matku za ruku obývacím pokojem do přepychově vykládaného kuřáckého salonu, kde se leskla kožená křesla a díky nim ten malý pokoj voněl jako koželužna.

„Co to bude, Lilo?“ řekl a usmál se na ni. „Jaké je vaše přání, madam?“

„Myslím, že trochu vína postačí, Reesi. To je ale milý pokoj.“

Nalil matce sklenici vína a vedl ji ke křeslu u krbu.

„Prosím, udělej si pohodlí a my budeme ve vteřince zpátky,“ řekl pan Newbury a jeho hlas zněl, jako kdyby ho vytlačoval z tuby. „My muži budeme mít nahoře v mé pracovně malou poradu.“

„Nemohu ani vyjádřit, jak moc si toho vážím, Reesi,“ řekla matka. „Je to od tebe tak milé, že se o to zajímáš.“

„Mám rád odvážné chlapce. Je známo, že jsem také trochu odvážný, že ano?“ smál se. „Pojď, Tome.“

Šel jsem za ním nahoru po schodech a prohlížel jsem si jeho bílé masité nohy vyčnívající nad ponožkama. Byl statný, ale jemně stavěný.

Přišli jsme do jeho pracovny, která byla podél jedné stěny obestavěná koženými svazky. Usadil mne do křesla čelem ke svému stolu a šel pro svého syna. Já si prohlížel tituly knih: Dílo Thackeraye, Dílo Dickense, Dílo Charlese Lamba a Shakespeara. Když Todd přišel se svým otcem, nezvedl jsem hlavu. Pan Newbury ho posadil do křesla vedle mne, pak obešel stůl a sedl si do své vlastní židle v nadživotní velikosti. Vytáhl ze skříňky doutník, ukousl špičku a pak si ho zapálil zapalovačem, který vytáhl z kapsy kabátu.

„A teď, věřím, že chceš mému synovi něco říct,“ řekl mi.

Když jsem se podíval na Todda, ohromilo mě, jak má opuchlou tvář. Rty měl oteklé, pod pravým okem měl ošklivou modřinu a já pochopil, proč se mnou nechtěl mluvit.

„Todde,“ řekl jsem, „přišel jsem se ti omluvit. Je mi strašně líto, co jsem udělal, a už se to nikdy nestane. Doufám, že si potřeseme rukou a budeme přátelé.“

„Nepodal bych ti ruku ani za nic,“ odpověděl Todd, zatímco se díval na svého otce.

„Proč jsi uhodil mého syna, Wingo?“ zeptal se pan Newbury a vyfoukl na mě modrý chuchvalec kouře.

Todd vyskočil a řekl: „On a jeho bratr mě přepadli na školním dvoře, tati. Procházel jsem se a hleděl si svého, když na mne jeho bratr skočil a tenhleten mě začal bít do tváře.“

„Proč se také nepřišel omluvit tvůj bratr?“ zeptal se pan Newbury. „Nemám rád, když jdou dva na jednoho.“

„Proč lžeš, Todde?“ řekl jsem nevěřícně. „Víš, že když se to stalo, Luke tam nebyl. A mimoto, Luke by mě nepotřeboval. Slupnul by tě jako malinu, hochu, a ty to víš.“

„Říkáš mi pravdu, synu?“ zeptal se pan Newbury Todda.

„Jestli věříš víc té chátře než mně, tati, tak prosím. Posluž si. Uvidíš, jestli mě to zajímá.“

„Včera řekl, že jsme bělošská spodina, pane Newbury,“ řekl jsem a podíval se na něj zpříma.

„Řekl jsi něco o jeho rodině?“

Todd se divoce rozhlédl po pokoji a pak odpověděl: „Prostě jsem mluvil o holých faktech života. Dělal jsem si z něj psinu.“

„Řekl jsi, že jeho rodina je bělošská spodina?“

„Něco takového. Nepamatuji se přesně.“

Pan Newbury na mě zkoumavě upřel zrak a pokračoval: „A ty jsi s bratrovou pomocí zaútočil a zbil mého syna.“

„Můj bratr s tím nemá nic společného.“

„Wingo, ty jsi takový zatracený lhář,“ řekl Todd a zvedl se z křesla.

„Pane Newbury,“ řekl jsem a obrátil se na Toddova otce, „nepotřebuju bratrovu pomoc, když se peru s Toddem. Je slabý jako dítě.“

Promluvil na Todda, ale díval se na mě: „Proč jsi o jeho rodině řekl, že jsou spodina, synu?

„Protože jsou. Wingové v tomhle městě vždycky byli něco jako bílí negři,“ vykřikl na mne Todd.

„Proto váš syn dostává výprask, pane Newbury,“ řekl jsem rozzlobeně. „Neumí držet hubu.“

„Tady zavřenou pusu mít nemusí, Tome,“ řekl pan Newbury. „Tohle je jeho dům.“

„A nelíbí se mi, jak v mém domě smrdíš,“ ozval se Todd.

„Ztiš se trochu, synu. Dole je paní Wingová,“ varoval pan Newbury svého syna. Pak se mě zeptal: „Co si myslíš o své rodině, Tome? Zajímá mě to. Opravdu mne to moc zajímá.“

„Jsem na svou rodinu pyšný.“

„Ale proč?“ řekl. „Na co jsi pyšný? Tvá matka je dobrá žena. Možná trochu drsná, ale opravdu se pilně snaží. Ale co jiného? Tvůj dědeček má měkký mozek. Tvé babičce by se mohlo říkat děvka, až na to, že dokázala dotáhnout pár tuláků k oltáři. Tvůj tatínek neuspěl v ničem, co zkusil. Já dokonce znal tvého pradědečka a ten nebyl nic jiného než bezmocný opilec, který bil svou ženu tak dlouho, až byla polomrtvá. Nevidím důvod, proč by ses měl na Todda zlobit, když říká jen pravdu. Proč to prostě nevezmeš a nepřipustíš, že tvoje rodina je póvl? Jedině opravdový muž se umí postavit skutečnosti tváří v tvář. Skutečný muž se postaví k faktům čelem.“

Podíval jsem se na něj v tichém ohromení a on se na mne zpoza svého doutníku usmál.

„I když to nedokážeš připustit, Tome, chci abys něco věděl. Jestli se ještě někdy dotkneš mého syna, myslím tím, jestli na něj sáhneš jediným prstem, udělám z tebe potravu pro kraby. Moje žena na tebe chtěla zavolat šerifa, ale to není můj způsob. Dělám věci po svém. Ve svém vlastním čase. Dostanu se chlapovi na kobylku a ani neví, že jsem to byl já. Až na to, že ty to budeš vědět. Budeš natolik chytrý, aby sis to dal dohromady. Chci, aby ses z této zkušenosti poučil. Wingo si nedovolí dotknout se Newburyho. To je tady zákon. Nevěděl jsi to dřív, ale víš to teď. Rozumíš mi, Tome?“

„Ano, pane,“ řekl jsem.

„To je dobře, synu. A teď, Todde, chci, aby sis s Tomem potřásl rukou.“

„Nechci si s ním potřást rukou.“

„Zvedni se, chlapče. Řekl jsem ti, abys sis s ním potřásl rukou,“ nařídil mu otec. „Ale než si podáte ruce, chci, abys mu dal facku, velkou facku.“

Todd se na svého otce nedůvěřivě podíval a já jsem viděl, že se mu chce plakat. V té místnosti byli dva chlapci, kterým bylo do pláče.

„Nemůžu to udělat, tatínku. Dostane mě ve škole.“

„Nikdy se tě už nedotkne. To ti slibuju.“

„Nemůžu, tatínku. Prostě nemůžu dát někomu facku.“

„Jednoduše ho prašť, Todde. Podívej se do zrcadla a uvidíš, co ti udělal. Naštvi se, synu. Podívej, jak tě ponížil. Tak ho prašť do té jeho ošklivé tváře. Newburyové nikdy nedovolí, aby to někomu takovému jako on prošlo. Sedí tu, synu, a chce, abys ho uhodil. Přišel dneska za tebou, abyste si urovnali věci mezi sebou. Plazí se tu, protože ví, že není chytré, aby ho některý Newbury nenáviděl.“

„Neudělám to. Neudělám to, tatínku. Proč musíš vždycky všechno ještě zhoršit? Proč?“

Pan Newbury se zvedl z křesla a položil doutník do popelníku. Obešel stůl a postavil se za svého syna čelem ke mně. Já sklonil hlavu a soustředěně jsem si prohlížel vzor na předložce.

„Zvedni hlavu, Tome,“ řekl.

Zvedl jsem hlavu a on mne silně uhodil, jen jednou, do tváře.

Začal jsem plakat a slyšel jsem, že Todd také pláče. Pak se pan Newbury podíval dolů a zašeptal mi: „Nikdy nikomu neříkej, co jsem udělal, Tome. Udělal jsem to pro tvoje vlastní dobro. Jestli to někdy řekneš živé duši, dostanu tvou rodinu z tohohle města. A prosím tě, nebuď už tak hloupý a nedobírej si Newburyho. A teď si chlapci podejte ruce a buďte přátelé. Opravdu chci, abyste byli kamarádi. Zůstaň tady, dokud se neuklidníš. Pak si umyj obličej, Tome, a jdi dolů. Promluvím si s tvou hezkou matkou.“

S pláčem jsme si s Toddem potřásli rukama a jeho otec odešel.

Věděl jsem, že musím jít dolů a čelit matčině vyptávání. Nechtěl jsem, aby se mnou sdílela mé hluboké a dokonalé ponížení. Naivně jsem si myslel, že jsem objevil tajemství způsobu, jakým mocní muži dosahují a udržují své postavení ve světě. Šel jsem do koupelny vedle pracovny, osušil jsem si slzy a umyl obličej. Nechal jsem dlouho téct vodu, pečlivě jsem počural celou podlahu koupelny a zatvrzele jsem si myslel: Tom Wingo zůstane chátrou až do hořkého konce. Když jsem se vrátil do pracovny, Todd s hlavou opřenou o kožené křeslo stále brečel a slzy mu proudily po buclatých tvářích.

„Prosím tě, neříkej to nikomu, Tome. Moc tě prosím, neříkej to nikomu ve škole. Už takhle mě nenávidí.“

„Kdybys ses nechoval jako blbec, měli by tě rádi, Todde,“ řekl jsem.

„Ale ne, nenáviděli by mě. Kvůli mému otci. Každý ho nenávidí. Copak nevíš, že jsem nemohl zabránit, aby to neudělal?“

„Vím. Nebyla to tvoje chyba.“

„Takové věci dělá pořád. A my se s tím musíme smířit.“

„Proč jsi mu řekl, že mi Luke pomohl?“

„Protože jsem musel. Pochopil by, že mě zbili dva kluci. Ale kdyby věděl, že jsi to byl jen ty, donutil by mě se s tebou znovu ve škole poprat. Jde z něj strach, když se rozzlobí.“

„Z mého táty taky.“

„Ale tvůj táta tě má rád. Můj táta mě nenávidí od narození.“

„Proč?“

„Protože nejsem hezký. Protože nejsem silný. Protože nejsem jako on.“

„Buď rád, že nejsi jako on.“

„Patří mezi špičku v Jižní Karolíně,“ řekl na svou obranu Todd.

„No a? Sám jsi povídal, že ho nikdo nemá rád.“

„Říká, že lidi se dají ovládat, když z tebe mají strach.“

„A pak tu sedí sám v tomhle velkém domě a fackuje kluky, co se pustí do křížku s jeho synem. Opravdu ti přeju, že jsi bohatý a mocný a pocházíš ze staré rodiny, Todde. Ale ani za nic bych nechtěl být na tvém místě.“

„Neměl jsem tak mluvit o tvé rodině, Tome.“

„Ne,“ souhlasil jsem, „neměls.“

„Všichni nejsou taková chátra. V Colletonu jsou tucty chudších rodin. Možná stovky.“

„Díky moc, tlusťochu,“ řekl jsem a znovu jsem se rozzlobil.

„Nemyslel jsem to tak. Vyznělo to blbě. Mám sbírku známek a kulečník. Mohli bychom si spolu po škole hrát.“

„Už do tohohle domu nikdy nevkročím.“

„Mohl bych ti ukázat, kam ti chudáci Yankeejové vyryli svoje jména.“

„Bylo by mi jedno, i kdybys mi ukázal, kde se vysral generál Sherman, nebudu v tomhle domě zaclánět.“

„Možná bych mohl přijít někdy k vám.“

„Ani nevíš, kde bydlím.“

„Vím. Žiješ na Melrosu,“ řekl. Vstal a šel k velké mapě kraje, s navigační tabulkou, označující malými číslicemi hloubku všech řek a potoků.

Podíval jsem se na mapu a prohlížel jsem si obrys našeho ostrova, nepravidelný kosočtverec zeleně, obklopený modrou hranicí vody.

„Proč je na našem ostrově zapíchnutý červený špendlík?“ zeptal jsem se. Celá mapa byla hustě pobitá nepravidelnou falangou takových špendlíků.

„Ach, to. Táta zapichuje špendlíky na místa, která chce koupit. Zelené označují všechny pozemky, co už vlastní.“

„Patří mu celý tenhle zatracený kraj,“ řekl jsem. „Proč chce naši půdu?“

„Je to jeho koníček. Říká, že půda jsou peníze.“

„Tenhle kus země mu nikdy patřit nebude. To ti slibuju.“

„Dostane ho, když bude hodně chtít,“ řekl Todd jednoduše. „Vždycky všechno dostane.“

„Přijeď k nám, jestli chceš, Todde. Nemůžu ti v tom bránit.“

„Ale ve skutečnosti nechceš, že ne?“

„Ne, opravdu ne. Teď musím jít pro matku.“

„Víš, co nemůžu pochopit, Tome? Nemůžu pochopit, proč mají děcka ve škole mnohem radši tebe než mne.“

„To je jednoduché, Todde. To není žádné tajemství. Jsem mnohem lepší než ty. Zdravím každého a nezajímám se o to, čím se živí jeho táta. Tohle ty jsi nebyl nikdy schopný udělat. Nikdy nikoho nezdravíš.“

„Není mi příjemné říkat ahoj jen tak každému.“

„To je dobře. Ale pak se nediv, když si každý myslí, že jsi pitomec.“

„Půjdu s tebou dolů.“

Matka seděla v kuřáckém pokoji a chichotala se všemu, co pan Newbury řekl. Seděla s nohama pěkně zkříženýma a usrkovala ze sklenky s vínem. Pan Newbury byl družný a okouzlující, když zdůrazňoval své příběhy pompézními, správně volenými gesty. Zatímco jsem čekal, než ukončí jednu ze svých historek, měl jsem čas zapamatovat si jeho rysy. Byl modrooký jako jeho žena, ale jeho oči měly zelený odstín, měnily barvu, když zachytily sluneční světlo, linoucí se do pokoje ze zahrady za domem, nebo to alespoň tak vypadalo. Ruce měl drobné, zavalité a bez mozolů. Všechny jeho pohyby byly netečné, jako by mu centrální nervovou soustavu izolovala vrstva hedvábí. Jeho hlas byl hluboký a lepkavý. Když mluvil, slova se z něho řinula v oblých, bohorovných esejích sebechvály. Matka jím byla samozřejmě okouzlena až po palce u nohou.

„A tak jsem, Lilo, řekl guvernérovi: ‚Fritzi, víš, že je o tom zbytečné mluvit nad skleničkou. Přijeď příští týden do Colletonu, sejdeme se v mé kanceláři a vyřešíme to.‘ A byl tu v pondělí ráno s kloboukem v ruce. Našeho guvernéra si vážím – vlastně jsem byl ve výboru jeho volební kampaně – ale moje filozofie je, že obchod je obchod.“

„Naprosto s tebou souhlasím, Reesi,“ řekla matka nadšeně. „Nikdy jsem si nemyslela, že přátelství by se mělo plést do obchodních záležitostí.“

Pan Newbury zvedl hlavu a uviděl, jak Todd a já stojíme ve dveřích. Pokynul nám, abychom vešli. Ještě předtím, než promluvil, slyšel jsem, jak matka zalapala po dechu, když uviděla Toddovu tvář.

„Ach, Todde. Tvůj obličej, miláčku,“ řekla, zvedla se z křesla a dotkla se úzkostlivě jeho tváře. „Ach, je mi to tak líto. Doufám, že ti Tom řekl, že jsem mu včera večer pěkně napráskala. Ach, Todde, chudáčku.“

„To je v pořádku, paní Wingová. Zasloužil jsem si to,“ řekl Todd a mně se ulevilo.

„Promluvili jste si pořádně, chlapci?“ zeptal se pan Newbury přísně.

„Ano, pane,“ odpověděl jsem.

„Kdybys někdy měla nějaké problémy, Lilo,“ řekl pan Newbury, zvedl se z křesla a doprovázel nás ke dveřím, „prosím, neváhej a zavolej mi. Konečně, jsme sousedé.“

U hlavních dveří mi pan Newbury dal ruku kolem ramen a sešel se mnou se schodů. Velmi silně mi stiskl levé rameno – jako varování.

„Jen opravdový chlap dokáže říct, že ho to mrzí, Tome. Oceňuji, že jsi přišel vyčistit vzduch. Neřeknu o tom nikomu ani slovo. A vím, že ty taky ne. Stálo to za to, že jsem tě trochu lépe poznal. Vždycky jsem se zajímal o mladé lidi. Oni jsou budoucnost. Jo, budoucnost celého města.“

„Sbohem, Tome. Jsem rád, že jsme si promluvili,“ řekl Todd, který stál za svým otcem.

„Sbohem, Todde.“

„Pa, pa, Reese. Ahoj, Todde, zlatíčko,“ řekla moje matka.

Když jsme přešli půl bloku, moje matka, opilá vínem a půlhodinovou zábavou u Newburyových, řekla: „Vždycky jsem říkala každému, kdo byl ochoten mě poslouchat, že nejúspěšnější muži jsou vždycky ti nejhezčí.“

„Tome, proč jste mi to vyprávěl?“ zeptala se doktorka Lowensteinová. Mluvil jsem v její ordinaci už skoro hodinu. „Nezdá se mi, že by to mělo něco společného s vaší sestrou. Vysvětluje to hodně, proč jste se stal mužem, jakým jste, ale jak to souvisí s jejím příběhem? Ani nebyla u toho, když vás pan Newbury uhodil.“

„Savannah je jediná, komu jsem ten příběh vyprávěl. Neřekl jsem to ani tátovi ani Lukovi, protože jsem si myslel, že by chytli Newburyho venku na ulici a zpřelámali mu všechny kosti. Tak jsem to v noci řekl jen jí a tehdy jsme zůstali dlouho vzhůru a snažili jsme se pochopit, co to všechno znamená.“

„Ale přímo ji to neovlivnilo. Myslím, že s vámi sympatizovala, tím jsem si jistá. Cítila stejnou bolest a ponížení, ale nezdá se mi, že by to mělo nějaký přímý vliv na její život.“

„Ten příběh je určitým způsobem důležitý pro její minulost, doktorko. Ještě to nechápete, ale dostanu se k tomu. Vykládám to tak rychle, jak umím. Snažím se vypustit ty části, které se týkají jen mne, ale teď se mi zdá, že je všechno nějak spojeno. Úlomky vzpomínek se v mé mysli začínají skládat dohromady tak, jako nikdy předtím.“

„Ale mně to není jasné. Musíte mě upozornit na každou vazbu hned, jak si to uvědomíte. Chápu, že paranoidní stavy vaší matky vyplývající ze sociálního postavení rodiny měly na Savannah hluboký vliv. To jste vysvětlil dokonale. Ale byla Savannah někdy nějakým způsobem spojena s Newburyovými?“

„Psala vám moje matka?“

„Ano, hned po našem prvním telefonátu.“

„Máte ten dopis?“

Šla do své kartotéky vedle stolu a vrátila se s dopisem. Na obálce jsem poznal matčin rukopis.

„Tady. Je to velice milý a povzbuzující dopis.“

„Má matka píše báječné dopisy. Jde jí to. Savannah nepochytila své nadání jen tak z ničeho nic. Všimla jste si zpáteční adresy?“

„Je z Charlestonu,“ řekla, když vzala obálku.

„Co je tam ještě?“

„To vám neřeknu!“ řekla ohromeně.

„Chci to vědět!“ odpověděl jsem.

10

V zoologické zahradě Central Parku jsem pozoroval ledního medvěda, jak v parném dni pozdního června s němou důstojností trpí horkem. Za mnou sice vrhal nesmírný shluk budov podél jižní části parku mílové stíny, v zahradě zakrýval většinu slunce, ale to nijak nepomohlo medvědovi v jeho trápení. Holub plující ve vzdušných proudech mezi hotelem Sherry-Netherland a zoologickou zahradou zřejmě neviděl, jak jestřáb rozpřáhl křídla a s roztaženými pařáty se řítil střemhlav dolů z výšky dvou set stop. Zlomil holubovi vaz a malá peříčka padala na střechu klece paviána. Holub si možná stejně jako já myslel, že občanství New York City ho uchrání alespoň před jestřáby, ale netušil, že tohle město se nikdy nevzdá svého práva na překvapení. Vždycky, když jsem se procházel zoologickou zahradou, jsem čekal, že uvidím nějaká zvláštní zvířata, jak na mě hledí ze svých ponurých cel – zvířata hodná tohoto města, jednorožce ostřícího si své spirálovité rohy o tyče vystavené větru a dešti nebo pohádkové draky zapalující stránky z Daily News, které létaly podél cestičky. Místo toho zanedbaný jelen plaše hrabal vypálenou zem a oceloti si ze svých lesklých kožíšků vyškrabávali manhattanské mouchy.

Ze zoo jsem šel přímo přes park na schůzku se synem Susan Lowensteinové. Rozhlížel jsem se po dalším jestřábovi, ale uviděl jsem jen řady velkých budov, seřazené kolem mě podél parku.

Bernard Woodruff na mne čekal pod mladým dubem na Central Park West poblíž bytu svých rodičů. Když jsem se k němu přiblížil, všiml jsem si, že zdědil matčinu živou, pěknou tvář, až na impozantnější, nápadnější nos. Byl vyšší, než jsem čekal, a ruce měl dlouhé a hladké. Když natáhl prsty, téměř si dosáhl na kolena. Měl nádhernou korunu černých kudrnatých vlasů lemujících jeho hubenou tvář ve vlnitém, bohatém věnci. Ale jeho chování mne okamžitě znepokojilo. Jeho tvář byla soutěska potlačované drzosti. Měl v ní jasně napsaná znamení puberty, vystouplý spodní ret, vzpurné drzé čelo a zraňující úsměšek, o němž si mladíci jeho věku někdy myslí, že zakryje jejich vlastní strach a bezmocnost. Bernard stál proti mně jako protivný manhattanský uličník. Než jsme promluvili, jako starý trenér a vysloužilý vychovatel několika generací chlapců jsem uviděl, jak se za horizontem jeho tmavých očí pohybuje temné světlo, a uslyšel jsem vzdálené dunění jeho malé, ale domýšlivé války se světem.

„Ahoj, Bernarde,“ zavolal jsem, abych ho na sebe upozornil. „Já jsem Tom Wingo.“

Neřekl ani slovo, jen zvedl hlavu a prohlížel si mě svýma unuděnýma, podezřívavýma očima.

„Jo, myslel jsem si, že jste to vy,“ řekl, když jsem se k němu přiblížil.

„Jak se máš?“ řekl jsem a natáhl ruku.

„Mám se oukej,“ odpověděl a zadíval se přes park. Mou ruku ignoroval.

„Vypadá to na den jako stvořenej pro házení míčem, že jo?“ řekl jsem.

„Oukej,“ řekl nepřátelským hlasem, kterým mi naznačil, že tohle počáteční setkání nebude jednoduché.

„Čekals dlouho?“

„Dost dlouho,“ řekl spíše automobilům nežli mně.

„Zabloudil jsem,“ připustil jsem. „Vždycky se v Central Parku ztratím. Je pokaždé větší, než si ho pamatuju.“

„Nikdo se vás neprosil, abyste sem chodil,“ řekl a podíval se na mě.

„Špatně, tygře,“ ztlumil jsem hlas a měl už jsem dost jeho skryté drzosti. „Tvoje matka mě o to požádala.“

„Vždycky mě nutí dělat věci, které já dělat nechci.“

„Je to pravda?“ řekl jsem.

„Jo,“ odpověděl. „Je to pravda.“

„Ty nechceš, abych tě trénoval.“

„Hele, chápete rychle, co?“ řekl Bernard. „A mimo to, už mám domluveného trenéra na zítra ve škole.“

„Hrál jsi loni někde?“ zeptal jsem se a nebyl jsem si jist, jestli v mém hlase nezaslechl pochybnost.

„Byl jsem nováček.“

„Hrál jsi loni nějaký zápas?“ opakoval jsem otázku.

„Ne. A vůbec, kde trénujete?“

„V Jižní Karolíně.“

„Hej.“ Smál se. „To je opravdu skvělej džob.“

„Ne, žádnej skvělej džob, Bernarde,“ řekl jsem a hlas mi téměř zamrzl v krku. „Ale můžu tě o něčem ujistit. Trénoval jsem týmy, které by se kdykoliv mohly utkat s jakýmkoliv týmem Phillips Exeteru a poslaly by ho rovnou do Atlantického oceánu.“

„Jak to víte?“ zeptal se pohrdavě.

„Netrénuju malý kluky z bohatých rodin, co je rodiče posílají do internátní školy, protože je doma nesnesou.“

„No a?“ řekl.

Věděl jsem, že jsem se ho dotkl na citlivém místě. Ale nechtěl jsem slevit. „A žádný z těch, co trénuju, nehraje na housle, Bernarde. Žerou kluky, co na ně hrajou.“

„Jo,“ odpověděl, „ale já se vsadím, že žádného z nich na ně ani hrát nenutí.“

„A já tě zase nebudu nutit, aby ses ode mě učil fotbal. Nerad ztrácím čas s nafoukanýma drzýma klukama. Dělám rád s těma, co mají rádi hru a nenutí je do toho matka.“

„Moje matka ani nevěděla, že jsem loni hrál fotbal.“

„Ale ty jsi loni nehrál, Bernarde,“ řekl jsem a ohromilo mě, že se mi odmítá podívat do očí. „Říkal jsi, žes nehrál žádný zápas.“

„Nerozumíte tomu!“ zakňučel. „Byl jsem za ostatníma pozadu. Nikdy předtím jsem nechodil do školy, která měla fotbalový tým.“

„Co hraješ?“ zeptal jsem se.

„Quarterbeka.“

„Já byl taky quarterbek,“ odpověděl jsem.

„No a?“ řekl a úšklebek mu znetvořil celou pravou stranu obličeje. „Přišel jsem vám říct, že vás nepotřebuju.“

Přihrál jsem mu míč a on ho slušně zpracoval. Odběhl jsem deset yardů a zavolal jsem: „Přihraj.“ Hodil mi vrávoravý, i když dobrý pas. Měl správný švih a míč letěl v pěkném oblouku. Zvedl jsem ho ze země a aniž jsem řekl jediné slovo, otočil jsem se a vyrazil ven z Central Parku. Věděl jsem, že mne očima sleduje.

„Hej, kam jdete?“ zeptal se.

„Domů,“ odpověděl jsem a ani jsem se neohlédl. Slyšel jsem, jak za mnou běží.

„Proč?“

„Protože stojíš za houby, chlapče,“ řekl jsem zle. „Jdi cvičit na housle, ať mají rodiče radost. A taky se mi nelíbí tvoje chování. A když se nelíbí mně, jak chceš hrát s ostatními? Jak chceš rozhýbat svou sebelítostivou prdel, aby se z tebe stal pořádný obránce?“

„Podívejte,“ řekl, „to byla první přihrávka, co jsem hodil po šesti měsících.“

Neměl jsem právě shovívavou a vše promíjející náladu, a proto jsem odpověděl: „Vypadalo to jako tvoje první přihrávka v životě.“

„Hoďte mi ho zpátky a já to zkusím znova,“ řekl, jeho hlas zněl poprvé jinak a já jsem se zastavil a otočil se na něj.

„Nejdřív si promluvíme.“

„O čem chcete mluvit?“ zeptal se.

„O tvé puse, zaprvé.“

„Co je s ní?“

„Zavři ji, chlapče,“ řekl jsem chladně. „A teď, Bernarde. Je mi jedno, jestli se ti líbím nebo ne, přítelíčku. Nejsem si jistý, jestli tě budu trénovat. Ale když s tebou mluvím, tak se mi dívej přímo do očí. To je ono. Já tě nesním. Až příště natáhnu ruku a ty budeš dělat, že ji nevidíš, přelámu ti všechny kosti. A pak, když se mnou mluvíš, chci, abys se mnou mluvil s úctou a laskavostí. A teď… pověz mi, proč jsi nasranej na celej svět. Neřeknu tvé matce ani slovo. Slibuju ti to. Ale ty jsi sprostej hajzlík a já bych ti rád pomohl přijít na to proč.“

Těžce oddechoval, třásl se a byl zdrcený.

„Jdi se vycpat, kámo,“ řekl hlasem, v němž byly slzy.

„Už jsem se vycpal, když jsem souhlasil, že s tebou budu mít něco společného.“

„Nic se mnou není,“ řekl a s námahou ovládal svůj hlas.

„V tom nemáš pravdu, Bernarde,“ řekl jsem a zaútočil jsem. Přitom jsem se nenáviděl za to, že jsem mluvil tak chladně a zle. „Jsi jeden z nejnešťastnějších kluků, jakého jsem kdy v životě potkal. A ještě něco o tobě vím, i když jsem tě viděl jenom pár minut. Nemáš jediného přítele na celém světě, chlapče. Jsi tam v zimě ve Phillips Exeteru sám, že jo, Bernarde? Dobírají si tě, Bernarde? Škádlí tě? Vím, že se ti všichni vyhýbají a dělají ti z života noční můru, nebo ne, Bernarde? Fackují tě, Bernarde? Vidíš, znám kluky opravdu dobře a vím, jak jednají se samotáři. Jak se jmenuje tvůj kamarád, Bernarde? Řekni mi jeho jméno.“

Rozbrečel se, pokoušel se to překonat, ale slzy se mu valily z očí jako povodeň přes pobřežní násep. Ramena se mu třásla a hlasitě vzlykal, když zvedal ruce k obličeji. Slzy mu protékaly mezi prsty a padaly na trávu.

Pak zvedl hlavu a podíval se na svoje mokré ruce. „Já brečím,“ řekl celý překvapený. „Donutil jste mně brečet.“

„Týral jsem tě, Bernarde,“ řekl jsem. „Doufal jsem, že budeš brečet, protože jsem chtěl vědět, jestli je v tobě něco dobrého.“

„Takhle trénujete?“ zeptal se hořce.

„S klukem jako ty jo,“ řekl jsem. „Takhle trénuju.“

„Nelíbí se mi to.“

„Na to kašlu, chlapče.“

„Moje matka říkala, že jste milý,“ řekl Bernard. „Lhala.“

„Jsem opravdu milý na milé lidi. Jsem opravdu milý na lidi, kteří mne mají rádi.“

„Řeknu jí, co jste mi říkal,“ hrozil. „Jak jste se mnou jednal, všechno.“

„Už se mi třesou kolena, chlapče.“

„Myslí si, že dospělí by se měli chovat k dětem, jako by už byly dospělé.“

„Je to tak?“

„To je pravda. Tohle se jí nebude ani trošku líbit, to vám povídám,“ řekl Bernard, stále neschopný ovládnout svůj dech.

„Pojďme teda za ní,“ řekl jsem. „Hned teď, Bernarde.“

„Ona pracuje. Teď tam má pacienty.“

„No a,“ trval jsem na svém. „Promluvíme s ní během desetiminutové pauzy. Můžeš jí povědět všechno, co jsem ti řekl. A já jí vysvětlím proč.“

„Nerada ztrácí čas, když pracuje.“

„Ani já ne, chlapče. Kvůli tobě jsem ho teď ztratil hromadu.“

„Tomuhle říkáte práce?“ řekl a znovu se zašklebil.

„Říkám tomu těžká dřina, Bernarde,“ odpověděl jsem a zvýšil jsem hlas. „Je to pro mě krutý a neobvyklý trest. Mučení. Nerad se flákám s klukama, jako seš ty.“

„Kdo se vás prosil?“ řekl uražen.

„Tvoje matka. Tak jí to pojď do ordinace vysvětlit.“

„Ne. Měl bych jen nepříjemnosti.“

„Ne, Bernarde,“ nebyl jsem už schopný kontrolovat svůj výsměch. „Jenom s tebou bude mluvit jako s dospělým.“

„Dobrá, řeknu to tedy tátovi a budete mít průšvih oba.“

„Mně nemůžeš udělat nepříjemnosti, Bernarde.“

„Jo?“ řekl a ukázal na mě prstem. „Víte, kdo je můj otec? Víte?“

„Ne. Kdo je to?“

„Je to Herbert Woodruff.“

„Má stejný příjmení, co?“ řekl jsem. Už jsem ho měl dost.

„Víte, kdo to je?“ křičel na mě Bernard. „Je to jeden z nejslavnějších houslistů na světě.“

„Vždycky jsem byl z houslistů posranej až za ušima,“ řekl jsem.

„Zná některé opravdu vlivné lidi. Opravdu mocné lidi, pane,“ řekl Bernard a byl tak vyvedený z rovnováhy a tak patetický, že jsem myslel, že se znovu rozbrečí.

„Je to těžké, Bernarde?“ řekl jsem unaveně. „Je těžké být pitomec? Vždycky jsem se na to chtěl zeptat, když jsem nějakého potkal, ale nikdy jsem neměl možnost.“

Zvláštním nepřiměřeným způsobem vyhodil ruce do vzduchu a řekl: „Tak to si o mně myslíte, co? Neznáte mě. Nemůžete mě znát, když jste se mnou mluvil jen patnáct minut.“

„Zase špatně, Bernarde. Jsou chvíle, kdy se dovíš o někom všechno, i když jsi s ním mluvil třicet vteřin.“

Otočil se, jako by chtěl ode mne odejít, pak se zastavil a jeho dech znovu ztěžkl. „Byl bych radši, kdybyste o tom s matkou nemluvil,“ řekl tiše.

„Dobrá,“ odpověděl jsem.

„Znamená to, že nebudete?“ řekl a znovu se otočil ke mně čelem.

„Ne. Zní to rozumně a řekls to pěkně. Rád dávám odměnu za dobré chování.“

„Co jí řeknete, až ji uvidíte?“

„Že jsi chlap, který se rozhodl, že bude raději cvičit na housle, místo aby trénoval fotbal.“

Znovu sklopil oči k zemi a začal kopat teniskou do prachu.

„Vloni jsem fotbal nehrál.“

„Tvoje máma říkala, že tě tatínek zahlédl na fotografii vašeho týmu.“

„Měl jsem na starosti výstroj. Snažil jsem se dostat do týmu a nedokázal jsem to. Trenér po nás první den chtěl, abychom zadržovali hráče. Nikdy v životě jsem nikoho nezadržoval. Všichni se mi smáli.“

„Pamatuješ se, kdo se ti smál?“

„Samozřejmě, ale proč?“ zeptal se.

„Protože když mě necháš, abych tě trénoval, Bernarde, sundáme úsměvy z těch klukovských tváří… Naučím tě, jak bránit protivníkům ve hře tak tvrdě, že když je srazíš, budou si myslet, že do nich narazil buick. Ale proč jsi řekl tatínkovi, že jsi v týmu?“

„Protože jsem chtěl, aby si to myslel.“

„Proč, Bernarde?“

„Nevím,“ řekl Bernard. „Protože jsem věděl, že mu to bude vadit. Nenávidí sportování. Zuří, když se o ně zajímám.“

„Ale tebe sport nezajímá, Bernarde. Celé odpoledne mi to dokazuješ.“

„Vy mě nemáte moc rád, že ne?“ řekl napůl prosebně, napůl kňouravě.

„Bernarde,“ řekl jsem, „vůbec tě nemám rád. Nemám rád způsob, jakým ses ke mně choval. Nelíbí se mi to. Jsi zbabělý, nešťastný parchant a já nevím, jestli ti fotbal může pomoct nebo ne. Protože jediná dobrá věc, nejlepší ze všech, je na fotbalu to, že se přitom užije hodně legrace. Teprve pak je to ono. Jinak je to hloupá, zbytečná hra. Nevypadáš, jako bys někdy v životě zažil hodně legrace. Ale nezdá se mi, že tvůj trénink bude pro mě nějaká legrace a to je důležitější, Bernarde. Protože já mám fotbal rád. Já ho beru vážně. Fotbal je pro mě radost a já si ji nechci zkazit.“

„Otec mě nutil cvičit na housle dvě hodiny denně,“ řekl hlasitě.

„Bernarde, raději bych cvičil na housle než hrál fotbal. To mi věř. Kdybych to uměl, ptáci by vzlétli ze stromů, tak pěkně bych hrál.“

„Hrajete na něco?“ zeptal se.

„Ne. Víš, co umím? Ještě pořád umím hodit míč čtyřicet yardů daleko. Stal jsem se díky tomu velmi populární na různých večírcích. No, podívej, Bernarde, musím jít. Jsem rád, že jsem tě poznal. Je mi líto, že jsme nezačali líp. Mám tvou matku moc rád. Neřeknu jí, co se stalo. Slibuju.“

Odcházel jsem od toho sklíčeného, vzdorného dítěte a mířil jsem přes park k Páté ulici. Ušel jsem dvacet yardů s fotbalovým míčem v pravé ruce, rád jsem ho takhle držel a cítil, jak mě vázání štípe do kloubů prstů. Bernard neřekl nic, ani sbohem – dokud za mnou nevykřikl.

„Trenére Wingo.“

Nikdo mi už dlouho neřekl trenére, až mě to překvapilo a dojalo. Když jsem se otočil, uviděl jsem, že má ruce natažené v melancholickém, prosebném gestu. Hlas se mu chvěl, zvedl se a zlomil, jako by ze sebe s námahou vyrážel slova, jako by hledal kontakt.

„Trénujte mě,“ řekl a znovu mu vyhrkly slzy. „Prosím vás, trénujte mě. Chci, aby se mi přestali smát.“

Vracel jsem se k němu, jako kdybych přinášel do života Bernarda Woodruffa něco nového. Vracel jsem se jako jeho rádce, jeho trenér.

„Poteče jim krev,“ řekl jsem chlapci. „Nejdřív se budou smát. Pak budou krvácet. Slibuju. Teď mi musíš slíbit něco ty.“

„Co?“ zeptal se podezřívavě.

„Musíš sklapnout, Bernarde,“ řekl jsem. „Tvoje pusa mě štve.“

„Jo,“ řekl a zalapal po dechu. „Oukej, oukej.“

„‚Ano, pane‘ je správná odpověď, Bernarde,“ řekl jsem. „Jsou určité zdvořilosti a formality, kterými se budeme řídit. Když se setkáme tady na hřišti, budeš mi říkat trenére nebo pane, jak si vybereš. Za žádných okolností nepřijdeš nikdy pozdě. Uděláš, cokoliv ti řeknu, a uděláš to s nadšením. Okamžitě tě dám na váhový program. Každý den ti proženu zadek. Nezajímá mě tvůj domácí život, tvoje hodiny hudby, tvůj sexuální život, tvoje uhry nebo něco jiného. Nebudu se snažit být tvůj kámoš nebo na tebe udělat dojem. Naučím tě, jak má vypadat a chovat se fotbalový hráč. Naučím tě, jak blokovat, zastavit quarterbeka, běhat a přihrávat a naučím tě to dobře. Jsi správně rostlý, opravdu správně. Zesílíš, Bernarde. Budeš drsnější, než sis kdy myslel, že bys mohl být. Protože chlap, který tě bude blokovat a zastavovat, budu já, Bernarde.“

„Ale vy jste mnohem větší než já.“

„Zmlkni, Bernarde.“

„Ano, pane,“ odpověděl.

„A Bernarde, potom, co tě proženu až padneš, donutím tě zvedat činky, až se nebudeš moct hnout, donutím tě dělat kliky, až budeš vdechovat čistou trávu, a donutím tě blokovat mě, dokud nebudeš mít křeč v rukách, a pak se stane něco, co jsi nikdy ve svým posraným životě nezažil.“

„Co, pane?“ řekl.

„Budeš mě zbožňovat, Bernarde,“ řekl jsem.

11

Má matka nikdy nepřestala zdokonalovat samu sebe a stále v tom pokračovala. Zřídkakdy vyprávěla příběhy ze svého dětství, aniž by přitom nelhala, a studovala svou vlastní minulost bezstarostným okem bajkaře. Žádná i sebeobtížnější lež ji nikdy nezastrašila, udělala z ní důležitou součást svého mládí.

V tisíci dnech mého dětství se mi jako matka představila v tisíci různých podobách. Jako dítě jsem si o ní neuměl udělat jasný obrázek, jako muž jsem jí nerozuměl. Stal jsem se celoživotním zeměměřičem matčina charakteru, ale nikdy se mi nepodařilo objasnit nesrovnalosti kolem jeho vyprahlých pásem a paradoxů. Když se usmívala, připadala mi jednu chvíli jako stydlivý anděl, ale jindy ten samý úsměv mohl připomínat skrýš pro háďata a azyl pro teroristy. Vždy pro mě byla až příliš ženská.

Ve svém utajovaném já měla celou sérii nevyzkoušených zákonů chování, v nichž převládala prohnanost a úskok. V Colletonu nebyla jediná duše, která by podceňovala síly Lily Wingové, včetně jí samé. Trvalo mi třicet let, než jsem si uvědomil, že žena, která mne vychovala, byla bojovníkem s neobyčejným nadáním. Když jsme si jako děti povídali o šíři jejího talentu, vymysleli jsme seznam povolání, v nichž by naše matka excelovala. Rozhodli jsme, že by byla báječná jako princezna v neznámé himálajské zemi, jako atentátník mezi kabinetními politiky, jako polykač ohně, jako žena předsedy AT&T nebo břišní tanečnice přinášející králi na podnosu hlavy svatých. Když jsem se jednou zeptal Luka, jestli si myslí, že naše matka je hezká, připomněl mi, že její krása je tak silná, že dokázala přivábit vražedného obra z lesů v Atlantě a vdechla démonickou sílu Callanwoldu.

„Je to tedy důkaz, že je opravdu krásná?“ zeptal jsem se.

„Mě to přesvědčilo,“ řekl.

Prožila hrozné dětství v georgijských horách. Její otec, pijan s ďábelskou povahou, zemřel na cirhózu jater na její dvanácté narozeniny. Její matka pracovala v textilce na nočních směnách a zemřela na hnědé plíce,[4] když bylo Lile šestnáct. Po matčině smrti odjela autobusem do Atlanty, najala si pokoj v hotelu Imperial a v Davisonově obchodním domě ji přijali jako učnici. O dva měsíce později potkala mého otce a udělala tu dětinskou chybu, že se do toho veselého vemlouvavého pilota z Jižní Karolíny zamilovala. Představil se jí jako vlastník velkých pozemků v nížině, jako farmář gentleman se zájmem o „rybářský průmysl“. Dokud nedorazili na Melrose, nikdy jí neřekl, že je lovcem garnátů.

Ale má matka už tehdy začala upravovat příběh vlastního života. Říkala lidem v Colletonu, že její otec byl úspěšným bankéřem v Dahlonega v Georgii a že ho zruinovala krize. Vlastním přičiněním proměnila svou prostou matku – její fotografie ukazovala plochou utrápenou tvář, tak nijakou jako kus masa – v jemnou stařenku, jež měla přístup do těch nejlepších společenských kruhů. „Těch nejlepších kruhů,“ opakovala po létech moje matka bez dechu. Její hlas vyčaroval vybranou, privilegovanou společnost plující nad golfovou zelení, mdle vysedávající u akvamarínových bazénů, hedvábné mumlání gentlemanů v nekonečném soumraku a šerbet servírovaný v bílých rukavicích. Ačkoliv jsme pocházeli z garnátů a textilu, začali jsme si vytvářet sami o sobě falešný obraz, založený na skleněném paláci lží naší fantazírující matky. Savannah byla určitě první, kdo toho využil.

Matka se dívala na nás, na svoje děti, velmi nedůsledně, jednou jako na spiklence, podruhé jako na nepřátele. Byla to jediná matka, jakou jsem tehdy poznal, která vinila děti z toho, že si vybrala špatného manžela. Naše narození pokládala za zločin, jehož jsme se na ní dopustili. A přesto si jen zřídka stěžovala na svůj osud. Nechtěla nikdy připustit, až na vzácné výbuchy upřímnosti, že je jí něco nepříjemné. Používala heroický glosář optimistických frází. Na veřejnosti přeháněla své štěstí. Byla bojovně srdečná. Jakmile jsme začali chodit do školy, dobrovolně se hlásila do každé dobročinné funkce v Colletonu. Lidé ve městě ji začali znát jako někoho, na koho je možné se spolehnout. Mimo rodinu ji všichni považovali za sladkou, krásnou, pilnou a až příliš dobrou pro mého otce. Taková byla Lila Wingová a k tomu navíc byla polním maršálem, připraveným na pochod.

Po svém otci jsem zdědil smysl pro humor, nadání pro těžkou práci, fyzickou sílu, nebezpečnou povahu, lásku k moři a sklon k neúspěchu.

Od své matky jsem dostal do vínku mnohem temnější a drahocennější dary: lásku k jazyku, schopnost lhát bez výčitek, zabijácký instinkt, vášeň učit, šílenství a romantický fanatismus.

Luke, Savannah a já jsme zdědili všechny tyto sklony v různém spojení genů. V záchvatu čisté hořkosti to později má matka všechno shrnula konstatováním: „Luke je fanatik, Tom je smolař a Savannah je blázen.“

Do té doby matka stačila položit základy zmaru města a rodiny, což byl důsledek jejího strašného studu za to, že je ženou pouhého lovce garnátů.

Když jsem dospíval, měl jsem srdce plné starostí o svou matku a nevýslovného hněvu na svého otce. Nemusel jsem. Henry Wingo prostě nebyl její parketa. Zatímco on měl svou povahu, svou obrovskou sílu, své nešťastné iluze o náhlém zbohatnutí, matka měla plán. Dokázala nám všem, že není nic silnějšího než jednoduchý sen, dobře rozvážený za úsvitu. Chtěla se stát ženou, s níž se počítá, ženou pozoruhodných vlastností. V Colletonu byla její společenská pozice předem daná, ale ona se s touto bolestnou sociální skutečností odmítla smířit. V roce 1957 se nějakým způsobem dokázala dostat do nominace na členství v Colletonské lize, a tak se začala rozvíjet smrtelně vážná záležitost.

Colletonská liga. Založila ji v roce 1842 prababička Isabel Newburyové. Ve stanovách byl určen její cíl: vykonávat dobrou práci a přinášet podněty pro rozkvět blaha colletonských občanů. Členky Ligy byly vybírány z nejlepších colletonských rodin a pak z nejpozoruhodnějších žen žijících v tomto kraji. Tento dovětek naplnil mou matku nadějným očekáváním, že se jednoho dne stane právoplatnou členkou. Tato její touha se brzy proměnila v neukojitelný hlad. Ale její nominace do Colletonské ligy byla výborem jednohlasně zamítnuta a k matce se nakonec doneslo, že Isabel Newburyová ve své vyčerpávající závěrečné řeči řekla: „Lilu Wingovou naše Liga nepotřebuje.“

Liga ji nepotřebuje. Jak tato fráze musela mou matku zničit, když to slyšela. V těchto necitlivých autodafé maloměstského jižanského života je málo taktu a diplomacie. Máma hrála svou úlohu dobře a nikdy si nestěžovala, pouze se neustále snažila přesvědčit členky Ligy, že by pro ně byla přínosem. Až do roku 1959 neměla šanci přesvědčit dámy Colletonské ligy o svých kvalitách.

Ale v dubnu toho roku oznámila Liga celostránkovým inzerátem v místním týdeníku, že vyzývá všechny ženy k soutěži o nejlepší kuchařský recept. Liga se chystala vydat kuchařku s nejlepšími recepty z nížiny. Matka v tom viděla skvělou příležitost, jak by mohla svými kulinářskými dovednostmi udělat dojem na členky výboru, v němž bylo zdravé procento jejích vyslovených pomlouvaček. Šla do svého šatníku a vytáhla všechna stará čísla časopisu Gourmet. Tento časopis jí předplatila Tolitha v roce 1957 a díky němu byla matka uvedena do světa vaření. Tento plátek z ní udělal jednu z nejlepších kuchařek, které kdy vařily vodu v karolínské kuchyni.

Časopis Gourmet nečetla jen tak, důkladně ho studovala. Byla odjakživa kvalitní jižanská kuchařka a uměla hotová kouzla s hrstí fazolí, sušenkami nebo čerstvě zabitým kuřetem. Dokonce dokázala, že i mastné jídlo chutná dobře. Ale díky pečlivému čtení Gourmetu si všimla, že příprava jídla může být výmluvným podpisem určité sociální třídy. Jakmile si uvědomila, že je tu vyšší palisáda kuchyně, nežli je ta jižanská, začalo další z dlouhých období, kdy se posedle zdokonalovala ve vaření, což ji ještě více odcizilo otci, ale získalo jí to naši přízeň. Henry Wingo byl živ o bramborách a mase a považoval matčinu francouzskou omáčku bérnaise za podlý úskok, jak zničit perfektní dobrý steak.

„Proboha, Lilo, vždyť je v tom víno,“ řekl otec jednoho večera, když mu matka předložila coq au vin. „Víno se přece neleje na kuře, ale do krku.“

„To je jen experiment, Henry. Nevím, jestli bych měla poslat hned několik receptů nebo jen jeden. Jaké to je?“

„Chutná to jako opilé kuře,“ odpověděl.

„Je to skvělé, mami,“ řekl Luke a bitevní linie byly vytyčeny.

Na několik opojných měsíců se matka zahloubala do měkkých, máslem umaštěných výtisků časopisu Gourmet, svým smyslným písmem si dělala pilně poznámky a přípravu večeře využívala pro experimenty a improvizaci. Studovala také svou vlastní rozsáhlou sbírku receptů a důvtipně je upravovala a vylepšovala tím, že si vypůjčovala přísady z jednoho receptu, aby posílila konzistenci jiného. Pomalu přišla na nápad, že vymyslí vlastní recept, něco, co upoutá smysly a bude originální, něco podle vlastní představivosti a z jejích byť nejspíš omezených znalostí jídla a jeho vlastností. Čtyři vařiče pracovaly přesčas a kuchyně umdlévala horkem, zatímco modré plameny zvolna zahřívaly hnědé a bílé bujóny, které pak matka přeměnila v lesklé sametové omáčky, lepící se na nože jako olejem zalitá barva. Celý duben a květen vypouštěly varné hrnce vůni rozdrcených kostí a morku a slepice okořeněné zkadeřenými bylinami a zeleninou z matčiny vlastní bujné zahrady. Vůně splývaly v sytý parfém, který zůstával na jazyku jako vrstva hedvábí. Můj nos zpanštěl, když jsem přišel domů. Byly tu vonné hnědé bujóny s barvou opálené kůže, světlé a veselé bílé vývary a rybí polévky, naplněné po okraj vařenými hlavami pstruhů, vonících jako jedlá porce bažiny.

Jednoho červnového dne jsme se vraceli domů z garnátové lodi, vyčerpaní, spálení sluncem a vyhladovělí. Když jsme vylezli z náklaďáčku, vůně matčiných výtvorů mě udeřila do nosu a má ústa, suchá a slaná, ožila, jako když vytryskne pramen, cestička domů byla shromaždištěm vůní, pro něž neexistoval žádný přesný slovník. V kuchyni má matka zalitá vlastním potem zpívala horskou píseň a byla šťastná a pyšná na své umění. Nikdy předtím ani potom jsem tak dobře nejedl. To léto jsem vyrostl o tři palce a přibral jsem deset liber tvrdého chlapeckého masa. Vděčil jsem za to tomu melancholickému faktu, že má matka nebyla členkou Colletonské ligy.

Byl pozdní červen, když matka pilně pracovala na tom, čemu říkala „velké překvapení léta“. Dohodla se s řezníkem v Piggly-Wiggly a on jí začal schovávat kousky masa a vnitřnosti, které jinak vyřazoval jako nevhodné pro lidskou spotřebu. Wingové se stali prvními colletonskými občany, kteří kdy jedli brzlík připravený podle receptu z časopisu Gourmet.

Táta se usadil v čele stolu. Luke a já jsme se osprchovali, převlékli a sedli si k němu. Savannah přinesla brzlík z kuchyně a s velkým úšklebkem na tváři začala nandavat tátovi na talíř. Táta se mrzutě podíval a začal do něj rýpat vidličkou. Matka vešla do jídelny a usadila se na druhém konci stolu. Otec vypadal, jako by se pokoušel odhalit nějaké tajemství z vnitřností obětních zvířat. Máma zářila a na stole byly čerstvé růže.

„Co je ksakru tohle, Lilo?“ zeptal se otec.

„To je brzlík, uvařený ve smetaně a bílém víně,“ odpověděla pyšně. „Je to velmi speciální Sauce Français Wingo.“

„Připadá mi to jako kalkatská kunda,“ řekl můj otec.

„Jak se opovažuješ takhle mluvit před dětmi u stolu,“ řekla dotčeně. „Tady není garnátová loď a ty nebudeš u mého stolu používat takové výrazy. A mimo to, ještě jsi to ani neochutnal, tak jak můžeš vědět, jestli ti chutná nebo ne.“

„To není žádnej chleba, Lilo. Je mi úplně jedno, co ti říká ta tvá malá žabožroutí kniha. Celej život jsem jedl chleba a tohle se mu ani trochu nepodobá. Není to ani bochník, ani kukuřičnej chleba, nejsou to suchary ani chleba, co se jí lžící.“

„Hlupák! Vzala jsem si bláznivého hlupáka,“ řekla matka rozzlobeně. „Tohle je hovězí brzlík, drahý.“

„Miláčku,“ řekl on, „nechci jíst bejčí koule, když bych mohl mít kotletu. Nechci toho moc. Už tři měsíce jím tenhle sajrajt a dělá se mi z něj nanic.“

„Tohle jsou bejčí koule, mami?“ zeptal se Luke a otáčel brzlík na talíři.

„Samozřejmě že ne, a ty si také dávej pozor na jazyk, Luku Wingo. Kráva má brzlík úplně někde jinde.“

„Kde?“ zeptal jsem se.

„Nejsem si jistá,“ řekla matka. „Ale daleko, daleko od svých pohlavních orgánů. Tím jsem si naprosto jistá.“

„Proč nemůže člověk dostat po práci kus pořádnýho masa?“ zeptal se otec a položil vidličku. „To je všechno, co bych chtěl. Mohla by to být i smažená ryba nebo směs garnátů s omáčkou. Jíme maso, kterýho by se ani negr nedotk. Ani pes by ho nežral. Kde je Joop? Pocem, chlapče. Pocem, Joope.“

Joop spal ve svém křesle to poslední léto, co žil. Zvedl přívětivě svou šedě flekatou hlavu a seskočil těžce na podlahu. Opatrně se přiblížil k mému otci, oči měl mléčně potažené šedým zákalem a chvěl se díky škrkavkám, které ho později zabily.

„Pocem, Joope. Pocem,“ zaječel můj otec netrpělivě. „Kčertu s tebou, pohni tím svým černým zadkem.“

„To je vidět, jak je Joop chytrý,“ řekla Savannah. „Vždycky měl táty plné zuby.“

Joop se zastavil pět stop před otcem a očekával, co se bude dít dál. Táta byl jediná lidská bytost na Zemi, kterou Joop bezvýhradně nezbožňoval.

„Hej, Joope, ty zabedněnej pse, dej si talíř brzlíku, kámo.“

Můj otec postavil talíř na zem a Joop se k němu pomalu přibližoval. Pohrdavě očuchal brzlík, lízl si trochu smetany a pak se otočil a šel zpátky ke svému křeslu.

„Celý den jsem to vařila,“ řekla matka.

„Vidíte to,“ řekl otec jásavě. „Tady máte živý důkaz. Mám jíst jídlo, který ani pes nežere. Vstávám v pět ráno, ztrhnu se na lovu garnátů, makám jako přístavní negr od rána do noci a pak přijdu domů a musím žrát něco, čeho si ani ten nejtupější pes na světě nevšimne.“

„Zkus se na to podívat jako na dobrodružství, drahý. Jen jako na dobrodružství. Chci, aby děti okusily jiné druhy jídla. Pokouším se rozšířit jejich obzor. Tohle je klasické francouzské jídlo. Klasické. Našla jsem to v Gourmetu,“ vysvětlila zraněným, poraženým hlasem.

„Francouzské!“ zaječel můj otec. „Jsem snad Francouz? Nenávidím zasraný Francouze. Už jsi někdy slyšela, jak mluví? Ježiši Kriste, Lilo, zní to jako kdyby měli v prdeli dvacet liber čedaru. Já jsem Američan, Lilo. Jednoduchej chlap, co se snaží z ničeho vykopat babku. Mám rád americký jídlo – steaky, brambory, garnáty, okry, kukuřici a tak. Nesnáším šneky nebo kaviár nebo žabí játra nebo vážčí koule. Nic z těch blivajzů, co nad nima Frantíci onanujou. Nechci žádný dobrodružství v jídelníčku, miláčku. Nechci ti nijak ublížit, chci jenom jíst.“

Luke se pustil do brzlíku s přehnanou chutí.

„Myslím, že tohle jídlo je skvělé, mami,“ řekl. „Vlastně si myslím, že je to nejlepší jídlo, jaké jsem kdy jedl.“

Opatrně jsem si kousek vzal a překvapilo mě, že chutná příjemně.

„Bezva, mami,“ řekl jsem. „Opravdu bezvadný.“

„Skvělý, mami,“ souhlasila Savannah. „Uklidni se, tati, a já ti za pár minut usmažím makrelu.“

„Ani ten blbej pes to nežral,“ řekl otec a cítil, jak se proti němu spojuje celá rodina.

„Nežere všechno, co není z plechovky,“ vysvětlil Luke.

„Nežere nic, co není z plechovky,“ opravila ho matka, znovu se začala usmívat. „Gramatiku by sis měl opakovat tak dlouho, až se ti dostane do krve.“

„Proč nedáš tátovi konzervu Alpo?“ navrhla Savannah.

„Ať se o ni popere s Joopem,“ řekl jsem.

Kdyby nám v té chvíli matka naservírovala kobylince na bílém víně, rozplývali bychom se nad dokonalostí jejich přípravy a nad jejich jemností. Byla to nepsaná součást rodinné etiky, že jsme se bezmyšlenkovitě zastali matky, kdykoli náš otec vyrazil proti ní. Bylo jedno, jestli měla pravdu nebo ne. V našich očích byl Henry Wingo chvástavým násilníkem a nikdy to nemohl změnit. Rozčilovalo ho to a izolovalo, a přesto to byl jeho pevně stanovený osud. Přesně všechno vnímal: své děti, které si jako akt vzdoru proti pánu domu vesele pochutnávají na těch čerstvých žlázách.

„Dobrá,“ řekl. „Povedlo se ti úspěšně proti mně obrátit všechny moje děti, Lilo. Asi jsem v takových věcech moc těžkopádný.“

„Jen buď slušný, tati,“ řekl Luke jemně.

„Máma se s tímhle jídlem vařila celý den.“

„Hej, ty velká hubo. Já pořádně makám, aby tvá matka mohla dát na stůl tenhle sajrajt. Já týhle rodině vydělávám na chleba a ne na zasranej brzlík. Když budu chtít někoho utiskovat, pak na to mám plné právo.“

„Mluv slušně, tati,“ řekla Savannah klidným, ale trochu bojácným hlasem. „Umíš být tak milý, když se zrovna nechováš jako hrubec.“

„Zmlkni,“ řekl táta.

„Mám právo na svůj názor,“ odpověděla a pokračovala v jídle. „Tohle je Amerika a já jsem americká občanka. Nemáš právo říkat mi, abych zmlkla.“

„Řek jsem zmlkni,“ opakoval.

„Velkej chlap. Velkej statečnej chlap,“ posmívala se matka naprosto nevhodně.

„Ty uvař nějaký slušný jídlo, Lilo,“ nařídil táta. „Hned teď. Dřel jsem se celej den a mám právo na pořádný žrádlo.“

„Uklidni se, tati,“ řekl Luke dotčeně a smířlivě zároveň.

Otec uhodil Luka silně přes pusu. Luke na něho zíral celý překvapený a pak sklonil hlavu ke svému talíři.

„A teď mi přines nějaký maso,“ řekl otec. „Jaký chceš. Musím týhle rodině ukázat, že má mít úctu k pracujícímu muži.“

„Jsi v pořádku, Luku?“ zeptala se matka.

„Ano, prosím,“ odpověděl.

„Zbylo tam trochu sekané. A nějaká rýže. Ohřeju ti to, Henry,“ řekla.

„Pomůžu ti, mami,“ řekla Savannah.

Odstrčil jsem židli od stolu a řekl jsem: „Já taky.“

U stolu zůstal s otcem jen Luke.

Hledal jsem únik v kuchyni, protože jsem už dávno věděl, že se mám vzdálit z dosahu otcova útoku, když se vzteká.

„Mohl bys nakrájet cibuli, Tome?“ požádala matka.

„Jistě.“

„Savannah, ohřeješ rýži, miláčku? Je to ten hrnec vzadu v ledničce.“

„Je mi to tak líto, mami,“ řekla Savannah a otevřela ledničku.

„Líto?“ zeptala se matka. „Nemá ti to být proč líto. Takový život jsem si vybrala. Život, jaký si zasloužím.“

Pak začala hledat mezi konzervami ve spižírně a objevila se s plechovkou psího žrádla v ruce. Nevšímala si našich nedůvěřivých pohledů, otevřela konzervu a začala smažit cibuli na másle.

„Prosím tě, nakrájej ještě jednu cibuli, Tome,“ požádala mě, zatímco vůně smažené cibule začala naplňovat kuchyni. „A oloupej mi pár stroužků česneku.“

Když cibule a česnek na másle zesklovatěly, matka vyklopila Alpo do pánve a začala všechno důkladně míchat. Osolila a opepřila maso, nakapala na něj worcester a tabasco a přidala plechovku rajčatové šťávy. Hodila k tomu hrst nasekané pažitky, pak přidala rýži od včerejška a pořádně to prohřála. Naaranžovala tu směs pěkně na čistý talíř, ozdobila ji nakrájenou šalotkou a čerstvou petrželkou. Nesla ji pyšně do jídelny a s triumfální fanfárou ji postavila před otce.

Joop se ještě jednou probudil, spadl ztěžka na podlahu a přiblížil se k mému otci.

„Vidíš, blbej pes ví, co je dobrý.“

Otec vzal talíř, nandal na něj malou porci pro Joopa a položil ho na podlahu. Joop to rychle sežral, vrátil se ke svému křeslu a funěl blahem.

„Králův ochutnávač,“ řekla Savannah a pustila se znovu do své večeře.

Když můj otec znovu obnovil svou autoritu v rodině, spokojeně ochutnal směs a řekl: „No, tohle je jídlo, Lilo. Jednoduchý, ale dobrý. Jsem obyčejnej chlap a nestydím se za to. Ale vím, co je dobrý a co je dobrý i pro vás. Je to pořádně sytý a já ti děkuju za snahu.“

„Nemáš zač, miláčku. Bylo mi potěšením,“ odpověděla matka kysele.

„Nelíbí se mi, jak se vždycky u jídla štěkáme,“ řekl Luke. „Vždycky, když se chystám usednout za tenhle stůl, mám pocit, jako bych se chystal vylodit se v Normandii.“

Savannah odpověděla: „To je jedna z radostí rodinného života, Luku. Už by sis na to měl zvyknout. Sníš trochu hrášku pro posilnění a pak dostaneš jednu do zubů.“

„To by stačilo, mladá dámo,“ varovala ji matka.

„Zpevňuje to charakter, Luku,“ řekl otec a nevinně do sebe házel plné vidličky Alpa a mluvil s plnými ústy. „Kdyby mě tak byl táta místo toho, že jsem musel číst bibli, seřezal prdel, když jsem blbnul!“

„Bible pomohla tvému otci k úspěchu a k tomu, čím je dnes,“ řekla matka hořce.

„Je mi líto, že nejsem srdeční chirurg nebo bankéř v bílé košili, Lilo,“ řekl otec, „ale je na čase, aby ses přestala stydět, že jsem lovec garnátů.“

„Stydím se jen za to, že nejsi lepší. Na řece je deset mužů, polovina z nich barevných, kteří chytí víc garnátů než ty.“

„Ale oni nemají obchodní nápady jako já. Je vůbec nenapadne, jak vydělat peníze.“

„Přišel jsi o víc peněz, než někteří z nich kdy vydělali.“

„To proto, že moje nápady vždycky předběhly svou dobu, Lilo. To musíš uznat i ty. Mám větší sílu než jakýkoliv průměrný Joe. Jen si potřebuju půjčit malej kapitál a aby mi trochu přála Štěstěna.“

„Jsi ztracená existence a smrdíš po garnátech,“ řekla matka krutě.

„Lov je moje živobytí,“ řekl otec a hlas měl unavený. „Smrad k tomu patří.“

„Kdyby sis natřel trochu česneku na prsa, smrděl bys jako garnátové krevety,“ řekla.

„Mám rád vůni čerstvých garnátů,“ řekl Luke.

„Díky, Luku,“ poděkoval otec.

„Cha!“ řekla matka Lukovi. „Jak by se ti líbilo jít do postele s dvěstědvacetilibrovým garnátem?“

„Vidíte,“ řekl Luke. „Ze všeho se tady stane bitva.“

„Je těžké představit si tátu jako garnáta,“ řekla Savannah a podívala se na otce smutně dojídajícího talíř Ala.

„Proč si nepovídáme a nesmějeme se a nevyprávíme si o tom, co kdo přes den dělal, tak jako rodiny v televizních seriálech? Tam mají otcové vždycky na sobě u večeře sako a kravatu, tati,“ řekl Luke.

„Umíš si mě, Luku, představit, jak v saku rozhazuju v bouřce sítě? A mimochodem, to nejsou opravdový tátové. Jsou to hollywoodští cvoci.“

„Ale jsou u večeře vždycky šťastní,“ trval na svém Luke.

„Taky bys byl šťastný, kdybys měl pár miliónů babek ulitejch ve starým sejfu,“ řekl táta a zakončil večeři zvířecím říhnutím, vyjadřujícím jeho naprosté uspokojení. „Tak, to byla trefa do černýho, Lilo. Jenom si pamatuj, že vaříš pro Američana ne pro žabožrouta.“

„Mohla bych usmažit skály a ty bys je spolykal jako černého vepře, Henry. Ale já se snažím ukázat těmhle dětem různé způsoby stolování. A tím se pokouším zdokonalit i sama sebe. Hledám správný recept, ten, který by udělal dojem na členky Colletonské ligy, co mě mezi sebe nepřijaly. Tak budu zkoušet nová jídla, dokud nepřijdu s něčím tak originálním, aby si konečně uvědomily, že bych pro jejich organizaci mohla být přínosem.“

Táta se podíval přímo na matku a řekl něco, co u našeho stolu nikdy nikdo neřekl: „Zlatíčko, nikdy tě nepustí do Colletonské ligy. Copak to ještě nechápeš? Mají Colletonskou ligu proto, aby do ní nepustily lidi, jako jsi ty. Můžeš umět uvařit všechna francouzská a italská jídla a uvařit je jedna báseň, a přece tě nepřijmou. To jsou fakta, která si musíš uvědomit.“

„Ani se nenamáhej jim poslat recept, mami,“ řekl jsem. „Prosím tě, táta má pravdu.“

Savannah řekla jemně: „Mami, proč se snažíš poslat těm dámám z Colletonské ligy recept? Jenom ti ublíží.“

„Lidé ti mohou ublížit, jen když si to necháš líbit,“ řekla matka pyšně. „Jsem dobrá jako každá jiná a ony to taky podvědomě vědí. A tak tiše prospívám tomuhle městu stejně jako každá z nich. Ale Řím taky nepostavili za jeden den. Ony měly výhody, jaké jsem já neměla. Ale já plně využiju toho, co mám v rukou a jednoho dne se do Ligy dostanu. O tom není pochyb.“

„Ale proč se tam chceš dostat, mami?“ zeptala se Savannah. „Nechtěla bych být v klubu, který mě nechce.“

„Ale ony mě chtějí,“ řekla. „Jen to ještě nevědí.“

Otec vstal od stolu a řekl: „Ksakru, nemáš ani nejmenší šanci dostat se do Colletonské ligy, Lilo. Ne kvůli sobě, ale díky mně.“

„Ano, vím to, Henry,“ řekla matka a nevšímala si jeho vzácné známky přízně. „Ty určitě nejsi to, čemu bych říkala přínos.“

Pro zbytek léta se soustředila na práci se surovinami z nížiny. Její soustředění bylo úžasné a hrdinské. Uvařila kuře na deset různých způsobů a v každé variaci jako kdyby svýma pečlivýma rukama upravovala pokaždé jiný druh ptáka. Kdykoli si táta stěžoval, povečeřel Alpo s rýží, ale i tento pokrm matka časem zdokonalila. Kouzlila s vepřovým masem a díky tomu jsem se začal na maso z prasat dívat jinak. Kdyby byla publikovala svůj recept na pit barbecue, tak jak jsme ho znali, bylo by to změnilo život Jihu. Ale barbecue bylo trvale spojeno s její minulostí, a proto ho vypustila jako příliš jednoduché a prosté jídlo. Celá rodina se hádala, jaký recept by měla matka vybrat a poslat dámám z Colletonské ligy. Uměla udělat garnátovou šlehanou pěnu, o které jsem si myslel, že je to ta nejlepší věc, jakou jsem kdy měl v ústech. Savannah si oblíbila bujabézu, kterou matka uvařila z denního úlovku na garnátové lodi. Otec zůstal loajální ke svému příteli – kuřeti. Bylo to nejšťastnější léto, jaké kdy naše rodina prožila. I když Joop zemřel, byla v jeho odchodu sladkost, v našem pláči lehkost a v jeho pohřbu tichá krása. Našli jsme ho mrtvého v jeho křesle. Truhlu, kterou jsme pro něj udělali, jsme vyzdobili našimi společnými fotografiemi od doby, kdy byl ještě štěně, až do posledního roku jeho života. Vždycky byl s námi a představoval nejlepší část naší rodiny, protože uměl milovat bez naděje a bez odměny. Pohřbili jsme ho vedle našich mrtvě narozených bratrů a sester a pochovali jsme ho se dvěma plechovkami Alpa, aby mu pomohly na cestě a aby zvěstovaly každému, kdo by snad našel jeho kosti, že Joop byl pes něžně opatrovaný rodinou, která ho velmi milovala.

Den poté, co jsme pohřbili Joopa, chytil Luke před nedělní večeří v doku dvanáctilibrovou španělskou makrelu. Máma ji naplnila garnáty, slávkami a šalotkou a upekla ji s vínem, hustou smetanou a hrstí bylin, které namátkou nasbírala. Když jsme tu makrelu jedli, bílé maso odpadalo lehce od kostí a měkkýši a korýši překvapovali bezvadně spojenými chutěmi vinohradu, mlékárny a moře. Dvě hodiny předtím, než jsme ji jedli, se krmila v řece Colleton. Luke našel v jejím žaludku celého garnáta, kterého slupla těsně předtím, než skočila na Lukovu návnadu. Luke toho garnáta vyčistil a máma ho přidala do nádivky pro štěstí.

„To je ono,“ řekl jsem. „Tenhle recept je ten pravý.“

„Nevím,“ řekl otec. „Mně stačí dobře smažená ryba.“

„Tak dobré jídlo nedostaneš ani v nejlepší restauraci,“ řekl Luke.

„Jak to víš, Luku?“ škádlila ho Savannah. „Nikdy jsi nebyl v opravdu dobré restauraci, kromě té, kde servírují žlutou krupici.“

„Je to trochu moc těžké,“ řekla moje matka a pomalu přežvykovala. „Moc těžké a vůbec. A tak nějak příliš všední. Dnes jsem četla, že jednoduchost je klíč k eleganci. Ale myslím, že tohle jídlo je až příliš jednoduché.“

„Jo, vezmi si příklad z táty,“ řekla Savannah.

„Cha!“ řekl otec vesele. „Jednoduchost, co! To znamená, že já jsem ten nejelegantnější parchant v nížině.“

„Ne,“ odpověděla matka, „jsem si jistá, že takhle to není.“

„Našla jsi dneska nějaké další dobré recepty, mami?“ zeptal jsem se.

„Našla jsem jeden na neapolskou polévku, která obsahuje části vepřových plic, srdce a průdušnici. Rozhodla jsem se, že ji dělat nebudu.“

„Dobře,“ řekl táta s ústy plnými makrely. „Chce se mi zvracet, jen když slyším, jak to popisuješ.“

„Jak odporné,“ řekla Savannah.

„Vsadím se, že je to dobré,“ odpověděla matka. „Jenom to pomyšlení je odporné. První člověk, který jedl šneky, také určitě cítil nějaký odpor.“

„Určitě zvracel,“ řekl táta.

Na začátku srpna matka v tichém triumfu oznámila, že konečně objevila perfektní recept. Rozmrazila osm divokých kachen, co Luke zabil předešlou zimu. Vývar, který udělala z kachních kostí a kousků masa, byl temný jako čokoláda, chutnal po divočině a byl nabit sluncem, ale byl lehce silný. Řízla tu divočinu trochou červeného vína a kapkou koňaku. Pak si na hodinu sedla a přemýšlela o všem, co dosud věděla o chuti divoké kachny. Vařila je pomalu s tuříny a cibulí a kyselými jablky a hrozny révy okrouhlolisté. Promýšlela záhady vyváženosti všech částí dokonalého jídla. Když jsme se usadili k večeři, cítili jsme její obavy. Měla strach z těch hroznů. Nedívala se do žádných kuchařek, vyplula do neznáma, aniž by ji provázel její Gourmet. Byla úplně sama a použila jen to, co našla ve spižírně.

Měl jsem strach z těch tuřínů, ale matka mne ujistila, že maso z divoké kachny je jediné, které si zachová svou chuť i poté, co se připraví s tuřínem. To mne vůbec netrápilo, prostě jsem neměl rád tuřín. Ale ovoce vyrovnalo hořkost tuřínů a ty měly svou nezaměnitelnou roli v tom, že snížily příliš výraznou sladkost hroznů. Maso mělo barvu divokých růží a i můj otec ustal ve svém každodenním vychvalování rozkoší smaženého jídla a jedl tiše a s gustem. Byl to vlastní výtvor mé matky, bylo to báječné a když jsme dovečeřeli, vstali jsme a začali jsme tleskat. Byly to její sedmé ovace tohoto léta.

Máma udělala pukrle, poslala nám vzdušný polibek a její oči svítily radostí, tak vzácnou v našem domě. Šla kolem stolu a v neobvyklém návalu citu políbila každého z nás. Dokonce políbila i otce, oba začali tančit valčík a zamířili přitom do obývacího pokoje, matka se chichotala a pobrukovala si melodii, jak si ji pamatovala ze sladkých dní námluv v Atlantě. V otcově náruči vypadala klidně a přirozeně a poprvé jsem si všiml, jak jim to spolu sluší. Bylo to léto extravagantního, téměř elegického štěstí pro nás pro všechny. V kuchyni nad sporákem vládla matka jako nějaký inspirací posedlý mág a otec zase naplňoval nádrže své lodi garnáty. Náš domov začal vypadat jako domov, jakým měl být, jako kotviště, po němž jsem toužil celý život. Léto bylo radostné a zalité sluncem. Rodiče byli milí a já jsem jedl jako král, když jsem předtím celý den lovil z moře garnáty.

Po večeři se matka smála sama pro sebe, když psala na obálku adresu redakce připravující vydání kuchařské knihy. Dveře domu byly otevřené a chladný vítr od řeky vlál v pokojích. Díval jsem se, jak olizuje známku a lepí ji do rohu obálky. Pak jsem uviděl Savannah, jak ji smutně sleduje. Pohlédla na mě. Naše oči se krátce setkaly v té oslepující předtuše a telepatii, někdy propůjčené dvojčatům. Cítili jsme, jak se naše matka znovu žene do pasti, a byli jsme bezmocní, nemohli jsme proti tomu nic dělat.

Odpověď přišla do týdne. Poznali jsme, že přišla, protože když jsme ten večer přijeli k domu, z kuchyně nevycházely žádné vůně. Dům byl prázdný. Luke a já jsme šli na zadní zahrady a našli jsme Savannah, jak utěšuje matku plačící u vinné révy. Savannah nám podala dopis.

Drahá paní Wingová,

výbor a já vám chceme poděkovat z celého srdce za váš „starý rodinný recept“ na Canard Sauvage de Casa de Wingo. Bohužel, všichni jsme se shodli na tom, že chceme, aby naše kuchařská kniha reprezentovala to nejlepší z místní kuchyně, a nemáme dost místa pro exotické zahraniční recepty, byť jsou od nejvýtečnějších kuchařek z našeho města. Děkujeme vám mnohokrát za váš zájem a čas.

S úctou

Isabel Newburyová

P.S. Lilo, musíš mi sdělit, z jaké kuchařky jsi okopírovala ten recept. Zní to úplně božsky.

Vybuchl jsem a vykřikl: „Řekni jí, že jsi to opsala z Atlasu jedovatých hub Ameriky a že ti bude potěšením servírovat to na příštím čajovém dýchánku.“

„Tak dost,“ řekl Luke. „Jdu vymlátit duši z jejího syna.“

„Prosím, prosím,“ řekla matka mezi slzami. „Nemusíš být sprostý a její syn s tím nemá nic společného. Nic to není, opravdu. Asi jen chtějí mít v té knize určitá jména a určité rodiny. Jsem ráda, že jsem měla příležitost a že o mně uvažovaly. Bylo pro mě ctí už jen to, že jsem jim mohla poslat ten recept. A pro takovou maličkost se nebudu trápit. Mám v sobě až moc hrdosti, než abych jim dala najevo, že mě to ranilo. Všimli jste si, jaký jsem tomu jídlu dala legrační název? Měla jsem strach, že jsem to přehnala.“

„Ani tomu jménu nerozumím,“ řekl Luke, který si stále pročítal dopis. „Myslel jsem, že jsi vařila kachnu.“

„Uvažovala jsem, že francouzsky to bude znít elegantně,“ řekla máma a sušila si slzy.

„Je to perfektní jméno pro tak báječné jídlo,“ řekla Savannah.

„Máma pokračovala: „Myslím, že kdyby ho jenom ochutnaly, zbožňovaly by ho, že ano, drahouškové?“

„Bylo by velice těžké ochutnat to jídlo tam, kam bych jim ho strčila, mami,“ řekla moje sestra.

„Nacpala by jim ho do těch jejich tlustých prdelí, mami,“ vysvětlil Luke bodře.

„Možná vědí, že mám sprosté děti,“ řekla matka a zvedla se z lavičky. „Možná si myslí, že když nedokážu zvládnout vlastní děti, nezasloužím si být v Lize.“

Luke šel k ní a zvedl ji. Políbil ji jemně na tváře. V jeho náručí vypadala jako figurína v dětském obchodě.

„Mami,“ řekl, jak ji držel, „je mi moc líto, že ti ubližují. Nesnesu pohled na tvůj pláč. Jestli ti někdy znovu ublíží, vtrhnu na jednu z těch jejich schůzí a nakopu je do zadku. Budou jíst divoké kachny s tuříny a hrozny, dokud samy neuletí na zimu na Jih.“

„Je to jen klub, Luku,“ řekla matka a když ji opatrně postavil na trávu, upravila si šaty. „Přísahám, že vám to jde na nervy víc než mně. Chtěla jsem se jen dostat trochu dopředu, abyste na tom byli líp než já. Plakala jsem, protože jsem si myslela, že jsem popletla název toho jídla. Něco na něm není v pořádku. Nebyla jsem si jistá, dokud Isabel Newburyová nenapsala celé jméno receptu do dopisu. Jako by to byl velký vtip. Jako by se moc nasmála nad tím jménem. Casa je francouzské slovo pro dům, že ano, děti?“

„Ano,“ odpověděli jsme najednou, i když nikdo z nás nevěděl, ani jak se francouzsky řekne francouzština.

Té noci jsme byli vzhůru, leželi jsme ve tmě a poslouchali, jak větry hučí ze severu a jak se vlny rozbíjejí o stěnu podél řeky. V tom hrozném hluku větru a vody jsme slyšeli z matčina pokoje její pláč a otcovo mumlání, jak se ji pokoušel utišit. Po večeři přišla na to, že francouzské slovo, které měla použít, je chez. Snesla téměř každé ponížení, jen nestrpěla, když vyplavalo na povrch, že má nedostatky ve vzdělání.

„Může mi někdo říct, proč se máma chce tak moc dostat do Colletonské ligy?“ zeptal jsem se.

„Nelíbí se jí, co je zač,“ odpověděla Savannah.

„Kam chodí na takové nápady?“ zeptal se Luke. „To nemůžu pochopit. Jak na něco takového přišla?“

„Prostě je postupně nasbírala,“ vysvětlila Savannah.

„Kčertu,“ řekl Luke, „příští rok bude prezidentkou Zahradnického klubu. Člověk by si myslel, že bude šťastná.“

„V Zahradnickém klubu může být každý,“ řekla Savannah. „Stačí, abys byl běloch a uměl jsi zasadit semínko. Ne, máma musí mít to, co nemůže dostat. To je to jediné, co pro ni má nějaký význam.“

Pak na mou rodinu přišla špatná doba, ničivá doba, kdy řeka zradila nás a všechny ostatní Karoliňany, kteří žili z moře. Začalo to v lednu, šest měsíců po události s kachnou, a my jsme věděli, že přišla zima, jakou jsme nikdy předtím nezažili. Poprvé v životě jsme se probudili a venku byly čtyři palce sněhu, který pokryl ostrov a zmrazil malarický rybníček uprostřed něj. Bažina byla po okrajích bílá a králíci a polní myši, shánějící se po zrnu, se stávali pro jestřáby jednoduchou kořistí. Nebe bylo ostré a šedivé a teplota se celičký týden držela kolem deseti stupňů Fahrenheita. Vodovodní trubky zamrzly, pak praskly a dům byl dva týdny bez vody. Elektrické dráty táhnoucí se na ostrov strhla zmrzlá větev a tak nás uvrhla do tmy. Žili jsme v měkkém světle petrolejek. Rozdělali jsme veliké ohně a když jsme přišli ze sběru dříví, matka rozpouštěla sníh z našich bot na dřevěném vařiči. Školy byly na pět dní zavřené a v našem domě se vytvořila podivně veselá atmosféra jako při nějakém překvapivém a zakázaném festivalu. V celém státě nebyl jediný stroj na odklízení sněhu a v celém colletonském kraji nebyly ani jedny sáně. Poprvé jsme se na předním dvorku koulovali a postavili jsme prvního sněhuláka.

Starý artritický černoch Clem Robinson umrzl ani ne tři míle od našeho domu. Než sníh roztál nadobro, přihnala se do nížiny ještě jedna chumelenice a my jsme pochopili, jak je led zrádný. V noci jsme slyšeli ponuré zvuky stromů úpějících pod váhou svého blyštivého, nepřirozeného nákladu. Větve se hrůzně lámaly a znělo to jako praskání zdravých kostí. Nevěděli jsme, že stromy mohou pod mrazivě ledovými vločkami zemřít. Nevěděli jsme, že mohou zemřít nahlas za zvuku ostrých ran, kdy jako by celý les zněl strašidelnou střelbou. V Atlantiku začala teplota vody klesat pod čtyřicet pět stupňů Fahrenheita a garnáti, se kterými měl můj otec následujícího jara schůzku, začali umírat. Hynuli v nespočetných miliardách a nikdo o jejich decimování nevěděl, dokud se všichni rybáři z Karolíny v březnu nevrátili s prázdnými sítěmi. Garnáti se tentokrát nevrátili do zátok a potoků v nespočetných, hemžících se hejnech. Připlouvali jednotlivě nebo v párech a jak se těhotné samičky hnaly směrem k třecím potokům a zaplavovaly bažiny svými vajíčky, nesly s sebou děsivou zodpovědnost za záchranu svého rodu. Byl to rok, kdy banka zabrala sedmnáct garnátových lodí a prodala je v aukci. Ve dvou týdnech neúnavného, vyčerpávajícího lovu od úsvitu do setmění vydoloval otec pouze čtyřicet liber garnátů. Moře bylo neplodné. Ryby a mořští ptáci se chovali divně. Příliv a odliv byly nedostačující a hrozil hladomor. Poprvé v moderní době se garnáti stali vzácnou a ceněnou delikatesou na colletonských stolech.

V květnu otec zmeškal první splátku na garnátovou loď a další den zamířil na jih směrem k georgijským vodám. Ale také tam vytahoval sítě s úlovky tak nuznými, že to nestačilo ani na to, aby uhradil cenu paliva. Pokračoval v plavbě dál na jih, mluvil s jinými lovci, poslouchal zvěsti o báječných úlovcích na Florida Keys a v Golfském proudu. V Saint Augustine ho chytili, protože proplouval kanálem uzavřeným pro lovce garnátů kvůli mrazu. Byl to hazard a současně čin zoufalství. Zabavili mu garnátovou loď a dostal pokutu pět set dolarů. Přijal práci jako automechanik v prodejně převodovek na Highway 17. Trvalo mu šest měsíců, než zaplatil pokutu a dostal svou loď zpátky do karolínských vod. Mezitím zavolal matce a řekl jí, že se musíme postarat o splátky na loď.

Pro Luka, Savannah a mě se stalo rituálem vstávat v pět hodin ráno a klást řady košů na kraby do řeky. Vyprazdňovali jsme pasti na modré kraby do velkého barelu umístěného uprostřed loďky a znovu jsme líčili návnady s čerstvými hvězdicemi a plevelnými rybami. Začali jsme s dvaceti návnadami a do konce léta jsme jich na dvaceti mílích řeky vytahovali padesát. Protože jsme byli na řece noví, museli jsme respektovat práva obchodníků s kraby a líčit koše v odlehlých kanálech daleko od Colletonu. Potulovali jsme se široko daleko krajem a nechávali jsme za sebou drátěné pasti jako důkaz, že jsme tudy prošli. Uvazovali jsme bílé splávky na šňůru a tak jsme vlekli nalíčené pasti do vzmáhajícího se nebo ustupujícího přílivu. Tak nás každý mohl sledovat od splávku ke splávku i v těch nejdivočejších, nejopuštěnějších výběžcích našeho kraje. Nejdříve jsme pracovali pomalu a naše pohyby byly nezkušené a mnohdy zbytečné. Ale přivykli jsme, naučili jsme se rytmu práce a poučili jsme se ze svých počátečních chyb. V prvním měsíci nám trvalo deset minut vyprázdnit koš s kraby a znovu jej nalíčit pro příští příliv. Ale ve druhém měsíci jsme stejnou operaci stihli udělat už za míň než dvě minuty. Byla to záležitost vylepšování techniky lovu krabů. Zdokonalili jsme své pohyby, naučili jsme se půvabu a úspornosti přesných gest, naučili jsme se, že lov krabů, jako všechno ostatní, má svou vlastní přirozenou krásu a je velmi podobný tanci. Dokonce jsme první měsíc nic nevydělali, protože všechen zisk jsme použili na nákup nových pastí. Ve druhém měsíci jsme zaplatili splátku na otcovu garnátovou loď. Když jsme přinášeli náš úlovek k váze, starší rybáři sledovali, jak jsme pokročili. Na začátku jsme jim byli jen pro smích. Během srpna nás vzali do svého bratrstva. Shlukovali se kolem, aby obdivovali sestřiny drsné a mozolnaté ruce. Radili nám. Učili nás fígle svého drsného řemesla. Potom, co jsme zvládli to hlavní, nás chválili tím, že nic neříkali. Narodili jsme se na řece a oni od nás očekávali, že budeme dobří v tom, k čemu jsme se narodili. Ať jsme pracovali sebelíp, nemohli jsme utišit matčin strach. Stále nebylo dost peněz na zaplacení účtů. V září vypnuli na ostrově elektřinu. V měkkém světle petrolejky byla tvář mé matky utrápená a vystrašená. Nemohla zaplatit pojistku na garnátovou loď. Telefon byl odpojený. Ve škole si mne dobírali, že nosím na svůj věk moc krátké kalhoty. Matka se pokoušela najít práci v kdejakém obchodě v Colletonu, ale nebylo volné místo. Každý večer po škole jsem se potuloval po potocích a rozhazoval sítě, abychom měli večeři. Lovili jsme jelena mimo sezónu, zabíjeli jsme dokonce i kolouchy, abychom měli nějaké maso. Byli jsme zoufalí z matčiny tiché, ale zřetelné hrůzy. Nedovolila nám říct nikomu, ani našim prarodičům, o vážnosti naší situace. Její neoblomná pýcha jí nedovolovala požádat sousedy o pomoc. Dala se na ústup z města a bylo to velmi primitivní. Nemohla zaplatit účty u zelináře a v obchodě se železářským zbožím, a tak prostě přestala do města chodit. Obrátila se do sebe. Její mlčení se stále prodlužovalo a nás velmi znepokojovalo. Pracovala na zahradě s nutkavou vášní. V našem domě se usadila nejistota. Čekala, až se štěstí obrátí. Garnáti se vrátili do řeky a sítě se znovu nadouvaly obrovskými úlovky. Ale náš otec se ještě stále pokoušel vydělat dost peněz, aby vykoupil svou loď ze suchého doku na Floridě.

Den před Díkuvzdáním jsme uslyšeli, jak po náspu přes mokřinu na druhé straně ostrova přijíždí auto, za deset minut zastavilo na našem dvoře. Vystoupily z něho čtyři čistě oblečené ženy a zamířily k našemu domu. Otevřel jsem dveře Bettině Pottsové, Martě Randallové, Thelmě Wrightové a Isabel Newburyové, čtyřem členkám představenstva Colletonské ligy, a paní Newburyová mě požádala, jestli by mohla mluvit s mou matkou.

Matka vešla do dveří a ve chvíli, kdy je uviděla, jí něco v očích zmrtvělo. Utřela si ruce o zástěru a pozvala je dovnitř.

„Nezůstaneme dlouho, Lilo. Do tmy musíme doručit další tři krocany,“ řekla Isabel Newburyová sladce.

„Nechápu,“ řekla moje matka, když se čtyři dámy nepohodlně usadily v obývacím pokoji a očima přejížděly místnost.

„Musela jsi slyšet, že jedním z úkolů Ligy je rozdat na Den díkůvzdání krocany těm nejméně šťastným rodinám v kraji, Lilo. Chtěly jsme se ujistit, že ty a tvoje rodina řádně oslavíte svátky,“ řekla Bettina Pottsová.

„To musí být nějaký omyl, Bettino. Moje rodina se má dobře.“

„Mohla bys tu rozsvítit, Lilo?“ požádala paní Newburyová. „Je v té tmě dost špatně vidět.“

„Děkuji, že jste si na nás vzpomněly, dámy,“ řekla moje matka a s námahou ovládala svůj vztek. „Ale v kraji je mnoho rodin, které potřebují vaši dobročinnost mnohem víc než my.“

„Prosím, neber to jako dobročinnost, Lilo,“ řekla Thelma Wrightová. „Ber to jako gesto dobré vůle mezi přáteli, kteří o tebe mají starost.“

„Prosím, to mi nedělejte,“ zaslechl jsem matku. „Prosím vás.“

„Mysli na své děti a na Den díkuvzdání, Lilo,“ řekla paní Pottsová. „Nemysli jen na sebe.“

Pak jsem uslyšel Lukův hlas, chvějící se vražedným hněvem. Vrazil mezi ně a vykřikl: „Vypadněte z matčina domu.“

„To je ale hrubý mladík,“ řekla Martha Randallová, zatímco Savannah a já jsme se vynořili z ložnice.

„Nevidím v tomhle světle tváře tvých dětí, Lilo,“ řekla znovu Isabel Newburyová. „Prosím tě, rozsviť lampu.“

„Můj syn tě požádal, abys odešla, Isabel.“

„Půjdeme, hned jak ti dáme krocana,“ trvala na svém Bettina Pottsová.

„Pak ho nechte venku na dvoře, až půjdete. Pošlu pro něj později chlapce,“ řekla moje matka a znovu s námahou nabývala klidu.

„Velice jsi nám to ztížila, Lilo,“ řekla paní Randallová.

„Ne tolik, jako vy mně, Martho,“ odpověděla matka, zatímco se ženy zvedaly k odchodu.

Nechaly zmrazeného krocana na trávě a my jsme poslouchali, jak jejich auto vyjíždí ze dvora.

Když šla matka z obývacího pokoje a z police přinesla pušku, měla v očích slzy hněvu. Vzala hrst patron, nabila pušku a dala si zbylé náboje do kapsy zástěry. Vyšla ven na dvůr a stále se dívala na krocana, kterého dostala jako dobročinný dar a výraz pohrdání od Colletonské ligy.

„Čekaly, až se tohle stane. Čekaly na svou příležitost,“ řekla, když přiložila pušku k rameni. První rána odrazila krocana přes trávník, druhá ho rozmetala na tisíc kusů.

„Chci, abyste si to pamatovaly, děti. Takhle všechny vypadají. Každá z nich.“

Sklonila zbraň a šla zpátky do domu. Nepamatuji se, jak vypadala ten rok večeře na Den díkuvzdání.

V pozdním prosinci, poté, co se můj otec vrátil z Floridy, vyplavala na bažinu poblíž našeho doku kareta obecná. Byla už mrtvá, když jsme ji našli. Táta nařídil Lukovi a mně, abychom ji odklidili, než se začne rozkládat a zasmradí dvůr. Toho rána nám u snídaně předčítala Savannah ze společenské rubriky, že Reese a Isabel Newburyovi a jejich syn Todd jsou na Barbadosu na své výroční zimní dovolené. Byl to Luke, kdo si dal do souvislosti želvu s Barbadosem. Společně jsme s Lukem vytáhli karetu obecnou, dali jsme ji do Bostonského velrybáře a té noci, než jsme šli spát, odhalil Luke Savannah a mně svůj plán.

Vzbudili jsme se ve tři ráno a vyklouzli jsme z domu oknem ložnice. Nehlučně jsme se dostali do doku a Luke nenastartoval motor, dokud nás moře nezaneslo čtvrt míle od domu. Otočil loď do hlavního kanálu a zamířil ke světlům Colletonu za řekou. Otevřel škrticí klapku a my jsme letěli světlým, rozvlněným mořem za plného přílivu. Smáli jsme se, když jsme projížděli pod mostem, ale ztichli jsme, když jsme se přiblížili k přístavišti na konci Ulice přílivů. Luke vypnul motor a moře nás neslo sto stop ke břehu, kde jsem vyskočil a uvázal loď v obecním doku. Zvedli jsme želvu z lodi a často se zastavujíce k odpočinku, jsme se plížili ztemnělými ulicemi města k domu Newburyových. Prošli jsme pod duby, které utvářely zelený baldachýn podél nejvýznamnějších řad domů, mezi Savannah a Charlestonem. Psi štěkali v dálce ve městě. Pořezal jsem si ruku o jedny z kleští, jimiž jsme drželi karetu za hřbet. Vzduch byl studený a v některých oknech mrkala světla vánočních stromků. Když jsme se dostali k domu Newburyových, uložili jsme želvu na zadním dvoře a Luke obešel dům a vyzkoušel okna. Vyšplhal po jednom ze sloupů a našel otevřené okno v koupelně ve druhém patře. Savannah a já jsme slyšeli, jak se zadní dveře otevírají, a uviděli jsme, jak na nás Luke mává. Znovu jsme zvedli želvu a táhli ji rychle, jak jen jsme mohli, nahoru po schodech. Šli jsme přímo do panské ložnice, kde Luke pečlivě stáhl potahy z ohromné postele s nebesy Reese a Isabel Newburyových. Položili jsme do ní želvu, podepřeli jí hlavu polštářem a pak jsme ji přikryli pokrývkami. Savannah otočila ventil topení naplno. Luke našel jednu z nočních čepiček paní Newburyové a nasadil ji prostopášně mrtvé želvě na hlavu. Kareta se už začínala kazit. Když nás matka volala na snídani, už jsme byli zpátky v posteli.

Když se Newburyovi vrátili ze svého výročního výletu na Barbados, kam už potom nikdy nejeli, nemohli ve svém domě bydlet šest měsíců. Želva se v mimořádném teple ložnice příšerně a hnusně rozložila. Postel s nebesy a matrace museli spálit. Měsíc nemohla do pokoje vejít žádná služebná, aniž by se nepozvracela. Reese Newbury slíbil tisíc dolarů každému, kdo by mu dal informaci vedoucí k usvědčení osoby, která nechala želvu v jeho posteli. Úvodník v Colleton Gazette tento zločin veřejně odsoudil. Nikdy jsem neviděl svou matku šťastnější, než když četla ten úvodník. Na matčiny narozeniny jí Savannah koupila výtisk kuchařské knihy Colletonské ligy. Byl to dar od nás tří. Když držela tu knihu v ruce, uviděl jsem v jejích očích ten starý pohled zklamání a bolesti. Ten dárek ji znepokojil a já věděl, že ji trápí, jestli si z ní neděláme legraci.

„Otevři ji na zadní straně, mami,“ řekla Savannah. „Luke, Tom a já jsme ti napsali recept.“

Na poslední straně napsala Savannah celý recept na Canard Sauvage Chez Wingo. Na protější straně byl náš vlastní vymyšlený recept.

KARETA OBECNÁ CHEZ NEWBURY

Vezmi jednu karetu obecnou, nejlépe dospělou. Vyber si tmavou noc a když rodiče spí, převez ji přes řeku. Dávej pozor, ať tě nikdo nevidí. Najdi otevřené okno. Otevři zadní vchod. Polož želvu do postele s nebesy a zapni topení na maximum. Vař želvu, dokud není hotová, obvykle dva týdny. Podávej s toasty a silným červeným vínem. Popřej své matce všechno nejlepší k narozeninám. Řekni jí, že ji miluješ. A vzpomeň si na krocana.

S láskou

Savannah, Luke a Tom

Vždycky budu věřit, že ten recept byl sestřinou první skutečnou básní. Nejdříve nás matka plísnila, vykřikovala, že nás vychovávala, abychom byli slušní, zákonů dbalí občané a ne zločinci, hrozila nám, že promluví s Reesem Newburym a vybere si tisícidolarovou odměnu, řekla nám, že se musíme udat šerifovi, protože jsme znovu zhanobili rodinu a udělali z ní terč posměchu celého Colletonu. Přestala nás peskovat a znovu si přečetla recept. Pak se chichotala jako školačka a nemohla přestat. Popadla nás tři a ve vzácném objetí nás políbila. Pak šeptala a v tom hlase byla zuřivost i vytržení: „Mé děti jsou někdo. Lila Wingová možná není nic, ale díkybohu, její děti znamenají moc.“

12

Bernard Woodruff byl právě na vrcholu své puberty a mně dělalo radost učit ho hrát fotbal. Jako jeden z těch nejistých bezbranných chlapců potřeboval jen malou příležitost, aby si získal obdiv svých vrstevníků. Toužil se stát sportovcem a ať jsem mu dal zabrat sebevíc, chtěl ještě víc. Součástí jeho tréninku bylo zvládnout těžký úkol: dosáhnout obliby u trenérů a s neuhasitelným nadšením získat jejich úctu. „Trenéři jsou obyčejní lidé,“ říkal jsem mu, „a chtějí, aby se všichni jejich hoši chovali na hřišti jako rozzuřená zvířata a na školních chodbách jako perfektní gentlemani. Na hřišti oceňují vůlí prosazovanou neohroženost, mimo něj dávají přednost tiché zdvořilosti. Chtějí, aby hráč sejmul toho, kdo nese míč, ale potom aby ho pomohl odvézt do nemocnice a psal mu správným pravopisem dopisy s přáním brzkého uzdravení. Jestli nejsi vynikající sportovec, předstírej, že jsi,“ poučoval jsem ho. „Skvělí atleti se nepotřebují předvádět jako herci, ale my ostatní ano,“ vysvětlil jsem mu během prvního týdne, kdy jsem se s ním setkal a ukázal jsem mu, jak má myslet a vystupovat jako borec.

Vysvětlil jsem mu podstatu hry, vzal jsem to od úplného začátku a pomalu a postupně jsem ho začal učit všechno, co jsem o fotbalu věděl. První den jsme začali s tříbodovým postavením a hodinu jsme propracovávali start z této pozice. Ukázal jsem mu, jak pořádně házet míč, jak napřáhnout ruku, kolik kroků má ustoupit do obranného pásma, jak vykročit ke spoluhráči, kterému přihrává míč, a jak krýt míč, když se obrana prolomí. Moje sestra mě stále odmítala vidět a já měl spoustu času naučit Bernarda hrát v obraně i v útoku, hrát na každém postu na hřišti. Byl to dobrý pocit znovu trénovat a potěšilo mě, když jsem zjistil, že Bernard má pěkně rychlé nohy, umí hodit dobrou přihrávku a potřebuje trenéra stejně zoufale, jako já jsem potřeboval mužstvo.

Učil jsem ho, jak má běžet s míčem proti rychlejšímu defenzivnímu bekovi a jak blokovat defenzivního linemana, vrhajícího se proti němu. Brali jsme to pomalu, jedno po druhém, a opakovali jsme to denně, dokud chlapcovy pohyby na hřišti přestaly být naučené, ale staly se instinktivní.

Každé ráno jsme se setkávali v osm, vždycky na mě čekal, když jsem vběhl do parku z Village. Končili jsme naše praktická cvičení sérií rychlých sprintů, kdy jsem s ním závodil na čtyřicet yardů. První den jsme běželi desetkrát a já šestkrát vyhrál. Ten samý týden v pátek vyhrál Bernard sedmkrát. Po tréninku jsem mu koupil colu a poslal jsem ho domů, aby se osprchoval, než začne svou hodinu houslí. Jako jeho trenér jsem ho nutil, aby se poddal chladné a unavující disciplíně. Protože tolik toužil hrát, ke svému překvapení zjistil, že ho to baví. Na konci prvního týdne začal na sebe myslet jako na fotbalového hráče. Proměnil jsem ho v někoho, kým nikdy neočekával, že bude. Oplatil mi mou laskavost tím, že jsem se znovu cítil jako trenér. Jediné, co mě trápilo, byla jeho proříznutá pusa, protože mi stále kladl mnoho otázek. Trvalo dost dlouho, než jsem ho naučil základům fotbalu. Ale neustále se snažil a hořel láskou ke sportu. Uchvátil mne a já jsem díky němu znovu pochopil tu záhadu, proč jsem tak strašně rád učil chlapce hru, kterou jsem sám hrával jako kluk. Kdyby ke mně přišel nějaký kluk s dobrou vírou a chtěl se naučit fotbal, udělal bych z něho lepšího hráče, než by si kdy pomyslel. Uměl bych v něm zažehnout takový oheň, že by ho jiní neradi viděli na stejném hřišti. Mohl jsem klidně říct, že v Phillips Exeteru, v Newportu a Westchesteru jsou kluci, které příští podzim bude mrzet, že všechno zaspali, protože Bernard Woodruff se celé léto učil v Central Parku dobře bodovat.

Deset dní jsem pilně pracoval, abych dostal Bernarda a sebe do dobré formy. Pak jsem mu koupil nový dres a šel jsem si promluvit s jeho matkou.

Kdykoliv jsem teď vcházel do ordinace Susan Lowensteinové, snažil jsem se uhodnout, který ze svých rysů předala synovi. Bernard zdědil matčiny dlouhé nohy, její plné rty, tmavé výrazné oči a pleť hladkou jako čerstvé ovoce. Až na neustálé mračení to byl neobyčejně hezký chlapec. Každé ráno jsem nejdříve Bernarda drezíroval, aby se na mne usmíval. Reagoval tak, jako kdyby úsměv byla nesnesitelná gymnastika, byla to jediná část našich společných schůzek, kterou nenáviděl.

Začínal můj čtvrtý týden v New Yorku a Sallie mi ani jednou nezavolala ani nenapsala. Plánoval jsem, že vymaluji sestřin byt, popsal jsem jeden ze svých deníků a načal jsem další. Každý týden jsem napsal Savannah do Bellevue dopis a přidal jsem ho k balíku s ostatní poštou, která jí přišla do bytu. Ráno jsem cvičil a trénoval Bernarda, odpoledne jsem chodil do města do ordinace jeho matky a dál jsem se pokoušel nějak spojit sestřiny výkřiky na kazetách s jejím dětstvím. Četl jsem báječné knihy z její knihovny obsahující tři tisíce svazků. Dával jsem do pořádku svůj narušený život. Poprvé po roce jsem znovu začal mít sny o vyučování. Byl jsem ve třídě a přednášel jsem o Tolstém. Vyprávěl jsem všem studentům, kteří mne kdy jako učitele milovali, že Tolstoj byl tak skvělý, protože byl vášnivý. Divil jsem se, proč jsem byl nejzaujatější, když jsem mluvil o knihách, které jsem miloval. Ve snu to bylo jednoduché. Číst ty knihy byla pro mne čest, ty knihy mne změnily. Když jsem byl sám, ti nejskvělejší umělci si sedali vedle mne a vlastními hlasy mi vyprávěli všechno, co se o světě dá vědět. Jakmile jsem se probudil ze sna, uvědomil jsem si, že nemám žádnou třídu, do které bych vešel, až se mne zmocní nějaká nová kniha. Potřeboval jsem studenty, abych byl celou osobností. Znovu jsem začal psát žádosti do všech středních škol v Charlestonu. Jako učitel jsem byl šťastný člověk. Teď mi něco chybělo.

Když jsem Susan dovyprávěl příběh o matčině bezvýsledné snaze dostat se do Colletonské ligy, podívala se na hodinky.

„Myslím, že náš čas se dnes naplnil, Tome,“ řekla a pak se zastavila. „Víte, který detail mne v celém příběhu zaráží?“ zeptala se. „Ten fakt, že vaše rodina měla předplatné na časopis Gourmet.“

„Vzpomeňte si, že babička jezdila tři roky kolem světa a cestou sebrala hodně divných nápadů,“ řekl jsem. „Mně připadalo mnohem podivnější, když věnovala mé sestře předplatné The New Yorkeru. Kdo by si pomyslel, že Savannah stráví většinu svého života v nejznámější newyorské cvokárně.“

„Píšete Savannah dopisy, Tome,“ řekla Susan.

„To je pravda, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem, rozzlobený na její napomínavý tón. „Víte, je to moje sestra a máme v rodině dlouhou tradici psát dopisy, když chceme někomu sdělit, že ho milujeme a přejeme mu jen to nejlepší.“

„Ty dopisy ji rozrušují,“ řekla. „Včera dostala jeden od vaší matky. Pak ji museli uklidnit.“

„To je pochopitelné,“ řekl jsem. „Když čtete jeden z matčiných dopisů, vina vám prostě protéká mezi prsty. Moje dopisy jsou naopak vzorem dobrého vychování. Mám velkou zkušenost, jak se nedotknout citlivosti bláznů, i těch, co jsou se mnou spřízněni.“

„Savannah není blázen, Tome. Je to velice rozrušená žena.“

„To měl být vtip, doktorko Lowensteinová.“

„Nebylo to vůbec legrační.“

„Připouštím, nebyl to humor světové třídy, doktorko Lowensteinová, ale Ježíši Kriste, je těžké vtipkovat s někým, kdo si nechal smysl pro humor chirurgicky odstranit.“

„Většina věcí mne nepobaví,“ řekla. „S tím nemohu nic dělat.“

„Ale ano, můžete, Susan,“ nesouhlasil jsem. „Když už spolu sedáváme každý den, mohla byste toho využít ke zdokonalení své osobnosti.“

„A vy si, Tome Wingo z Jižní Karolíny, myslíte, že můžete zdokonalit mou osobnost?“ zeptala se a její hlas praskal ironií.

„Všimněte si, že ignoruju urážku rodného státu a radši se držím jádra věci. Poslouchejte, doktorko Lowensteinová, jsem hodně veselej chlapík. Jsou chvíle, kdy žertuju, řeknu nějaký bonmot nebo něco překvapujícího a vy byste na to mohla reagovat aspoň něčím tak jednoduchým, jako je úsměv. Nechci, abyste se řehtala jako kůň. Jinak vás ale považuju za perfektní lidskou bytost.“

„Bernard mi vyprávěl, že ho nutíte, aby si nacvičoval každý den úsměv, Tome,“ řekla a usmála se.

„Proč se smějete teď?“ zeptal jsem se.

„Protože si stěžuju,“ řekla. „Protože se Bernard cítí jako idiot, když se musí pětadvacetkrát zašklebit, než ho pustíte k míči.“

„Je hezký, když se směje,“ řekl jsem. „Když se mračí, vypadá jako vraždící maniak.“

„Chtěl byste, abych se pětadvacetkrát usmála, než spolu začneme naše sezení?“ škádlila mne.

„Bylo by to naprosto senzační,“ řekl jsem. „Kvůli vám oběma bych byl rád, kdybyste se trochu víc radovali. Mimochodem, Susan, mohla byste mne někdy pozvat k vám na večeři, až Herbert nebude ve městě?“

„Proč?“ zeptala se a já jsem viděl, že ji moje troufalost znepokojuje.

„Protože Herbert neví, že jeho syn je quarterbeka. Předpokládám, že ani nechcete, aby to věděl.“

„Zítra večer má koncert v Bostonu. Mohl byste tedy přijít?“

„Nechte mne uvařit nějaké báječné jídlo,“ řekl jsem. „A budeme jíst jako králové.“

„Mohu se vás na něco zeptat, Tome?“ řekla.

„Na jídlo?“

„Ne, na mého syna,“ řekla. „Má vůbec nadání hrát fotbal?“

„Ano,“ řekl jsem. „K mému překvapení Bernard vůbec není špatný.“

„Proč jste tak překvapený?“ zeptala se.

„Protože nevyrůstal v domácnosti Beara Bryanta,“ odpověděl jsem.

„Kdo je Bear Bryant?“ zeptala se.

„To si děláte legraci, že jo, Lowensteinová?“ řekl jsem užasle. „Co tím sledujete? Ne, omlouvám se. Neznat u nás Beara Bryanta by bylo to samé, jako by váš manžel neznal Yehudiho Menuhina. To je fotbalový trenér.“

„Co je to skrumáž?“ zeptala se.

„Proč to, k čertu, chcete vědět, Susan?“

„Protože si Bernard myslí, že jsem vesnický idiot, když se s ním pokouším bavit o jeho nové zábavě, o fotbale,“ řekla. „Bernard teď nemluví o ničem jiném než o podivných věcech, jako je postupné snižování strmosti dráhy, přesilová hra, cloněné přihrávky, bajonetový úchyt. Je to, jako kdyby najednou přijel z nějaké cizí země.“

„Zvládáte naši hantýrku dobře, doktorko,“ řekl jsem.

„Je nutné, aby posiloval, Tome?“ zeptala se.

„Jo,“ řekl jsem. „Je to součást disciplíny, Susan.“

„Co si myslíte o Bernardovi, Tome? A ráda bych slyšela upřímnou odpověď,“ zeptala se. Hlas měla drsný a ostrý. „Jak upřímnou?“

„Tak upřímnou, jakou mi jen můžete dát, aniž byste mě rozzlobil,“ řekla a ačkoliv se chtěla usmát, neudělala to. „Je to milý hoch, Susan,“ řekl jsem.

„Trochu víc upřímnější než takovouhle, Tome,“ řekla. „Určitě víte, že snesu víc.“

„Je nešťastný, Susan,“ řekl jsem a její tvář potemněla. „Zdá se, že je z důvodů mně neznámých hluboce nešťastný. Jeho neštěstí se mne určitým způsobem dotýká, možná proto, že ladí s mým neštěstím, nebo proto, že pro něj vidím řešení tam, kde ho vůbec nevidím pro sebe.“

„Vyprávěl mi, co jste mu řekl první den,“ řekla. „Byl na vás naštvaný, Tome. Řekl mi, že jste ho dvakrát rozplakal.“

„Byl nezdvořilý,“ odpověděl jsem. „Nevím, jak mám trénovat chlapce, který nezná základní pravidla slušnosti. Chtěl jsem, aby byl zdvořilý. Nebude to mít trvalé následky, to slibuju.“

„Tři roky se podroboval terapii, Tome,“ řekla šeptem.

„Moc to nepomohlo, doktorko,“ řekl jsem. „Něco s ním je. V očích má napsanou opuštěnost. Nikdy mu nikdo v životě nedal za pravdu. Někdy ho bolí i dýchat.“

„Vím,“ řekla. „Myslela jsem, že mu udělá dobře, když půjde pryč z domova do školy. Myslela jsem, že mu to pomůže najít si nějaké kamarády. Víte, že nikdy nestrávil noc s přáteli mimo domov? Od dětství byl komplikované dítě. Nikdy nebyl sladký a k pomilování jako jiná miminka, co jsem viděla v parku. Je v něm něco, co jsem nikdy v životě nepochopila. Nějaké osamělé místo.“

„Po kom je tak osamělý, po vás nebo po Herbertovi?“ zeptal jsem se.

„Po mně,“ odpověděla.

„Fotbal je hra, kde se nemůžete cítit sama,“ řekl jsem. „Možná proto ho tak přitahuje. Vím, že jste překvapená, že hraje fotbal, ale to v něm rozeznívá akord krásy. A je to jeho vlastní hra. Vybral si ji bez svolení rodičů. Když vám řeknu, že si myslím, že je nešťastný, pak to myslím vážně. Ale když s ním běhám nebo mu posílám dlouhé přihrávky, je šťastný jako prase v žitě.“

„Tome,“ řekla, „nikdy v životě jsem fotbal neviděla.“

„O nic jste nepřišla, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem.

„A ani ho nechci vidět,“ dodala.

„Chcete se vsadit?“ řekl jsem. „Vsadím se, že vy a Herb se pojedete příští rok do Phillips Exeteru podívat, jak Bernard hraje.“

Hlasitě zasténala: „Bude to před mým rozvodem nebo až po něm?“

Natáhl jsem se, vzal jsem její kabelku z knihovny za stolem a položil ji doprostřed místnosti. Pokynul jsem Susan, aby vstala a postavila se ke kabelce z jedné strany a sám jsem si stoupl přímo proti ní na druhou stranu.

„Dobrá, Susan,“ řekl jsem, ukázal jsem na kabelku a zaujal tříbodový postoj. „Tahle kabelka je míč. Vy jste obranný tým a já zase útočný tým. Pokusím se vzít tenhle míč a položit ho do vašeho brankoviště. Vy mě zkusíte zastavit. Vaše družstvo musí zůstat na vaší straně, dokud to moje nepohne míčem. A moje mužstvo se naopak snaží zůstat na své straně míče, dokud hra nezačne.“

„Tome, to je nesnesitelně nudné,“ řekla, ale smála se.

„Nepřerušujte trenéra, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem, „nebo budete běhat kolečka kolem nádržky v Central Parku. Ať je míč na hřišti kdekoliv, musí se o něj bojovat. Rozumíte?“

„Nerozumím ničemu z toho, co jste říkal,“ odpověděla.

„Doktorko Lowensteinová, to není americké nevědět, co je to skrumáž,“ řekl jsem.

„Možná že váš trénink trochu skřípe,“ řekla.

„Může být,“ odpověděl jsem, „ale jsou některé věci, které umím. Pozorujte zítra večer, po velkém překvapení, Bernardovy oči.“

„Co je to za překvapení?“ zeptala se.

„Je to svatá noc pro každého borce,“ řekl jsem. „Zítra večer vydávám těm chlapcům, kteří utvořili tým, dresy. Bernard složil přijímací zkoušku. Chcete, abych vám přinesl knihu, která trochu vysvětluje pravidla fotbalu, Susan?“

„Prosím, ne,“ řekla a vykročila ke mně, když jsem se narovnal. Dotkla se jemně mé ruky.

„Ofsajd,“ řekl jsem a ucítil jsem, jak se ve mně probouzí touha jako nějaké téměř vyhynulé zvíře, snažící se setřást účinky dlouhé a namáhavé hibernace.

13

Můj život nezačal doopravdy, dokud jsem nesebral sílu, abych svému otci odpustil, že z mého dětství udělal dlouhý pochod hrůzy. Není obtížné odpustit krádež, pokud tou ukradenou věcí není vaše dětství. Musím vám bez dvojsmyslnosti říct, že to byl hrozný a děsivý otec. A přece pro mne navždy zůstane jednou z nezvratných životních záhad to, že jsem jednoho dne začal k tomuto muži cítit trvalý soucit a roztřesenou a nervózní lásku. Zásobárnu své vlády a moci měl v pěstích. Ale jeho oči byly oči mého otce a něco v nich mne vždycky milovalo, i když ruce nemohly. Přinesl do své rodiny přirozený talent k dilematu lásky. Neměl žádný z křehkých darů otcovství. Pletli jsme si jeho milostné písně s bitevními chorály. Jeho pokusy o smíření jsme si vykládali jako krátký a neupřímný klid zbraní v zuřivé, vyčerpávající válce. Chyběly mu jakékoli jemné finesy a něžnost, podkopal všechny přístavy, všechny přístupy ve svém srdci. Pouze když ho svět srazil na kolena, mohl jsem se natáhnout a dotknout jeho tváře, aniž by zkrvavil tu mou. Než mi bylo osmnáct, věděl jsem všechno, co se dalo, o policejním státě, a jen jsem opustil jeho dům, dlouhý stav obléhání skončil.

Když se narodilo moje první dítě, Jennifer, Savannah přiletěla z New Yorku, aby pomohla Sallie, až se vrátí z nemocnice. Připili jsme Jennifer na zdraví koňakem a Savannah se mne zeptala hlasem zabarveným nepopsatelným smutkem: „Miluješ tátu, Tome?“

Trvalo mi několik minut, než jsem mohl promluvit, a pak jsem řekl: „Ano. Miluju. Miluju toho pitomce. Máš ho taky ráda, Savannah?“

Dala si na čas a pak odpověděla: „Ano, Tome. Je to ta nejdivnější věc. Také ho miluju a nemám tu nejmenší představu proč.“

„Možná je to vada mozku,“ nadhodil jsem.

„Možná jsem si jen uvědomila, že nemohl zabránit tomu, čím byl. Milujeme ho, protože jsme prostě to, co jsme, a také tomu nemůžeme zabránit.“

„Ne, prostě si myslím, že je to vada mozku,“ řekl jsem.

Henry Wingo, velký, zdravě vypadající muž jako by naplňoval nadbytkem energie každou místnost, do níž vešel. Považoval se za selfmademana a za sůl dobré jižanské země. Chyběly mu všechny ty nepopsatelné, čiré hloubky, kterých by mohl dosáhnout při zkoumání svého nitra. Bezohledně přišel na svět plnou parou, šílený a bujný, vzepřel se téměř nezměnitelným bouřím, jež se zvířily v turbulenci jeho chůze. Byl víc přírodní silou než otcem a když vešel do domova mého dětství, Beaufortova stupnice vždy varovně ukazovala na hurikán.

Ale protože jsem neměl žádný systém, jak měřit svou vlastní nenávist vůči tomuto muži, naučil jsem strategicky mlčet a vyhýbat se mu. Když jsem svýma vzpurnýma nic neodpouštějícíma očima ublíženého dítěte soukromě zkoumal otce, vzal jsem si příklad z matky a zůstával jsem v záloze, kde jsem se naučil smrtelnému umění odstřelovače. Studoval jsem ho skrz vlákna kříže teleskopického zaměřovače, jímž jsem se probíjel k jeho srdci. Všechno, co vím o lidské lásce, jsem získal od svých rodičů. Pro ně byla láska pocitem ochuzení a odumírání. Mé dětství bylo plné nepořádku, nebezpečí a varování.

Každý nezdar mého otce jen povzbudil. Moje sestra tomu říkala „Sadimův dotek“. Kdy si tu frázi vymyslela, se nepamatuji, ale muselo to být na střední škole, když bodře přijímala neuctivost jako způsob, jak si vytvořit svůj názor a jasněji porozumět svým myšlenkám. Každý podzim, když bylo po garnátové sezóně, věnoval táta pozornost jiným účinnějším způsobům, jak vydělat rodině na chleba. Jeho mozek se hemžil neproveditelnými nápady, jak rychle a jednoduše získat peníze. Plány a nápady z něho proudily v nepřetržité záplavě. Slíbil nám, že než dokončíme střední školu, budeme milionáři. Založil celý svůj život na předpokladu, že jeho brilantní a neobvyklé nápady nás všechny dovedou k nepředstavitelnému bohatství a slávě. Měl také smysl pro americký způsob podnikání, který mělo jen málo jiných lidí: nikdy se nepoučil ze svých chyb. Každý neúspěch, a bylo jich na tucty, ho jen přesvědčil, že nastal jeho čas a že se jeho učňovská léta v drsném prostředí obchodu blíží ke konci. Znovu a znovu nám říkal, že jediné, co mu schází, je štěstí.

Ale za kormidlem garnátové lodi, s úsvitem ukapávajícím své dobré oleje po vodách a s navijáky sténajícími pod váhou sítí, byl můj otec absolutním pánem. Čas, který strávil na řece, na něm zanechal své stopy a vždycky vypadal o deset let starší, než opravdu byl. Každý rok se jeho větrem zmučená kůže na obličeji prověšovala a karolínské polední slunce z ní vysálo všechen tuk a stáhlo váčky pod očima. Byla tvrdá a vrásčitá, o strniště na jeho bradě jste mohli škrtnout kuchyňskou sirkou. Ruce měl drsné a dlaně se mu leskly vrstvami mozolů barvy pergamenu. Pracoval pilně a všichni ho respektovali jako lovce garnátů, ale jeho nadání nebylo obojživelné, nenásledovalo ho na pevninu. Velmi brzy ho posedla myšlenka, že zanechá rybaření. Lov garnátů pro něj vždycky byl jen „přechodnou“ záležitostí. Ani jeden z mých rodičů nemohl nikdy připustit, že rybaření je příjemným způsobem života. Drželi se stranou od garnátového bratrstva a odřízli se od jakéhokoliv z těch přirozených spojenectví, tak běžných mezi sobě rovnými. Samozřejmé, lovci garnátů a jejich ženy byli pro matčin zdánlivě šlechtěný a vytříbený vkus příliš obyčejní. Rodiče neměli žádné blízké přátele. Strávili spolu celý život, čekajíce na to, až se štěstí otočí, jako by štěstí byl nějaký báječný příliv, který jednoho dne zaplaví a posvětí bažiny našeho ostrova a pokřtí nás mastmi hrajícími duhovými barvami čarovného osudu. Henry Wingo věřil, že je geniální obchodník. Nikdy o sobě žádný muž neměl tak špatnou představu a pokud ji měl, nebyla zase tak špatná, aby zapříčinila jemu nebo jeho rodině tak dlouhý a zbytečný žal.

Když otec nebyl na řece, dokázal se zdánlivě malým úsilím vzít báječný nápad a naprosto nešťastně jej realizovat. Připouštěl, že některé z nich téměř pokaždé fungovaly: vynalezl a postavil stroje k lovu garnátů, na čištění krabů, na vyvrhování ryb a všechny tak trochu fungovaly. V tomto oboru neměl žádný senzační úspěch ani úplný nezdar, jenom mu zůstalo hodně legračně vypadajících strojů přeplňujících malou dílnu, kterou postavil za domem.

A přece nejbáječnější nápady ho napadaly jako nekonečné volné asociace na řece, když v ranní temnotě vedl svou loď mělkými kanály. Sedal za svým kormidlem, naslouchal hučení dieselu, navigoval loď neoznačenou cestou, která vedla do hlavní řeky. Bažina kolem byla obrovská, ale teď neviditelná a on vedl v temném výklenku u kormidla v tom sladkém ranním čase, než se ptáci s příchodem slunce z Atlantiku probudili, dlouhé monology. To, že nás bral s sebou na loď tak často, jak jen nás mohl vytrhnout z matčiny moci, bylo mezi lovci garnátů vzácné a já jsem myslel, že to dělá proto, aby rozptýlil samotu svého rybářského života.

Za letních rán, ve hvězdné tmě nás otec jemně probouzel a my jsme se bezhlesně oblékli a opustili dům, zanechávajíce na zahradě v orosené trávě měkce otištěné stopy. Když náš otec jel s náklaďákem po špinavé cestě, vedoucí k dřevěnému můstku na druhou stranu ostrova, poslouchali jsme na korbě ranní rozhlasové vysílání. Vdechovali jsme bažinatý vzduch, zatímco hlasatel informoval o počasí a varoval malé lodě před plavbou od Mysu Hatteras k Saint Augustine, udal směr větru a jeho rychlost a řekl všem lovcům garnátů v okruhu sto mil přesné údaje, které potřebovali vědět. Každé ráno, když můj otec jel pět mil do rybářských doků, cítil jsem vdechnutí síly, jež prostupuje každým člověkem, který brzy vstává. Harpunář Lester Whitehead, který pracoval pro mého otce patnáct let, naplňoval nádrž pěti sty librami ledu, zatímco náklaďáček mého otce zastavil na dohled. Sítě visely ze zvednutých vahadel jako tmavá mešní roucha. Když jsme šli dolů z parkoviště do doku po dlouhé lodní lávce, cítili jsme naftu z dieselových motorů, kávu vařící se v lodních kuchyních a neodolatelnou vůni čerstvých mořských ryb. Prošli jsme kolem obrovských vah, stříbrně se lesknoucích pod slabým světlem, kde na nás obyčejně čekaly černošky, které uměly v mžiku přebrat hromadu garnátů, až se vrátíme s denním úlovkem. Díky té ostré vůni čerstvých ryb a garnátů se mi cestou na loď zdálo, že jsem pod vodou a všemi póry své kůže dýchám čistý slaný příliv. Jako děti lovce garnátů jsme prostě patřili k rybářskému životu v nížině.

Když jsme uslyšeli, jak se motor náhle probouzí k životu a otec nám dal pokyn, odvázali jsme loď a skočili na palubu, zatímco on mířil s lodí ven ke zvukům a kanálům našeho ostrovy posetého vodního království. Po pravici jsme míjeli spící Colleton, domy a obchody podél Ulice přílivů a otec zahoukal na sirénu, a dal tak signál, aby služba zvedla most a umožnila průjezd pyšné Miss Lile na její cestě na moře. Tato loď byla padesát osm stop dlouhá kráska s neuvěřitelně nízkým ponorem na tak velkého obra. Otec nás donutil, abychom si zapamatovali různé důležité údaje o jeho lodi, dřív než nám udělil oficiální status členů posádky. Součástí lovu garnátů je neúnavné uctívání numerologie a když lovci garnátů rozmlouvají o svých lodích, házejí po sobě tajemnými ciframi, určujícími schopnosti jejich plavidel. Otcův hlavní motor byl 6-DAMR-844 Buda, vyrobený společností Allis-Chalmers v Bostonu. Vyvinul 188 koňských sil a 2100 otáček za minutu. Jeho redukční soukolí bylo 3.88:1 Capitol. Mosazný píst otáčel vrtulovým hřídelem Federal o rozměrech 44 na 36 palců. Hlavní podpalubní čerpadlo Jabsco mělo rozměry jeden a čtvrt palce. V palubním přístřešku bylo 42 palcové Martyho kormidlo, kompas Ritchie, ovladače plynu a spojky Marmac a automatický pilot Metal Marine. Byl tam hloubkoměr Bendix DR16 a radiostanice Pearce Simpson Atlantic 70. Na palubě nesla Miss Lila kladkostroj Stroudsburg 515 1/2 ve tvaru písmene T, kabel Wickwire a provazy Wall Manila. Kotva značky Danforth vážila 65 liber a siréna Spartan měla výkon 32 voltů. V jazyce lovců garnátů měly svou důležitost další značky, které sdělovaly určitou informaci: kladnice Oil City Brass, baterie Surrette Marine, kladnicové podložky Dodge, ložiska Timken a stovky jiných. Lovci garnátů se mezi sebou dorozumívali vlastním slangem. Pro mne byl tento jazyk osvěžující jako mateřské mléko, jako hudba podmalovávající část mého dětství, strávenou na lodní palubě.

To všechno znamenalo, že otcova loď, když ji někdo dobře ovládal, dokázala ulovit zatraceně hodně garnátů.

Tisíc nádherných rán jsme se ve světle hvězd shlukovali kolem otce. Když jsme byli malí, posadil si nás na klín, nechal nás kormidlovat loď a jemným přitlačením na kormidlo opravoval naše chyby.

„Myslím, že bychom měli být víc napravo, zlatíčko,“ šeptal Savannah.

„Možná bys sis měl pamatovat, Tome, že z Gander’s Point vybíhá písečná úžina. Tak to má být.“

Ale většinou mluvil sám se sebou, o obchodě, politice, snech a zklamáních. Nedůvěřovali jsme tomu muži, který se z něj stal, když se vrátil na souš, ale protože jsme byli tiché děti, měli jsme tehdy ojedinělou příležitost naučit se hodně o svém otci jen tím, že jsme naslouchali jeho hlasu, když mluvil ke tmě a řekám a světlům jiných lodí, plujících na důležitou schůzku s hemžícími se hejny garnátů. Když jsme ráno pluli k hraničním ostrovům, jeho hlas byl nezničitelný. Každý den života v garnátové sezóně byl duplikátem dne předešlého, zítra se zase bude opakovat práce dnešní, včerejšek se vždy bude opakovat v tisíci dnech příštích, zvyk bude doveden do naprosté dokonalosti.

„Oukej, děcka,“ řekl jedno z těch dlouhých rán, „mluví k vám kapitán. Kapitán a velící důstojník Miss Lily, padesát osm stop dlouhého garnátového plavidla, jemuž dal stát Jižní Karolína právo vládnout vodami od Velkého útesu k Daufuskieho ostrovu, a dnes míříme na východ od majáku na Gatchově ostrově a rozhodíme sítě v hloubce patnácti stop půl míle na pravobok od vraku Návětrné Mary. Včera jsme vytáhli dvě stě liber bílých garnátů ve třídě třicet – padesát. Co znamená třicet – padesát, Savannah?“

„Znamená to, že v jedné libře bylo mezi třiceti a padesáti kusy garnátů, tatínku.“

„To je moje holčička. Vítr bude foukat ze severu rychlostí osm mil za hodinu a malé lodě byly varovány, aby nejezdily na jih k Brunswicku v Georgii a na sever k Wilmingtonu v Delaware. Kurs na burze klesl o pět bodů, protože investoři mají strach o to, o co vždycky. Reese Newbury koupil včera dvě stě akrů polí od Clovise Bishopa po pětistech dolarech za akr, a jak to tak počítám, Melrose by stál při současné sazbě asi půl miliónu babek. Ten hajzl mi loni nabídl dvacet pět tisíc za celý ostrov a já mu řekl, že to je urážka. Udělal jsem, hergot, dobře. On si myslí, že starouš Henry Wingo nezná hodnotu pozemku v tomhle kraji. Mám ten nejlepší kus země v tomhle státě a vím to. A vaše matka taky. Mám takový náskok před Newburym a těmi pitomci, že je to vlastně zločin. A mám plány s naším ostrovem, děcka. Velký plány. Dlouhodobý plány, který uskutečním hned, jen co získám malý kapitál, který bych mohl investovat. Neříkejte to ještě matce, ale přemýšlím o tom, že u domu založím malou činčilí farmu. Po celém kraji bohatnou chlapi na činčilách a já si přeci nenechám ujít takovou tutovku. A vy, mrňousové, byste se mohli střídat v krmení těch tvorečků, zatímco budu sjednávat obchody s nejvybranějšími kožešníky v New Yorku a pak se budu celou cestu do banky smát. Co myslíte? Chytrý, co? Zatraceně chytrý. Přemýšlel jsem o chovu minka, ale činčily jsou mnohem výhodnější. Chopím se svý životní šance. Jasně, pane, když to neuděláte včas, nemůžete tančit s velkými bossy. Vaše matka se mi směje, děcka, a já připouštím, že jsem udělal několik chyb, protože jsem špatně odhad dobu. Myšlenka byla vždycky úplně perfektní. Vy, děcka, musíte táhnout se mnou. Jsem mnohem dál než ubohej průměrnej Joe. Moje kebule praská nápadama. Plány ve mně jen hoří. Někdy se probouzím uprostřed noci, jen abych si je zapsal. Hele, děti, máte rády cirkus?“

„Nikdy jsme v cirkuse nebyli,“ řekl Luke.

„Hele, ale to je nutný si dát jako první bod programu. Až příště nějaký cirkus přijede do Charlestonu, naložíme se do náklaďáku a koupíme si lístky do první řady. Vy jste vlastně viděli jen ty uhozený poutě, který se předvádějí v malých městečkách, ale to spravíme. Mám rád Barnuma a Baileyský cirkus. A zatraceně dobrej je McCoye. Nikomu o tom plánu ani necekněte. Jestli uleju trochu peněz, investuju je. Nesnáším pitomce, co využívají mý nápady k tomu, aby se z nich stali milionáři. Dávej pozor, Luku. Vepředu je bój. Až ji mineš, zamiř přes řeku v čtyřicetipětistupňovým úhlu přímo k Severce. Dobře, chlapče. Máš to v krvi, synku. Přímo před náma je spousta skal, kde před pár lety rozbil svou loď starouš Winn. Jednou jsem z toho potoka táhl za plnýho přílivu sto liber garnátů. Ale jinak to nebývá tak bohatej potok. Nevím, čím to je, že rok od roku nese jeden potok víc garnátů než druhý, ale tak to prostě je. Garnáti jsou legrační. Přirozeně si vybírají to, co jim vyhovuje, zrovna tak jako lidi.“

Byl uprostřed životní samomluvy, mluvil volně, ve vysoké oktávě, v plynoucím monologu neurčeném nikomu určitému. V těch ranních promluvách na rozloučenou byla taková plynulost a výmluvnost, až jsem uvěřil, že takhle promlouvá i ve chvílích, kdy je sám a kdy s ním u kormidla nestojí jeho děti. Tohle bylo jeho zahloubané soukromé povídání s vesmírem a na přítomnost svých tichých, pozorných dětí nemyslel víc než na hvězdy Orionu. Když mluvil, jako kdybychom my, nehybní posluchači, byli součástí krajiny a pomalu plynoucího života. Z podpalubí se k nám linula vůně snídaně a ty voňavé obláčky se mísily s otcovým hlasem. Zatímco Lester Whitehead vařil, vůně kávy, slaniny a sušenek obestřela loď neviditelnými závoji výrazných chutí a vůní. Když jsme připluli blíž k ústí do hlavní úžiny, prostřeli jsme k snídani a narušili tak sny spáčů, kteří spali poblíž řeky u otevřených oken. Motor pod námi brumlal. Vibrující žebra lodní dřevěné kostry vydávala příznačné muzikální tóny, řeka, před úsvitem zbarvená jako panter, zpívala městu v měkkých chvalozpěvech těch přílivů, které nás vznešeně nesly ven k příboji za nejkrásnější mořské ostrovy na světě. Tady byl můj otec nejuvolněnější a nejspokojenější. Pouze na řece jsme před ním byli v bezpečí. Ani jednou nás neuhodil, když jsme s ním byli na garnátové lodi. Tam jsme byli dělníci, bratři sítí, a on se k nám choval s úctou, kterou prokazoval všem námořníkům, kteří se živili na vodě.

A přece všechno, co můj otec jako lovec garnátů dokázal, nemělo pro matku žádný význam. V jejích očích byl otec zranitelný, bezmocný a tvrdošíjný. Marně se pokoušel změnit se v muže, o kterém si myslel, že odpovídá jejím představám. Prahl po matčině bezvýhradném respektu. Jeho snaha tím, že byla křečovitá a patetická, mařila jeho záměr, ale nemohl si pomoct. Manželství mých rodičů bylo plné neshod a hrubostí. Otcovy rybářské úspěchy financovaly jeho katastrofální obchodní plány. Bankéři se mu za zády vysmívali. Byl terčem vtípků celého města. Jeho děti musely ty vtipy poslouchat ve škole a na colletonských ulicích je poslouchala jeho žena. Ale na řece byl Henry Wingo v harmonii s planetou a garnáti chytající se do jeho sítí zpívali potěšením. Každou sezónu vytáhl tuny garnátů a dělal si pečlivé a úzkostlivé zápisy o úlovcích. Pohledem do svého palubního deníku mohl říct, kde chytil každičkou libru garnátů z colletonských vod, hloubku přílivu a stav počasí v té chvíli. „Je to úplná sranda,“ říkal. Řeka byla tmavý text, který se můj otec pro radost naučil nazpaměť. Mohl jsem důvěřovat tomuto muži, když pod ním byla voda a garnáti plnili jeho vlnící se sítě. Ale na té samé vodě zosnoval plány, díky kterým se nejistě houpal na laně mezi zkázou a sny o náhlém zbohatnutí.

„Uvažuju, že příští rok budu pěstovat melouny,“ řekl jednou u večeře.

„Ne, prosím tě, ne, Henry,“ řekla matka. „Jestli zasadíš melouny, pak určitě na Colleton přijde vánice, povodeň nebo hejno sarančat. Prosím tě, nesázej nic, Henry. Přemýšlej o jiném způsobu, jak vyhodit všechny svoje peníze oknem. Ty jsi jediný člověk, co znám, který by nemohl vypěstovat ani kozu.“

„Máš pravdu, Lilo. Jako vždycky máš pravdu. Jsem víc technokrat než farmář. Jsem spokojenější v obchodování než ve farmaření. Myslím, že jsem to věděl celou dobu, ale přitom jsem viděl ostatní chlapy, co vydělávají peníze na pěstování rajčat, a doufal jsem, že chytím ten správný vítr.“

„Nech vítr větrem, Henry. Investujme peníze do bezpečných cenných papírů jako South Carolina Electric a Gas.“

„Koupil jsem dneska v Charlestonu kameru Bell and Howell, Lilo.“

„Proboha, proč, Henry?“

„Ve filmu je budoucnost,“ odpověděl otec a oči se mu leskly.

Zatímco matka začala křičet, otec klidně vytáhl novou ruční kameru, zapojil ji do zástrčky, vysunul hledáček a natočil celičkou matčinu tirádu potomstvu pro pobavení. Léta se pak houževnatě věnoval filmování. Natáčel svatby, křtiny i rodinná sezení. V místních novinách inzeroval pod absurdním logem „Wingův profesionální kinematograf. Ve svém filmovém obchodu ztratil méně peněz nežli v ostatních. Když se díval hledáčkem své kamery, byl můj otec směšný a zároveň šťastný muž.

Jeho přesvědčení nescházela odvaha a byla to Savannah, kdo poznamenal, že největším jeho kazem je svéráznost.

A tak pokračoval ve své brilantní kariéře na řece, zmenšované jeho vášnivým a zbytečným sklonem k volnému podnikání. Byly tu další neúspěšné projekty, o kterých jsme se dozvěděli, až když jsme byli dospělí. Byl tichým společníkem v společnosti spravující golfové hřiště v Myrtle Beach, která se složila během jedné sezóny. Investoval do stánku s mexickými topinkami opravdového Mexičana, který mluvil špatnou, nedokonalou angličtinou a neuměl topinky udělat. Moji rodiče urputně bojovali nad rodinným rozpočtem, nad způsobem, jak hospodařit. Matka otce zesměšňovala, křičela na něho, plísnila ho, spílala mu a vadila se s ním, všechno bylo stejně k ničemu. Nepřipouštěl si její omezování, nátlak i umírněnost. Matčiny argumenty se vždy podobaly varovné pohádce a když to nepomohlo, vykřikovala apokalyptické vize, které budou následovat, když bude bezohledně pokračovat v utrácení rodinných peněz. Jejich bouře a zlostné výbuchy znetvořily jakýkoliv přirozený domácí poklid. Argumenty, které používali ve svých hádkách, se pro nás stávaly tak běžné a obyčejné, že jsme nepostřehli ten pravý okamžik, kdy se matčino dotčení protkané hněvem přeměnilo ve smrtelnou nenávist vůči mému otci. Několik let se točila v bludném kruhu svého vzteku, než vstoupila na válečné pole s hořkými zbraněmi své odvety. Henry Wingo byl hluboce přesvědčen, že by ženy neměly nikdy diskutovat o obchodě. Existují dva druhy jižanských mužů: ti, kteří poslouchají, a ti, kteří neposlouchají své ženy. Můj otec vlastnil černý pás neposlušnosti.

Když vyrůstáte v domě muže, který vás miluje a týrá zároveň, který nechápe protichůdnost svého chování, stane se z vás díky sebeobraně houževnatý student jeho zvyků a meteorolog jeho letory. Udělal jsem seznam otcových nejvýraznějších chyb a brzy jsem zjistil, že jeho život je opera buffa hraná necitlivými nástroji. Kdyby nebyl Henry Wingo krutý, myslím, že by ho jeho děti zbožňovaly a milovaly, a ta láska by byla bezmezná a vycházela by vstříc všem podivným hlubinám jeho štěstí. Usadil se v mém životě jako mizerný císař v domě, kde ženy a děti jsou natolik chytré, aby se ho bály. Přistupoval k nám vždycky ztěžka a ofenzivně. Ve výchově svých dětí a v krocení své cílevědomé ženy uplatňoval taktiku spálené země.

Savannah ho ve své rané básni nazvala „vazalem bouře, zemanem větrů“, a když přišla do New Yorku, vždycky s úsměvem prohlašovala, že ona a její bratři měli za otce blitzkrieg. Vyvaroval se všeho, co bylo milé, měl strach z jemnosti, jako by to byla zkaženost, která podkopává všechny podstatné zásady, které považoval za posvátné.

Jediné, co mu chybělo, byl mozek, říkala matka v slzách.

„Sadimův dotek,“ šeptala mi Savannah jednou o vánocích za zavřenými dveřmi, když matka zjistila, že otec má tři tisíce krabic neprodaných vánočních pohlednic, které koupil na dobírku. Přestože chodil v Charlestonu od dveří ke dveřím, prodal jen sedmdesát pět krabic.

„Je to úplný opak Midasova doteku,“ řekla Savannah. „Všechno, čeho se táta dotkne, mění se ve sračky.“

„A to ani mámě neřekl, že taky koupil tisíc velikonočních pohledů,“ řekl Luke. „Našel jsem je ve stodole.“

„Vždycky přijde o hromadu peněz,“ řekla Savannah.

„A viděli jste ty vánoční pohlednice, které prodával?“ zeptal se Luke z postele.

„Ne.“

„Ježíš, Marie i Josef, pastýři, mudrci, andělé, všichni byli barevní.“

„Co?“

„To je pravda. Táta je prodával jenom černošským rodinám. Slyšel, že jdou na Severu na dračku, a tak si myslel, že tady půjde s dobou.“

„Chudák táta,“ řekl jsem. „Nenapravitelný zabedněnec.“

„Dodává ti to hodně sebedůvěry, když víš, že ti v žilách proudí jeho krev?“ řekla Savannah. „Je to ponižující!“

„Vydělal někdy na něčem?“

„Na lovu garnátů,“ řekl Luke. „Je nejlepším lovcem garnátů, který kdy žil. Škoda, že jim to oběma nestačí.“

„Kdyby to stačilo, nebyl by potřeba Sadimův dotek,“ řekla Savannah.

„Můžeš si z něj dělat legraci, jak chceš, Savannah,“ řekl Luke, „ale vždycky si pamatuj, že otec, když hodí sítě do vody, změní se v Midase.“

Věřím, že manželství mých rodičů mohlo vydržet už jen z čirého zvyku, kdyby můj otec nekoupil benzínovou stanici a my nešli do putovního cirkusu, který poprvé v dějinách zastavil poblíž Colletonu. Myslím, že by se jejich společný život dal ještě zachránit, i když by už nebyl extatický, jen kdyby se můj otec naučil ovládat impulsy, které ho vedly k tak nepřiměřeným a marným gestům. Dělal svá výbušná rozhodnutí, aniž matku alespoň ze zdvořilosti požádal o radu. Se svými hazardními obchody nakládal, jako by to byly tajné akce, práce špióna bez spojení se svými nadřízenými, volně operujícího v nepřátelském prostředí. Každá smlouva měla být navrácením ztracené cti a ztraceného kapitálu. Otec byl nenapravitelný a neustále věřil v znovuzrození svých snů zakončených úspěchem jedné z jeho neuvěřitelných improvizací. Obchod byl pro něho mor, nákaza a útočiště zároveň, byla to nevyléčitelná choroba, forma hazardu a sebezničení. Myslím, že kdyby mu někdo věnoval milión dolarů, vymyslel by jistě tisíc fantastických způsobů, jak promrhat ten milión do posledního centu. Nebyla to jeho jediná osudná chyba – ne, měl jich alespoň tucet, ale tato byla dramatická tím, že vrhala rodinu do nejisté životní situace. Věřil si bezmezně a tuto víru měl v sobě hluboce zakořeněnou. Matka, jen aby chránila sebe i nás, se naučila nejen zručně ovládat tajné hospodaření s penězi, ale i narušovat otcovy obchodní záměry. Navzájem tak podrývali velejemné předivo své lásky, tak zranitelné během života plného vytáček a úskoků. Oba se tak stali odborníky v ubíjení nejlepších vlastností toho druhého. V jejich manželství se odrážely ryze klasické americké způsoby rodinného života. Začali jako milenci a skončili jako nepřátelé na život a na smrt. Jako milenci své děti zplodili, jako nepřátelé vytvarovali poškozené a ohrožené děti.

Své novinky předkládal otec vždycky v době večeře a využíval tak matčiných dobrých způsobů, které zachovávala během jídla. Tentokrát šlo o to, že koupil zašlé čerpadlo Essa poblíž Colletonského mostu.

„Mám skvělé zprávy,“ řekl otec, ale jeho hlas zněl nejistě a zranitelně. „Zvláště pro chlapce.“

„Jak vzrušující pro dívku,“ podotkla Savannah a tiše jedla svou polévku.

„Co je to, tatínku?“ zeptal se Luke. „Koupil jsi mi novou chytačskou rukavici?“

„Ne. Ta stará je ještě dobrá. My jsme byli otužilejší, když jsme si hráli s míčem. Nekňučeli jsme a nechtěli jsme novou rukavici každý rok.“

„Luke do té rukavice už nedostane ruku, tati,“ řekl jsem. „Ani já ne. Má tu rukavici od Malé ligy.“

„Koupil jsem dneska malý obchod,“ řekl otec a odvrátil oči od matky. „Vždycky jsem věřil, že klíčem k úspěchu je zpestření sortimentu. Po té mizerné sezóně s garnáty jsem vypočítal, že potřebujeme malou rezervu, na kterou bychom sáhli v dobách nutnosti.“

„Co znamená doba nutnosti, Henry,“ řekla moje matka a s námahou se ovládala. „Co jsi provedl tentokrát a kdy se konečně poučíš? Kdy budeš mít dost? Na účtu nemáme ani niklák, jak jsi vůbec mohl jen pomyslit na jakoukoliv koupi?“

„Banky jsou tu, aby půjčovaly, zlatíčko. Je to jejich práce.“

„Ale půjčují peníze lidem, kteří je dokážou splatit. To je jejich opravdová práce,“ odsekla. „Čím ses zaručil, Henry? Nedal jsi znovu hypotéku na garnátovou loď, že ne.“

„Ne,“ souhlasil, „ještě jsem docela neskončil se splácením té poslední. Musel jsem si trochu víc vymýšlet, abych dokázal získat tenhle obchod. Říkají tomu tvořivé financování.“

„Kdo tomu tak říká?“

„Šéfové. Oni tomu tak říkají.“

„Od té doby, co jsme prakticky chudáci, to muselo být zatraceně tvořivé, Henry,“ řekla moje matka a její ústa utvořila tenkou čáru jako řez nožem na kousku ovoce. „Nezastavil jsi ostrov, že ne, Henry? Řekni mi, že jsi nezastavil jedinou opravdovou věc, kterou vlastníme. Řekni mi, že jsi nedal do zástavy budoucnost nás i našich dětí. Nejsi přece tak hloupý, Henry.“

„Nezastavil jsem celý ostrov,“ řekl, „jen čtyřicet akrů poblíž mostu. Je tam tak bažinatá půda, že bys na ní nevypěstovala ani bažinné zelí. Myslím, že jsem udělal jedině dobře, když se tak ptáš. Už bylo na čase, abych rozšířil svou činnost jiným směrem. Teď dokonce můžu zásobovat palivem svou garnátovou loď, když jsem majitelem vlastní čerpací stanice.“

„Jakým způsobem chceš kormidlovat svou loď přes třista yardů bažinné trávy až k pumpě?“ řekla moje matka rozzlobeně. „Nesnesu to, Henry. Jednoduše tohle už nemohu tolerovat. Děcka brzo půjdou na vysokou školu.“

„Na školu?“ řekl můj otec. „Nikdy jsem nebyl na škole. Ať vypadnou a pracujou, když se tak moc chtějí dostat na vysokou.“

„Naše děti půjdou na vysokou školu. Od malička jsme jim platili pojistku a jsou to jejich peníze. Mají šanci, šanci, jakou jsme my nikdy neměli, Henry. Nedovolím, aby se chytili do pasti, jako se to stalo nám. Když jsme se vzali, často jsme o tom mluvili a ty jsi se mnou na sto procent souhlasil.“

„Musel jsem tu pojistku vybrat,“ řekl můj otec, „protože chtěli na tu pumpu zálohu v hotovosti. Ale vydělám dost peněz, abych dětem zaplatil školu, jestli je to to, co opravdu chtějí.“

„Ty jsi vyměnil výchovu svých dětí za benzínovou stanici, Henry Wingo?“ zeptala se matka a její šok byl opravdový. „Ty jsi prodal jejich půdu a jejich budoucnost, abys mohl pumpovat benzín a kontrolovat olej?“

„Hoši tam můžou v létě pracovat. Lanny Whittington mi slíbil, že stanici povede. Teď máme několik zaměstnanců, Lilo. A jednoho dne chlapci stanici převezmou.“

„Myslíš, že chci, aby se Tom a Luke živili pumpováním benzínu?“

„Mně pumpování benzínu nevadí, mami,“ řekl Luke.

„Mám s tebou lepší plány, než je tohle, Luku. S vámi se všemi,“ řekla.

„Ona jenom chce, aby její milovaní chlapečkové pumpovali benzín na nejvyšší úrovni,“ ušklíbl se otec. „A vůbec, je zbytečné kvůli tomu nadávat. Od úterka za týden Wingo Esso zahajuje. Bude to pohádka. Balónky, coca cola zdarma, stuhy, ohňostroj. Dokonce jsem najal klauna z toho potulného cirkusu, aby zabavil děti.“

„Nepotřebuješ najímat klauna, Henry. Už jednoho máš, majitele benzínové stanice.“

„Vždycky ti scházela představivost, Lilo,“ řekl podrážděně otec. „Kdo ví, co bych dokázal, kdybych si vzal ženu, která by ve mě věřila.“

„Já vím, Henry. Vím to moc dobře. Nedokázal bys vůbec nic,“ řekla matka, vstala od stolu, šla rychle do své ložnice a práskla za sebou dveřmi.

Když byla pryč, otec se na nás podíval a řekl: „Není tu nikdo, kdo mi poblahopřeje? Tohle je velká chvíle v historii rodiny Wingových.“

„Blahopřejeme, tati,“ řekla Savannah a pozvedla svou sklenici mléka k přípitku.

„Je to velký okamžik,“ řekl otec. „Je to šance, na kterou jsem čekal. A nenechte se znervóznit svou matkou. Je velice šťastná. Vždycky jí dělalo problémy vyjádřit své skutečné pocity.“

Savannah řekla: „Nevypadalo to, že by tentokrát měla nějaké problémy vyjádřit své pocity, tatínku. Myslí si, že zase proděláš kalhoty.“

„Omyl. Tentokrát budu mít z pekla štěstí. Číslo Henryho Winga přichází. Jen počkejte. Až tahle benzínová stanice odstartuje, bude si vaše matka oblékat hermelín a šňůry z pravých perel, dlouhé až na kotníky. Nerozumí riziku. Já jsem v této rodině ten, který umí riskovat. Jsem jako hazardér na říční lodi. Využiju možností, o jakých se nikdy žádnému průměrnému Joeovi ani nesnilo.“

Stanice Essa, kterou otec koupil, stála přímo naproti Ferguson Gulf, zdaleka nejúspěšnější benzínové pumpě v colletonském kraji. Mnozí už před mým otcem se pokoušeli na tom rohu rozjet benzínovou stanici, ale neuspěli. Důvod, proč lidé raději zajížděli do Gulfu místo do Essa, v sobě neměl žádnou logiku, až na nějaký záhadný pocit, pokud jde o umístění. V malých městech existují věci jako dobrý a špatný roh ulice a má to víc co dělat s metafyzikou než s místopisem. Jeden roh ulice je prostě vhodnější pro benzínovou stanici než jiný. Otec koupil rohovou stanici, která nestála na dobrém místě. Věřil, že jeho smysl pro obchod a šoumenství mu zajistí úspěch tam, kde jiní před ním tak potupně neuspěli.

Měl smysl pro frašku, a tak otevřel Wingo Esso s obrovskými fanfárami, aby přilákal ke svému světovému rohu ulice polovinu města. Umluvil šéfa kapely střední školy, aby se svým orchestrem pochodoval v pravé poledne Ulicí přílivů a nechal se vést mažoretkami, které vířily maršálskými holemi, a panem Fruitem, který šermoval rukama a tančil svůj divoký improvizovaný tanec, pískal si při tom do rytmu na píšťalku, pohazoval hlavou směrem k slunci a ukláněl se tak hluboko, že se nosem téměř dotýkal tkaniček u bot. Když kapela zahnula k benzínové stanici, otec vypustil tři sta héliem naplněných balónků a ty pomalu stoupaly vzhůru do vzduchu a pak přelétly nad městem jako ztracené květiny. Dětem rozdával lízátka a žvýkačky a na střeše vybuchovaly rachejtle a na zem padal jiskřivý déšť. Cirkusový klaun přišel pozdě a otec byl překvapen i potěšen zároveň, když zjistil, že je to trpaslík. Klaun byl opilý a rozbil tucet lahví od coca coly, když se pokoušel s nimi žonglovat na plošině náklaďáčku. Starosta Colletonu Boogie Weiters přednesl při slavnostním přestřihování pásky ohnivou řeč o pronikání nového průmyslu do colletonského kraje. Opilý klaun křičel, že by to mělo být jednoduché, protože colletonský kraj nikdy nepřilákal ani starý průmysl. Dav klaunovi aplaudoval a on reagoval tím, že udělal okázalou stojku na kabině náklaďáčku. Dobrovolný hasičský sbor přijel se svou novou stříkačkou a dostal celou nádrž benzínu zadarmo, jako projev uznání Henryho Winga za dobrou práci, kterou tento sbor chrání majetek Colletonu. Reportér z Colleton Gazette udělal s otcem interview a vyfotografoval ho s klaunem, sedícím mu na rameni. Kapela střední školy zahrála směs vlasteneckých písní a při písni „The Star – Spangled Banner“ vyvěsil otec na vrcholku benzínové stanice americkou vlajku. Navečer vlajku zapálila zbloudilá rachejtle a členové dobrovolného hasičského sboru ji uhasili.

Tu noc jsme oslavili úspěšné zahájení provozu Wingo Essa tím, že jsme šli do cirkusu. I když se naše matka odmítla účastnit slavnostního zahájení i oslavy v cirkusu, nikdy jsem neviděl otce v tak povznesené a nadšené náladě. Kdyby to dokázal, jsem si jist, že by dělal přemety nazad celou cestu do cirkusu. Jeho chůze se náhle vyznačovala jistou domýšlivostí a švihem. Rozpustile si vykračoval středem davu, který se pohyboval v rytmu karnevalové hudby. Venku před cirkusovým stanem vrhal baseballové míčky na postavené kuželky, dokud nevyhrál matce plyšového medvěda. Tleskal, když jsme se s Lukem trefili levným basketbalovým míčem do nahnuté ocelové obruče.

Vstoupili jsme do podivné, groteskní show a s úžasem jsme se dívali, jak vousatá dáma plive tabákovou šťávu do lahve od Dr. Peppera. Luke si potřásl rukou se stoletým miminkem a my jsme naslouchali siamským dvojčatům, jak zpívají „Jakého to přítele máme v Ježíši“. Provolávali jsme slávu, když městského rváče Altuse Rossitera srazil přesným úderem klokan v boxerských rukavicích do bezvědomí.

Majitel cirkusu Smitty Smith si přišel popovídat s mým otcem. Poznali se to ráno, kdy cirkus přijel do Colletonu a Smitty přišel do garnátového doku, aby skoupil všechny ryby, které můj otec toho dne nachytal, aby nakrmil pět tuleňů, páteř cirkusu, jak říkal. Prohlásil, že má nejlepší tulení číslo na jihovýchodě a nejhoršího tygra a slona na světě. Slon je příliš starý, vysvětloval Smitty, a tygr příliš mladý. Není nic horšího než cirkus s jedním klaunem, poznamenal otec, když toho odpoledne trpaslík opile zkameněl na náklaďáčku, ale nyní jsme viděli, jak baví sice vratkou, ale ucházející stojkou dav u vchodu do šapitó.

Táhli jsme otce vzhůru na nekrytou tribunu do poslední řady. Žena oblečená do šatů posetých zlatými flitry jela na slonovi kolem manéže. Slon byl poznamenaný vrásčitým stářím, a když klesl na kolena, aby se uklonil, musela mu žena s klaunem a Smittym znovu pomoct na nohy. Zvíře vypadalo ošuntěle a na smrt unaveně. Klaun pohazoval s dvěma míčky ve vzduchu a Savannah poznamenala, že tak ona umí žonglovat taky.

„Zajímalo by mě, kolik by za toho slona chtěl?“ zaslechl jsem svého otce. „Byl by skvělý pro potřeby benzínové pumpy.“

„Jo, mohl by pumpovat kvalitní benzín svým chobotem,“ řekl Luke.

Kužel světla zamířil na Smittyho, který oblečený do cylindru a křiklavě červeného smokingu promluvil do skřípavého mikrofonu. Díky ozvěně to znělo, jako by dav oslovili čtyři muži, jejichž slova se překrývala jako vlny.

„Dámy a pánové, nyní vstoupím do klece skvělého bengálského tygra Ceasara, který byl přivezen ze svého domova v Indii poté, co zabil tři rádžy a třináct vesničanů. Třináct velice pomalých vesničanů. Ceasar je čerstvý přírůstek do mé cirkusové rodiny a je před obecenstvem trochu nesvůj. Musím proto požádat o absolutní ticho během příštího čísla. Ceasar zranil před Aikenem v Jižní Karolíně našeho bývalého cvičitele zvířat, a tak jsem byl donucen vlézt do klece, protože, jak víte dámy a pánové, show musí pokračovat.“

Slon mohl být starý a klokan trochu sešlý, ale tygr byl mladé, nádherné zvíře. Přimhouřenýma očima sledoval ředitele, který vešel do velké klece ozbrojený bičem a židlí. Všechno na tygrovi vyzařovalo nebezpečí. Chyběla mu pokora cirkusových zvířat, ta vlastnost uklidnění a schouleného otroctví, které vzniká lety zajetí a četnými představeními pod oslňujícími světly. Tygrův pohled byla studie divokosti. Smitty zapráskal nad zvířecí hlavou bičem a povelem nařídil, aby tygr kroužil po manéži. Ten se ani nepohnul a zíral na Smittyho se soustředěním, které ochromilo dav. Bič zasvištěl ve vzduchu znovu a Smittyho hlas se ještě jednou vznesl nad hukot davu. Tygr neochotně opustil své sedátko, nevrle zavrčel a začal pomalu kroužit v kleci. Smitty hodil svůj klobouk k tygrovi a vykřikl: „Přines“. Tygr se vrhl na klobouk, vymrštil ho do vzduchu a dřív než klobouk dopadl na zem, ho drápy roztrhal na kousky. Bič švihl tygra po hřbetě a zahnal ho do rohu. Smitty se rozzlobeně sklonil, aby zjistil, co zbylo z jeho klobouku, který ležel na zemi jako pozůstatky vybuchlé pneumatiky. Na Smittovi bylo znát, že bere ztrátu svého klobouku jako urážku. Představení ustoupilo do pozadí před zjevnou a hmatatelnou nenávistí mezi tygrem a ředitelem cirkusu.

Smitty ve svém lesklém kabátě odolném proti plamenům zapálil obruč a svištícím bičem donutil tygra proskočit hořícím kruhem. Publikum jásalo. Ředitel pokrytý potem se pak se svou židlí přiblížil k Ceasarovi, bičem kroužil nad tygrovýma žlutýma očima a vykřikl další povel, ale zvíře se přibližovalo přímo k Smittymu a sekalo do vzduchu úplně vystrčenými drápy. Smitty ucouvl, ale kočka ho pak donutila k bezhlavému a závratnému úprku po manéži. Při mávání předních tlap se v rozveselených divácích zatajil dech. Smitty couval a jen židle ho chránila od jisté smrti. Dva tenťáci s dlouhými bidly přispěchali do klece, aby zastavili zuřivě útočícího tygra a dovolili tak Smittymu uprchnout z klece ven. Ceasar uchopil do svých čelistí jedno z bidel, překousl ho, pak pomalu a důstojně přešel do středu klece, kde královským pohybem rozložil své tělo k odpočinku. Smitty v afektu švihl vztekle bičem o klec a dav povstal, aby aplaudoval nádherně nezkrotné šelmě. Ceasar se vlnil a smyslně protahoval černozlaté záhyby své mordy. Když uslyšel štěkající tuleně, kteří se houpavě přibližovali do manéže, zavětřil, ale světelné body zamířily vzhůru a tygr zmizel do noci.

Tuleni byli hluční a nadšení a jako naprosto přirození baviči se pohupovali ve středu reflektorů, balancujíce na svých lesklých ebenových čumácích velké žluté míče. Smitty se stačil vzpamatovat a znovu vyrovnaně řídil představení jako muž tahající přízi tkalcovským stavem. Po každém čísle hodil tuleňům rybu, kterou dovedně zachytili a hltavě sežrali. Jejich hlavy byly obratné, andělské i uhlazené. Šťastně plácali předními ploutvemi.

„Ty ryby, co tuleni polykají, jsou moje, děcka. Moje ryby. Mělo by se to všem oznámit,“ řekl otec.

Pět tuleňů se jmenovalo Sambone, Helena Trojská, Nebukadnezar, Kleopatra a Nashua, ale jasná hvězda jejich rozverného saténového představení byl Sambone. Pohybovali se jako vydry zkřížené s delfíny a v jejich šaškovinách byla nemotorná grácie. Navzájem si posílali rotující míč z čumáku na čumák, vymršťovali jej vzhůru do vzduchu tak, aby přesně dopadl na čumák druhého tuleně, který předvedl ty samé pohyby a poslal míč znovu vysoko ke světlům. Když Kleopatra podcenila míč a on zmizel ve tmě, projevila rozmrzelost, že nebyla odměněna rybou. Míčovou hru vyměnili tuleni za kuželky a basketbalový zápas. Sambone pak vylezl na malou plošinu a začal hrát na řadu houkaček „Dixie“. Ostatní tuleni poštěkávali do rytmu a diváci se k nim postupně připojili. Dozpívali jsme jen k „podívej, podívej“, když jsme uslyšeli hlasité Ceasarovo zařvání, vycházející z klece umístěné blízko hlediště v zatemněném cirku. Když píseň skončila, světelný paprsek sjel z tuleňů a my jsme v jeho světle uviděli tygra, jak mává silnýma předníma prackama prostrčenýma z klece a tlamou přitlačenou k mříži vyřvává svou nenávist k tuleňům. Ale Sambone si řvoucího tygra nevšímal a pokračoval ve svém nelibozvučném provedení „Dixie“. Smitty, který stále cvičil s tuleni, vyšel na kraj manéže a švihl bičem Caesara přes tlamu a donutil tak řvoucího tygra k ústupu do tmy.

„Buď nenávidí tuleně, nebo ho bolí uši z těch houkaček,“ řekl můj otec.

„Třeba nemá rád ‚Dixie‘,“ řekla Savannah.

Ve velkolepém finále se tuleni roztáhli do širokého kruhu a začali si znovu házet míč a tentokrát ho vyhazovali do výšky dvaceti stop, každý tuleň se pokoušel vyhodit míč výš a výš a kruh se postupně rozšiřoval. Vypadalo to, jako kdyby míč zabloudil příliš daleko od obvodu kruhu, ale tuleň ho v běhu okázale zachytil, chviličku s ním zabalancoval a pak ho znovu vymrštil v ohromné parabole k druhé straně ringu. Znova to byla Kleopatra, která udělala chybu a nezvládla míč, čímž zakončila číslo. Nashua totiž vysokým obloukem vyhodil míč tak, že se téměř dotkl trapézy visící ze střešních nosníků. Kleopatře, která na něj nemohla dostatečně dosáhnout, se míč svezl po čumáku a zmizel ve tmě. Sambone, který hrál s vášní baseballového hráče, pronásledoval míč do tmy a Smitty zapískal na píšťalku, aby se tuleni shromáždili na závěrečnou poklonu.

I přes potlesk jsme slyšeli smrtelné skřeky Sambona. Světla se zhoupla na část blíž k hledišti a zachytila okamžik, kdy tygr zvedl Sambona proti mřížím a ukousl mu hlavu. Smitty tam stál, osvětlen sinalým světlem, a řezal bičem tygra. Děti utíkaly ze svých sedadel a celičký dav zasténal, když tygr položil Sambona na zem a jedinou velkou ranou svými drápy tuleně vyvrhl. Vnitřnosti proudily Sambonovi z těla v blýskavé povodni a tygr měl čelisti zbarvené jasně červenou krví. Dav v hysterii a náhlém zvratu běžel k východu a matky rukama zakrývaly dětem oči. Tygr začal požírat tuleně před třemi sty školáků.

Té noci můj otec tygra koupil.

Když jsme přijeli domů a táhli Caesarovu klec za náklaďáčkem, myslel jsem, že matka vezme pušku z police a zastřelí jak mého otce, tak tygra. Ceasar stále ohryzával zbytky tuleního masa, když matka začala na tátu křičet. Nebyla rozzlobená, byla odhodlaná přímo vraždit. Hned po představení chtěl Smitty Ceasara zabít, ale otec včas zasáhl a nabídl, že bude o tygra pečovat. Někdo zapomněl před představením tygra nakrmit a otec hájil jeho život s tím, že zvíře udělalo přirozenou věc. Pak vypsal Smittymu šek na dvě stě dolarů a donutil ho zahrnout do smlouvy bič, klec a ohňový kruh. Sambone byl srdcem a duší tuleního čísla, byl jediný, který uměl hrát „Dixie“ na houkačky. Ostatní tuleni, vysvětloval Smitty hystericky, uměli jen vrhat míče a žrát parmice. Když klaun vtipkoval o Smittyho statečnosti jako zvířecího krotitele, pověsil Smitty trpaslíka na věšák ve svém voze. Klaunova neuctivost jen přidala stínu neskutečnosti při koupi Ceasara. Jak jsme tak stáli venku ve tmě a pozorovali tygra, hltajícího vnitřnosti tuleně, které protáhl mřížemi své klece, Luke rozjímal o tom, že Sambone byl prvním tuleněm v dějinách, kterého kdy pohltil tygr.

„Tuleni nemají s tygry v přírodě žádné problémy,“ vysvětlil Luke, když jsme pozorovali tygra, zatímco táta smlouval o ceně se Smittym. „To prostě není jejich velký problém.“

„Zajímalo by mě, jestli ten vzkaz dojde všem tuleňům na světě,“ dumala Savannah. „Když hraješ na houkačky ‚Dixie‘, dávej pozor na tygry. Tomu se říká evoluce?“

„Já bych si dával pozor na všechno, co je takhle veliké,“ řekl jsem bázlivě. „Co proboha chce táta dělat s bengálským tygrem?“

„Neměli jsme domácího miláčka od té doby, co zemřel Joop,“ řekla Savannah. „A víš, jak je táta sentimentální.“

„Udělals to znovu, Henry,“ řekla matka a zdálky si tygra prohlížela. „Znovu se staneme terčem posměchu v Colletonu. Chci, aby ten tygr byl do východu slunce pryč. Nechci už slyšet ani slovo o tom, že jsem si vzala toho největšího blázna v Jižní Karolíně.“

„Nemůžu toho parchanta jen tak pustit, Lilo. Mohl by sežrat jednu z těch milých rodin, co se nám Wingům chechtají. Zabil toho tuleně, co ho tamhle přežvykuje. Proto jsem ho dostal levně.“

„Asi jsem neměla očekávat, že promarníš takovou příležitost, Henry?“

„Je to reklamní trik,“ řekl můj otec pyšně, „pro mou benzínovou stanici. Napadlo mě to v ten moment, kdy jsem slyšel křik toho tuleně. Praštilo mě to, prásk, a vtom se mi rozsvítilo: To potáhne zákazníky.“

„Táta bude učit tygra, hrát ‚Dixie‘ na houkačky,“ řekla Savannah.

„Ne, bude mu každý večer házet živého tuleně a nechá zákazníky, aby si vsadili na vítěze,“ řekl Luke a rozchechtal se.

„Možná mu hodím svoje hubaté děti, jestli nezavřou klapačku a nebudou ctít svýho otce. Mám opravdu dobrou náladu, tak nechci, aby mě někdo nasíral. Jasný? Když budete poslouchat, můžu vám vysvětlit, jak funguje moderní svět. Právě jsme koupili stanici Esso, jasný?“

„Jasný,“ řekl Luke.

„Esso inzeruje na celém světě, správně? Sledujete mě? Utrácí milióny dolarů za reklamu svých výrobků, aby štamgasti řídili svoje auta do stanice Esso, když by si stejně dobře mohli napumpovat u Shella nebo Texaca nebo Gulfu. Sledujete mně?“

„Ano, pane.“

„Oukej, nektarinky. Jaká je jejich reklama teď v tuhle chvíli?“ řekl a jeho hlas se zvedl vzrušením. „Hrajou ji v každý televizi a v každým rádiu svobodného světa. Nutí lidi kupovat Esso místo jinýho svinstva. Ukazujou zákazníky, kteří se sbíhají k pumpám Essa a žádají ten správný druh benzínu, vymývají mozky brilantní reklamní kampaní. Máte to? Máte to?“

„Eh, ne,“ řekla Savannah téměř hysterická. „Mám to. Já to mám.“

„No, co to je Savannah?“ zeptala se matka netrpělivě.

„Když kupuješ Esso, mami,“ řekla, „dáváš si do nádrže tygra.“

„Kčertu, správně,“ vybuchl můj otec. „A kdo v tomhle kraji vlastní jedinou zatracenou stanici Esso, kdo má opravdovýho tygra sedícího vedle pumpy? Wingo Esso. To je ono. Henry, zatracený génius Wingo, to je on.“

Henry, zatracený génius Wingo, udržel stanici v provozu šest měsíců a měl s tygrem pravdu. Postavil klec na roh vedle mostu a motoristé sledovali šelmu, jak se prochází a vrčí, zatímco oni si nechávají naplnit auto. Děti prosily rodiče, aby je vzali podívat se na tygra, i když nepotřebovali benzín. Ceasar držel děti v uctivé vzdálenosti zrovna jako tuleně a zpočátku jsme měli strach, že si Ceasar udělá s městských předškoláků oběd, ale tygrovi se postupně podařilo zmírnit ostražitost colletonských matek. Malátnost a zuřivost byly dvě běžné Ceasarovy nálady, ale když se objevily děti, vždycky ho to vydráždilo k neobyčejné divokosti. Vyskakoval na mříže své klece, útočil tlapami s drápy vystrčenými, mával jimi, až děti i rodiče ustupovali, křičeli a báječně se přitom bavili. Otec si myslel, že se Ceasar chová jako vzteklý pes, i když je, jak si povšiml, o čtyřicet liber těžší než jakýkoli pes. Krmení Ceasara byl problém, který můj otec radostně předal svým synům. Nikdy jsem vůči tygrovi nechoval žádný předsudek, dokud jsem si neuvědomil, že Ceasar by mě snědl stejně rychle jako kuřecí krk. Nebylo jednoduché přiblížit se k jeho kleci v době krmení. Od začátku jsme s Ceasarem měli jednoduchý, upřímný vztah, postavený na pevném základě vzájemné protivnosti. Ceasar si zamiloval Luka a dokonce mu dovolil, aby ho přes mříže drbal na hřbetě, ale tento vztah se vyvíjel pomalu a během prvních šesti měsíců existence Wingo Essa se ani neprojevil. Luke mi vždycky dával znamení, abych se ke kleci přiblížil zepředu, kde jsem k tygrovi promlouval uklidňujícím hlasem, i když se mě snažil popravit těmi báječnými drápy. Zatímco já jsem riskoval život, Luke se připlížil zezadu a mřížemi prostrčil pytel až po okraj naplněný kuřecími krky a sušeným kočičím žrádlem. Jakmile Ceasar zaslechl Luka, odvrátil se ode mě a tím rychlým, plavným a královsky zvířeckým pohybem, jakého jsem byl svědkem, divoce máchl tlapou a pokusil se probodnout Luka drápy, ale Luke stačil uskočit od mříží a přistát na zádech.

„Musíš ho nějak zaměstnat, Tome,“ říkával Luke.

„Co chceš, abych dělal? Dal mu žvýkat svou pěst?“

„Pískej ‚Dixie‘,“ řekl Luke a oklepával si písek ze zad. „Dělej cokoliv.“

„Nechci, aby si mě nějakým způsobem spojoval s tuleněm.“

Luke stával poblíž klece a sledoval, jak Ceasar křupe kuřecí krky, jako by se mu rozpouštělo máslo na jazyku.

„Tohle je pán říše zvířat,“ řekl, „nejkrásnější zvíře na světě.“

„Proč nemohlo mít Esso jinou reklamu, Luku?“ stěžoval jsem si. „Víš, něco jako ‚Dejte si do nádrže paví oko‘ nebo ‚Dejte si do nádrže křečka‘.“

„Protože to nejsou zajímavá zvířata, Tome. Ne jako Ceasar. Ten se jen tak nedá. To se mi líbí. Opravdu. Musíš si jeho náklonnost zasloužit.“

Fergusonova benzínka Gulfu vyhlásila první zákonnou benzínovou válku v dějinách Colletonu. Ferguson snížil ceny benzínu o niklák za galon a můj otec nemohl jinak nežli ho následovat. Pokoušel se dělat všechno, jen aby udržel svou stanici otevřenou, ale městem šly zvěsti, že Ferguson našel mocného sponzora. Když se banka konečně zmocnila naší benzínové stanice, cena za galon klesla ze třiceti na deset centů. Táta zkusil zahrnout tygra jako použitelné aktivum, ale banka to odmítla. Opět se v domě Wingů objevily argumenty, smutné a nekonečné argumenty. Táta dokázal zaplatit hypotéku na ostrov, ale o všechno ostatní přišel. Znovu jsme byli v tragické finanční situaci a znovu jsme si polepšili jen díky tomu, že měl otec svůj nejlepší rok jako lovec garnátů. Brzy po ztrátě benzínky přijel na ostrov ve svém cadillaku Reese Newbury a nabídl mu, že koupí ostrov za padesát tisíc dolarů, aniž se ho na něco ptal. Můj otec odmítl. Po týdnu zjistil, že Reese Newbury byl onen tichý finanční sponzor, který zajistil vítězství Fergusonova Gulfu v benzínové válce.

„Myslel si, že dostane můj ostrov,“ řekl otec. „Zničil mi obchod jen proto, že chtěl ostrov.“

A tak se otec vrátil na řeku a matka ještě víc ztichla a byla víc roztrpčená a Wingové skončili jako jediná rodina v colletonském kraji, která měla za domácího miláčka tygra, co umí proskakovat hořící obručí.

Během svého dětství jsem si uvědomil, že studuji své rodiče, když odpočívají klidně a pokojně ve svém domově. Tajně jsem se snažil přijít na to, jak to, že to funguje, jaké nekalé nebo laskavé síly drží jejich militantní nepřátelství pohromadě, jaké něžné nebo výbušné prvky se skrývaly pod povrchem jejich zvláštní a rozžhavené vzájemné lásky. Instinktivně jsem cítil, že mezi nimi vře nějaký zběsilý vyšší cit, a to i v těch nejhorších, nejnebezpečnějších chvílích. Bylo to něco, co jsem jen pociťoval, ale čeho jsem se nemohl hmatatelně dotknout. Nemohl jsem pochopit, co má matka v otci viděla, co ji přimělo, aby zůstala v jeho domě jako vládce i vězeň zároveň. Jejich signály byly vždycky smíchané a zmatené a já jsem nikdy nemohl změřit hloubku jejich stále vrtkavého vztahu. Bylo jasné, že otec mou matku zbožňoval, ale nebylo mi jasné, proč by se muž měl cítit nucen zneužít to, co miloval nejvíce. Matka často vypadala, jako že pohrdá vším, co můj otec znamená, ale byly chvíle divné spoluúčasti, kdy jsem vídal, jak si vyměňují pohled tak nabitý vášní a vědomím toho druhého, že jsem se červenal, protože jsem ho náhodou sdílel s nimi. Zajímalo mě, jak já začnu milovat ženu, a s pocitem radosti i hrůzy jsem přemýšlel o tom, že někde na světě žije smějící se, zpívající dívka, která se jednoho dne stane mou ženou. Představoval jsem si ji, jak tančí, hraje si a flirtuje a nevědomky se připravuje na ten den, den bázně a zázraku, kdy se setkáme a ve vzájemné extázi vyhlásíme: „Budu s tebou žít navždy“. Kolik ze svého otce jsem měl přinést do života té zpívající dívky? Kolik ze své matky? A kolik dní to potrvá, nežli já, Tom Wingo, dítě bouře, umlčím navždy její smích i píseň? Jak dlouho mi potrvá, než ukončím tanec té smějící se dívky, která nebude znát pochyby a vady, které vnesu do své lásky k ženě? Miloval jsem obraz té dívky dlouho předtím, než jsem ji potkal, a v duchu už jsem ji upozorňoval, aby se vyvarovala dne, kdy vstoupím do jejího života. Zatímco kdesi v Americe přečkává své osudem ještě nezasažené, nevinné dětství, netuší nic o setkání s chlapcem tak poškozeným a zmateným, který stráví celý svůj život hledáním způsobu, jak si mohou dva lidé projevit lásku a cit, aniž by to bylo doprovázeno hněvem, bolestí a krví. Bylo mi třináct let, když jsem se rozhodl, že tato báječná dívka si zaslouží někoho mnohem lepšího a že ji budu varovat dlouho předtím, než jí zkřížím cestu, než zasáhnu do jejího roztomilého, zkrášlujícího tance.

Při těchto meditacích o přirozené lásce jsem se držel příběhu svých rodičů, který znovu a znovu vyprávěl můj otec, když temnotou kormidloval svou loď k příbojům Atlantiku. Byl to příběh jejich prvního setkání v Atlantě, kdy si otec, tehdy mladý poručík, na své první vycházce zašel do města. Matka prodávala dětské oblečení v Davisonově obchodním domě na Peachtree. Když otec vyprávěl o jejich náhodném setkání, objevilo se na jeho tváři zanícení a hlas mu zněl radostně. Byl ve městě cizí, toužil po setkání s městskými slečinkami a holič mu poradil, že na Jihu může najít nejhezčí dívky, když se projde po ulici Peachtree. Měl na sobě uniformu, o které byl přesvědčen, že mu sluší, tak jako každý mladík, který se chystá jít do války. Zahlédl mou matku, jak vychází z práce od Davisona a řekl si, že nikdy v životě neviděl krásnější dívku. Nesla nákupní tašku a červenou kabelku, přešla ulici a zamířila k autobusové zastávce. Sledoval ji a vymýšlel si záminku, jak se k ní přiblížit, jak s ní promluvit a jak se jí zeptat na jméno. Ostýchal se, ale zároveň měl strach, že přijede autobus a děvče zmizí dřív, než bude mít možnost pochválit její krásu a slyšet zvuk jejího jména. Troufale se představil a řekl jí, že je pilot válečného letectva, že je zrovna na dovolence v Atlantě a že by velice ocenil, kdyby mu ukázala město. Ona však nevšímavě vyhlížela autobus, který měl přijet po Peachtree. Zoufale ze sebe chrlil, že není vlastenka, když si nevšímá vojáka, který půjde během dvou let do války, kde ho pravděpodobně zabijí, že si přece nemůže vzít na svědomí, když tomuto vojákovi nedovolí, aby ji pozval na večeři. Vyprávěl vtipy a pokusil se ji rozesmát. Řekl, že je bratrem Errola Flynna, že jeho otec vlastní Davisona, že si přeje, aby pršelo, aby mohl sundat kabát, položit ho přes zablácenou louži a nechat ji přes něj přejít. Autobus se blížil od jihu a on nepřestával mluvit. Má matka, jako ostatní řádně vychované jižanské dívky, ho stále ignorovala, ale otec si povšiml, že se baví. Ze zadní kapsy vytáhl dopis od matky a předstíral, že je to doporučující dopis od Franklina D. Roosevelta, v němž potvrzuje, že poručík Henry Wingo je muž ryzí povahy, jemuž může důvěřovat každá americká mladá žena, zvláště ta nejhezčí žena, která kdy v dějinách Atlanty byla viděna na Peachtree. Dívka se začervenala, nastoupila do autobusu a zaplatila svou jízdenku, aniž se ohlédla. Prošla chodbičkou a sedla si k otevřenému oknu. Můj otec stál venku pod oknem a prosil ji, aby mu dala telefonní číslo. Usmála se a zvážila to. Autobus se začal rozjíždět a otec běžel po obrubníku vedle něj. Jak řidič přeřadil na dvojku, otec, běžící tak rychle, jak nikdy v životě neběžel, zůstával pozadu a ztrácel obraz matčiny tváře orámované oknem. Stále ještě utíkal, i když autobus byl daleko před ním, náhle zahlédl matčinu hlavu vystrčenou z okna a slyšel, jak vykřikuje první slova určená jen jemu: „Macon, třicet sedm, dvě, osm, čtyři.“

Když můj otec vyprávěl ten příběh, Savannah šeptala: „Řekni mu špatné číslo, mami, prosím, řekni mu špatné číslo.“ Nebo říkala: „Zapomeň to číslo, tati. Prostě ho zapomeň.“

Ale on si ho pamatoval. Na tuhle historku vzpomínal Henry Wingo, když kormidloval svou loď přílivem.

Tygr vzadu za domem se stal zdrojem rozpaků mé matky a zdrojem neustálé radosti Luka. Ceasar byl pro mou matku symbolem otcovy nejneohrabanější a nejhůř zvládnuté pošetilosti, živoucím erbem porážky, odpočívajícím mezi hromadou kostí. Ale Luke v sobě objevil přirozený a bezelstný vztah k tygrům a začal pomalu pracovat na tom, aby získal Ceasarovu důvěru a náklonnost. Lukova teorie byla taková, že Smitty Ceasara týral a že tygr bude jako každé zvíře reagovat na měkké pohlazení rukou a dlouhé strategické období dobroty. Luke byl jediný, kdo Ceasara krmil, a trvalo mu více než dva měsíce, než se dokázal přiblížit ke kleci, aniž se Ceasar pokoušel ho protáhnout mřížemi. A tak jsem jednoho dne našel Luka, jak drbe tygrův hřbet zahradnickými hráběmi. Tygr v extázi předl a já s údivem pozoroval Lukovu ruku, jak ji protahuje mříží a drbe tygrovu velkou zlatou hlavu.

Po třech měsících, co tygr u nás našel domov, mě Savannah jedné deštivé noci vzbudila a zašeptala: „Tomu neuvěříš.“

„Jsou dvě hodiny ráno, Savannah,“ řekl jsem popudlivě. „Porota jistě uzná nevinu člověka, který zabije svou sestru jenom proto, že ho budí ve dvě hodiny ráno.“

„Luke je s Ceasarem.“

„Ať je třeba se třemi králi. Já chci spát.“

„Pustil ho z klece. Do stodoly.“

Vylezli jsme oknem a tiše kráčeli ke stodole. Pomalu jsme nakoukli tenkou škvírou ve vratech a ve světle lucerny jsme uviděli Luka s řetězem a bičem, jak křičí na Caesara povely a kontroluje jeho běh kolem stodoly. Pak Luke zapálil hadry namočené v petroleji a povelem připravil tygra ke skoku hořícím kruhem. „Teď, Caesare,“ řekl a tygr proskočil kruhem jako slunce skleněným oknem. Pak udělal otočku kolem stodoly a s řevem opakoval skok tím plavným pohybem, jímž v hořícím kruhu oslavil odvahu, sílu a rychlost. Luke zapráskal třikrát za sebou bičem a tygr poslušně vběhl do otevřených vrátek své klece. Odměnou mu byly zvěřinové kotlety a když šelma steaky zhltla, Luke si mazlivě otřel o Caesara svou hlavou.

„Je šílený,“ zašeptal jsem Savannah.

„Ne,“ řekla, „to je tvůj bratr Luke. A je velkolepý.“

14

Ošklivil jsem si Velký pátek, když jsem vyrůstal. Averze vůči tomuto období vycházela částečně z teologie, ale více z nábožných obřadů a podivných názorů, které můj dědeček vnesl do svých až fanaticky nadšených oslav památky Kristovy smrti.

Každý rok na Velký pátek šel Amos Wingo do přístřešku za svým domem v Colletonu a oprášil devadesátilibrový dřevěný kříž, který ve svých čtrnácti letech v záchvatu mocného náboženského vytržení vyrobil. S tímto křížem pak v onen památný den procházel od dvanácti do tří tam a zpět Ulicí přílivů, aby připomněl odpadlíkům a hříšnému občanstvu mého rodného města dávné, nepředstavitelné utrpení, které prožil Ježíš Kristus na zádumčivém kopci nad Jeruzalémem. Bylo to vyvrcholení a hrůzné představení dědečkova liturgického roku, které na příkladu světcova života ukazovalo správnou cestu. V jeho chůzi byla vždy bláznovská krása.

Byl bych dal přednost tomu, kdyby dědeček Velký pátek oslavoval tišším, rozjímavějším způsobem. Hluboce mne uvádělo do rozpaků, když jsem se díval, jak se jeho vyzáblé, kostnaté tělo sehnuté pod tíhou kříže plahočí ulicemi přeplněnými auty, zastavuje na křižovatkách, nevšímavé k směsi pohrdání i úcty svých spoluobčanů. Pot mu třísnil jeho hábit a jeho rty se nepřetržitě pohybovaly v neslyšitelném uctívání Stvořitele. Někteří lidé se na něho dívali jako na majestátní postavu, druzí jako na osla. Každým rokem vyplňoval šerif pokutový blok pro narušování dopravy a každým rokem farníci baptistického kostela uspořádali na zaplacení pokuty zvláštní sbírku. V průběhu let se stalo jeho neobvyklé procesí jakýmsi uctívaným výročním fenoménem a začalo přitahovat poměrně velké množství poutníků i turistů, kteří se shlukovali podél Ulice přílivů, aby se modlili a četli bibli, zatímco dědeček Wingo těžce funěl pod velebnou tíhou slavnostní pouti a svatého nadšení, které změnilo dějiny západní duše. Každý rok, týden po Božím hodu přinesla Colleton Gazette z tohoto procesí snímek.

Když jsme byli děti, tak jsme ho se Savannah prosili, aby svou pouť přenesl do Charlestonu nebo Columbie, do měst, která podle našich představ byla v očích Pána okázalejší a hanebnější, než mohl kdy být skromný, cudnější Colleton. Babička vyjadřovala pocit svého vlastního pokoření tím, že se uchýlila do své ložnice s plnou lahví beefeateru a sbírkou starých čísel Police Gazette, které zabavovala ve Fenderově holičství. Když ve tři hodiny dědečkova cesta skončila, byla láhev prázdná a babička byla až do příštího pozdního rána absolutně tuhá. Když se pak s velikou bolestí hlavy probírala k vědomí, nacházela u své postele klečícího dědečka, který se modlil za její sladkou, chlastavou duši.

Celé velikonoční svátky Amos dohlížel na odpočívající, nehybné tělo své ženy, která si vytvořila vlastní obřad, jako protest proti navyklé ceremonii, kterou úporně vykonával. Protiváhou jejích nálad byla fantastická eufónie. Přestože bylo babičce v to nedělní ráno následkem jejího hýření špatně, přesvědčivě předvedla to, čemu říkala „zatracené zmrtvýchvstání“, jen aby doprovodila dědečka na Velkou mši. Jedinkrát do roka se tak objevila v kostele, a to takovým způsobem, že se z toho stejně jako dědečkova pouť stala tradice duchovního života města.

Ten rok, kdy jsem byl v juniorském ročníku na střední škole, jsem šel o Popeleční středě se Savannah po škole k dědečkovi. Cestou jsme se zastavili v Longově lékárně pro třešňovou colu, došli jsme k řece, sedli jsme si na hráz a při pozorování krabů, kteří pod námi mávali svými klepety v bahně, jsme ji pomalu upíjeli.

„Brzy bude Velký pátek,“ řekl jsem své sestře. „Ten den nesnáším.“

Ušklíbla se, šťouchla mě do ruky a řekla: „Jednou do roka čelit ponížení je pro rodinu dobré. Když se celé město směje tvému dědečkovi, a tedy i tobě, buduje to charakter.“

„Nevadilo by mi to, kdybych se toho nemusel účastnit,“ odpověděl jsem s očima upřenýma na hypnotizující pohyby krabů pod námi. Vypadali jako čtvrťáky náhodně rozházené v bahně. „Táta tě letos strčí do stánku s limonádou. Bude přece filmovat hlavní události pouti.“

„To je absurdní,“ řekla. „Natáčel to posledních pět let. Ukládá si to na filmu, jen aby jakémukoliv soudu prokázal, že dědeček je blázen.“

„Táta tvrdí, že je to pro rodinný archív a že mu jednou budeme děkovat za to, že zaznamenal naše dětství.“

„Ach, jistě,“ řekla. „To je jediné, co si přeji. Fotografické dějiny Osvětimi. Samozřejmě, ty si myslíš, že jsme normální rodina.“

„Nevím, jestli jsme normální rodina,“ řekl jsem. „ale je to jediná rodina, ve které jsem kdy žil.“

„Je to fabrika na cvoky. Pamatuj si moje slova.“

Dědeček měl na půl akru půdy na břehu Colletonu postavený prostý bílý jednopatrový dřevěný dům s červeným lemováním. Když jsme vešli do domu, našli jsme v kuchyni babičku, která oknem pozorovala, jak na zadním dvoře pracuje dědeček na svém poutním kříži.

„Tamhle je,“ řekla unaveným, popuzeným hlasem, když nás uviděla, a kývla směrem k němu. „Váš dědeček. Můj manžel. Vesnický blbeček. Pracuje na své rekvizitě celý den.“

„Co s tím provádí, Tolitho?“ zeptal jsem se a pojmenoval jsem ji podle jejího vlastního přání křestním jménem.

„Přidělává si na něj kolo,“ řekla Savannah, zasmála se a běžela k oknu.

„Tvrdí, že to lidem nebude vadit, když si šedesátiletý stařec pořídí na svůj kříž kolo. Ježíšovi, když vystupoval na kopec, bylo jen třiatřicet, takže by prý nikdo neměl předpokládat, že šedesátiletý stařec bude lepší. Rok od roku mu měkne mozek. Brzy ho dám do ústavu. Bez řečí. Tenhle týden tu byli znovu dopraváci, aby se mu pokusili sebrat řidičský průkaz. Říkají, že jakmile vyjede s fordem na silnici, je nebezpečný.“

„Proč sis ho vlastně vzala, Tolitho?“ zeptala se Savannah. „Je směšné, že tak ve všem rozdílní lidé mohou žít spolu.“

Má babička znovu vykoukla na dvůr a v jejích brýlích, v lichoběžníku světla, které odráželo okno, se objevil odraz dění na zadním dvoře. Otázka ji zaskočila a já jsem si uvědomil, že Savannah položila jednu z těch zakázaných otázek, že se zeptala na děsivou podstatu záhady, která vznikla dřív, než jsme se narodili.

„Přinesu vám čaj s ledem,“ řekla Tolitha nakonec. „Za chvíli tu bude lelkovat a já nemám možnost vás tady mít tak často, když už jste tak velcí a moje mazlení nepotřebujete.“

Nalila tři veliké sklenice čaje a pak na ledovou tříšť hodila mátové lístky. Usadila se na židli a upravila své brýle na nose.

„Když jsem dědečka poprvé potkala, věděla jsem, že je křesťan. A to proto, že jím byl tehdy ve městě každý. I já jsem byla křesťanka a bylo mi pouze čtrnáct, když jsme se brali, byla jsem moc mladá, abych věděla to či ono. Až později jsem si uvědomila, že je fanatik. Když se mi dvořil, byl tak nadržený a chtivý mě dostat, že svůj fanatismus přede mnou skrýval.“

„Tolitho,“ řekl jsem v rozpacích.

„Ty jsi někdy takové dítě, Tome,“ řekla Savannah. „Pokaždé, když se mluví o sexu, se chováš, jako by tě kousl had.“

Babička se zasmála a pokračovala. „Když jsem byla mladá, hodně jsem ho vzrušovala a v počátečních letech, když jsem ho měla v posteli, jsem o Ježíši nikdy neslyšela ani slovo.“

„Tolitho, prosím tě, proboha,“ prosil jsem. „my tohle nechceme slyšet.“

„Ale ano, chceme,“ odporovala mi Savannah. „Je to úchvatné.“

„Jedině cvok jako ty chce slyšet podrobný popis pohlavního života svých prarodičů.“

„Jak roky plynuly, nabažil se mě jako všichni muži a začal se modlit k našemu Pánu jak se říká čtyřiadvacet hodin denně, dokud mu z toho nezměkl mozek. V životě se nezmohl na slušné živobytí. Jen stříhal vlasy, prodal několik biblí a mlel hubou o nebi, o pekle a o všem mezi tím.“

„Ale on je přece dobrý muž,“ vložil jsem se do toho.

Otočila se a vyhlédla z okna na dědečka. V jejím pohledu nebylo žádné zanícení, ale měkkost a stálá láska. On byl stále sehnutý nad svým křížem a na jeho podpěrný rám připevňoval gumové kolo ze tříkolky: „Lidi se mě pořád ptají, jaké to je být provdaná za svatého. Nuda, říkám. Je lepší vzít si ďábla. V životě jsem okusila trochu nebe i trochu pekla a vždycky půjdu za peklem. Ale říkáš pravdu, Tome. Je to ohromně dobrý muž.“

„Proč jsi ho opustila v době krize?“ zeptala se Savannah, které dodala odvahu babiččina otevřenost a bezelstné odhalení starých tajemství. „Táta o tom nechce ani mluvit.“

„Už jste asi dost velcí, abyste to věděli,“ řekla, otočila se na nás a hlas měla náhle sklíčený, téměř zasněný. „V nejhorší době krize opustil svou práci a začal kázat slovo Boží dole před Baiteyovou lékárnou. To neslo ještě méně peněz nežli holení. Vzal si do hlavy, že krize je znamení blížícího se konce světa. Bylo to jednoduché vysvětlení té doby a hodně lidí smýšlelo stejně. Hladověli jsme nebo jsme k tomu neměli daleko. A já jsem se pro hladovění příliš nenadchla. Řekla jsem Amosovi, že ho opouštím. Samozřejmě mi nevěřil, protože tenkrát se lidi nerozváděli. Řekla jsem, že až se vrátím, zabiju ho, když se nepostará o vašeho otce, a pak jsem stopem zamířila do Atlanty. Ten samý týden jsem dostala práci v obchodním domě. A tam jsem po nějakém čase potkala papá Johna a za několik dní jsem si ho vzala.“

„To je strašné, Tolitho,“ řekl jsem. „To je ta nejhorší věc, jakou jsem kdy slyšel.“

„Tam na zadním dvoře, Tome, je svatý,“ řekla, oči se jí za brýlemi zúžily a housenky jejího obočí se lehce spojily. „Tady v kuchyni je žena. Nejsem pyšná na všechny své skutky, ale o všem, co jsem udělala, vám povím.“

„To se nedivím, že je táta tak zvoranej,“ hvízdl jsem.

„Mlč, Tome. Ty jsi takový tradicionalista,“ řekla Savannah šelmovsky. „Vůbec nedokážeš ocenit, že to všechno přežil.“

„Udělala jsem to nejlepší, co jsem za daných okolností udělat mohla. Tenkrát to vypadalo, jako by se celý svět zbláznil a

„Pokračuj,“ řekl jsem, „než sem dědeček přijde.“

„O dědečka neměj strach. S tím křížem si bude hrát až do večeře. Nejtěžší to bylo pro vašeho otce. To připouštím. Když jsem ho přivedla do Atlanty, bylo mu asi jedenáct a on mě předtím neviděl dobrých pět let. Skoro mě nepoznal, sotva chápal, proč jsem od nich odešla, proč mi musí říkat Tolitho, a ne mami. Ve spánku plakával a křičel: ‚Mami, mami, mami,‘ a když to slyšel papá John, lámalo mu to jeho sladké srdce. Šel a zpíval vašemu tatínkovi, dokud znovu neusnul, řecké písně. Váš otec neznal ani nechtěl znát nějakou Tolithu. Teď bych se zachovala úplně jinak. Určitě ano. Ale není cesty zpět.“

„Není lehké dívat se na tátu jako na tragickou postavu,“ řekla Savannah. „Zvlášť jako na tragické dítě. Nedokážu si ho představit jako malého kluka.“

„Měla jsi ještě jiné manžele, Tolitho?“ zeptal jsem se.

„Cha,“ smála se. „Vaše matka zase mluvila.“

„Ne,“ řekl jsem rychle, „jen jsme takové zvěsti zaslechli po městě.“

„Když papá John zemřel, byla jsem napůl šílená zármutkem. Vzala jsem peníze, které mi zanechal – a musím říct, že to byla slušná suma – a nadchla jsem se pro všechna místa, o kterých jsem kdy slyšela. Hongkong, Afrika, Indie. Cestovala jsem lodí kolem světa. První třídou z přístavu do přístavu. Můj problém byl, že mě všichni milovali. Zvláště muži. Jsem asi takový typ. Muži prostě rádi kolem mě pobíhají, jako by ze mě vycházela sladká vůně. Jen jsem seděla a sledovala, jak se řadí a pokoušejí se mě rozesmát nebo mi kupují pití. Pár takových staroušů jsem si vzala. Nejdelší manželství trvalo asi půl roku. Trvalo přesně dobu nutnou k přeplutí z Madagaskaru do Kapského města. Žádal po mně nepopsatelně hnusné věci.“

„Jaké nepopsatelně hnusné věci?“ zeptala se Savannah bez dechu a naklonila se k babičce.

„Ne. Ne. Neptej se jí na to,“ prosil jsem. „Neptej se.“

„Proč?“ zeptala se mě Savannah.

„Protože nám to řekne, Savannah. Poví nám to a bude to něco hrozného a trapného.“

„Chtěl, abych ho cucala v místech, kde se scházejí jeho nohy,“ vysvětlila babička, musím přiznat, že dost upjatě. Vždy vyprávěla o trochu víc, než chtěl člověk slyšet.

„To je odporné,“ řekla Savannah.

„Měl zvířecí choutky,“ řekla Tolitha. „Bylo to jako hrozný, zlý sen.“

„Proč ses vrátila k dědečkovi?“ zeptal jsem se a chtěl jsem tím odvrátit rozhovor od těch zvířecích choutek.

Podívala se na mě a zvedla sklenici čaje ke rtům. Chvíli jsem myslel, že nechce nebo nemůže odpovědět.

„Unavilo mě to, Tome. Opravdu unavilo. A začala jsem vypadat i cítit se staře, prostě jsem začala stárnout. Věděla jsem, že Amos tu bude vždycky a že na mě bude pořád čekat. Byla jsem si jistá, že když se tady objevím, neřekne mi ani slovo výčitek. A bude vděčný, že jsem se vrátila. Váš tatínek cítí totéž k Lile. Celý život ho zajímala jen jediná žena. Jako jeho otce. Je to důkaz, že krev nové generace snáší lépe dědictví fanatika nežli to, co nutilo ostatní, aby mě milovali.“

„Ale dědečka také každý miluje,“ řekl jsem a náhle jsem toho muže v pozadí litoval.

„Milují ho, protože je fanatik, Tome. Protože každý rok nese ten kříž. Ale řekni mi, kdo potřebuje svatého? Radši bych si dala pár skleniček,“ řekla a zasmála se.

„Ale ty dědečka miluješ, že ano, Tolitho?“ trval jsem na svém.

„Láska.“ Převalovala to slovo v ústech jako pastilku bez chuti. „Ano, myslím, že ano. Milujete to, k čemu se můžete vždycky vrátit, co na vás doma čeká. Nedávno jsem přemýšlela o čase. Láska a čas jsou nějak spolu spřízněny, ale nejsem tak chytrá, abych to uměla vysvětlit. Byla jsem vdaná asi stejně dlouho za vašeho dědečka a za papá Johna. Ale když se ohlédnu zpátky, připadá mi, že jsem byla provdaná za papá Johna jen pár dní. Tak jsem byla šťastná. A s dědečkem mám pocit, že jsem vdaná tisíc let.“

„Tomu se říká rozhovor mezi dospělými,“ oznámila Savannah pyšně. „Na něco takového jsem už hodně dlouho čekala.“

„Rodiče se vás snaží chránit před věcmi, o kterých si myslí, že by děti neměly vědět, Savannah. Nesouhlasí se způsobem života, jaký jsem vedla. Ale mezi námi dospělými, myslím, že o něm nemusí vědět všechno.“

„Nikdy bych to nikomu neřekla,“ slibovala Savannah. „Ale Tom se někdy chová jako malé dítě.“

Nevšímal jsem si Savannah a zeptal jsem se Tolithy: „Myslíš, že se táta někdy dostal z toho, že jsi ho jako malého chlapce opustila?“

„Ptáš se, jestli mi odpustil, Tome?“ řekla. „Myslím, že ano. V rodinných záležitostech se můžeš dostat ze všeho. Naučíš se to, až budeš dospělý. Ještě zbývá hodně věcí, které se budeš muset v životě naučit, a někdy budou mnohem horší než ty, co jsem vyprávěla. Nikdy by tě nenapadlo odpustit příteli něco takového, jako to, co ti udělali rodiče. Ale přátelé jsou jiní, ty si můžeš vybírat.“

„Pomůžu dědečkovi spravit ten jeho kříž,“ řekl jsem.

„Jo, a já si dojdu do obchodu lihovinami,“ řekla Tolitha.

„Chystáš se znovu na Velký pátek opít?“ zeptal jsem se.

„Tome, ty jsi tak sprostý,“ řekla Savannah.

Tolitha se zasmála a řekla: „To je jediná přirozená reakce na jeho pouť, která mě napadá. Také mu to připomíná, že mě nevlastní a nikdy vlastnit nebude. Je to můj vlastní způsob, jak mu říct, jak je celá ta věc směšná. Samozřejmě, promluvil si o tom s Bohem před několika dny a dostal zelenou, tak nemá smysl mu to vymlouvat.“

„Je jen dobrý křesťan. To mi řekl,“ ozval jsem se. „Řekl, že kdyby se choval celý svět správně, celý Colleton by spolu s ním vyšel s kříži.“

„Pak by celé město zamkli. Ne, Tome. Nemám nic proti tomu, být dobrý křesťan. Věř mi. Chci, abys byl také dobrý křesťan, jen to neber tak zatraceně vážně.“

„Jsi dobrá křesťanka, Tolitho?“ zeptala se Savannah. „Myslíš, že půjdeš do nebe?“

„Nikdy v životě jsem neudělala nic, za co bych si zasloužila na věčnost hořet v pekle. Žádný bůh, který by to připustil, si nezaslouží své jméno. Pilně jsem se snažila žít zajímavý život a nevidím žádnou bolest, která by z toho vzešla.“

„Myslíš, že dědeček vedl také zajímavý život?“ řekl jsem.

„Tome, ty se ptáš tak hloupě,“ plísnila mě Savannah.

„Pamatuj si, Tome, kdykoliv budeš to, co se bude dít, považovat za zajímavý život, vzpomeň si na své předky. Na dědečka, jak stříhal vlasy, na tvou mámu a tátu, jak sbírali kraby a přebírali garnáty, na mě, jak procházím Kyberský průsmyk, jak jedu do Afgánistánu, převlečená za afgánského válečníka. Jsem možná jediná osoba, kterou potkáte, která tohle udělala.“

„Ale jsi zpátky tady, Tolitho. Co jsi udělala dobrého, když jsi skončila v Colletonu? Tam, kde jsi začala?“ zeptal jsem se.

„To znamená, že mi došly peníze,“ řekla. „Znamená to, že jsem neuspěla v tom, co jsem chtěla dělat.“

„Myslím, že jsi jediný úspěšný člověk, který z naší rodiny vzešel, Tolitho,“ řekla Savannah. „Opravdu si to myslím. Díky tobě vím, že tomuhle všemu můžu uniknout.“

„Máš na čele napsáno Tolitha, Savannah. Od malička. Ale měj víc rozumu než já. Byla jsem příliš divoká a neměla jsem tvou chytrost. Ženy to tehdy měly těžší. Mnohem těžší. Ale ty se pokus vypadnout. Colleton je sladký jed, ale přesto jen jed. Časem ti ulpí na duši a nikdy nejde smýt. Je to zvláštní. Některá místa, která jsem v Evropě, Africe a Asii viděla, byla tak krásná, že se člověk málem rozplakal. Ale žádné z nich nebylo krásnější než Colleton a to je pravda. Žádné z nich mi nedovolilo zapomenout na bažinu a řeku hned venku před domem. Vůni tohoto místa máte zadřenou pod kůží a provází vás kamkoliv jdete. Nevím, jestli je to dobře nebo špatně.“

Vstala a zapálila vařič. Pozdní odpoledne bylo klidné a vzduch byl chladný a hedvábný. Remorkér naložený nákladem stavebního dříví plul proti proudu a my jsme viděli dědečka, jak mává na kapitána. Remorkér odpověděl hlubokým zahoukáním sirény a současně se most začal uprostřed pomalu, těžkopádné rozvírat.

„Jděte a promluvte s dědečkem, děcka,“ řekla. „Já připravím malou večeři, ale nejdřív jděte nasbírat pár tuctů ústřic do řeky a já je pak připravím, než se upeče kuře.“

Šli jsme na zadní dvůr a vstoupili jsme tak do velice rozdílného světa dědečka Winga. Zvedl kříž, položil si ho na rameno a kráčel přes trávník, zkoušeje nové kolo, které lehce skřípalo.

„Ahoj, děti,“ řekl a usmál se, když nás uviděl. „Nemůžu se pořád zbavit toho skřípání.“

„Ahoj, dědečku,“ odpověděli jsme a oba jsme běželi ho políbit.

„Jak ten kříž vypadá, děti?“ zeptal se znepokojeně. „Buďte upřímní. Nebojte se ranit dědečkovy city. Myslíte, že to kolo vypadá dobře?“

„Vypadá fajn, dědečku,“ řekla Savannah, „ale ještě nikdy jsme neviděli kříž na kole.“

„Loni jsem byl po pouti týden v posteli,“ vysvětlil. „Myslel jsem, že to kolo to usnadní, ale bojím se, že to na lidi neudělá dobrý dojem.“

„Pochopí to, dědečku,“ řekl jsem.

„Letos v zimě kříž zmokl a začíná mu hnít nosník. Možná budu muset příští rok postavit nový. A jestli najdu správné dřevo, asi i lehčí.“

„Proč toho nenecháš, dědečku?“ řekla Savannah. „Ať to po tobě převezme někdo mladší z církve.“

„Hodně už jsem o tom přemýšlel, dítě,“ řekl, „a doufal jsem, že Luke nebo Tom to převezmou, až tu nebudu. Za to se modlím k Pánu. Bylo by hezké udržet to v rodině, nemyslíš?“

„Jsem si jistá, že Tom by to moc rád dělal,“ navrhovala Savannah dobrotivě. „Vlastně jsem se k Pánu modlila za to samé.“

Štípl jsem Savannah do zad a řekl jsem: „Tolitha chce, abysme šli k řece nasbírat nějaké ústřice, dědečku. Chceš jít s námi?“

„Bude mi ohromným potěšením, děti. Tome, mohl by ses jen projít s tím křížem ke garáži? Musím zjistit, odkud vychází to skřípání.“

„Jistě, rád,“ řekla za mě Savannah. „Také to bude malé cvičení, až to jednou převezme.“

Vzal jsem od dědečka kříž, položil jsem si ho přes pravé rameno a zamířil jsem rychle přes dvůr. Z kuchyně jsem zaslechl babiččin řehot.

„Momentík, dítě,“ řekl dědeček. „Už to vidím.“

Sklonil se a nakapal na kolo z rezavé plechovky olej.

„To bylo asi ono. Zkus to znovu.“

Nasadil jsem znovu jistý krok a pokoušel jsem se nevšímat si sestřiny rozšklebené tváře a obrazu chechtající se babičky, orámovaného kuchyňským oknem. Můj dědeček si samozřejmě nebyl vědom příčin všeobecného veselí a ponížení.

„Myslím, že ten kříž mu sluší, nemám pravdu, dítě?“ obrátil se dědeček k Savannah.

„Vypadá božsky, dědečku,“ souhlasila Savannah. „Ten chlapec je přímo zrozen k tomu, aby nesl kříž.“

„Je těžký,“ řekl jsem nešťastně.

„Měl bys ho nosit bez kola. Je to mužská práce. Ale když pomyslím na utrpení Pána a na všechno, co pro mě vytrpěl,“ řekl dědeček.

„Jo, Tome. Přestaň si stěžovat. Pomysli, co Pán pro tebe vytrpěl,“ plísnila mě Savannah.

„Projdi tudy ještě jednou, dítě,“ řekl dědeček. „Chci se ujistit, že už to neskřípe.“

Když jsme vrátili kříž do garáže, odstrčili jsme malou zelenou loďku na vodu. Dědeček ručně nastartoval motor, já jsem stáhl provazy a zamířili jsme přes Colleton k ústřicovému břehu poblíž vraku Hardeville na ostrově Svatého Štěpána. Hardeville byl starý parník, který se potopil ve stejný den, kdy jsme se se Savannah za skučení hurikánu narodili. Jeho velké kolo leželo částečně pohřbeno v bahně a zdálky vypadalo jako neúplný ciferník. Tisíce ústřic se kupilo kolem kýlu a za plného přílivu to bylo jedno z nejúrodnějších a nejbohatších lovišť v kraji. Vydří rodinka žila v chaluhami obaleném trupu lodi a co se pamatuji, žila tam odjakživa. Díky tradici se tyhle vydry staly posvátné a nedotknutelné a žádný lovec se je nikdy nepokusil chytit. Dvě vydří mláďata se honila mezi žebry potopené lodi, když můj dědeček vypnul motor a my jsme vklouzli do mělčiny odhalené odlivem.

„Ježíš udělal dobře, když nasadil ústřice tak blízko domu. Ví, že je mám tolik rád,“ řekl dědeček, zatímco Savannah a já jsme se naklonili přes kraj lodi a začali jsme vyhánět ústřice od břehu. Vytáhli jsme jich tucet, velkých jako mužská ruka, pak chumáč menších, které jsme před lodí rozbíjeli kladivem.

Vlezl jsem až po kolena do bahna a kráčel jsem pomalu po břehu, vybíral jsem největší kusy a házel jsem je na loď.

„Ústřice vždycky vypadají, jako když se modlí,“ řekl dědeček. „Sepjaté ruce, vzdávající díky.“

Byly řezavé, jako kdybych tančil přes pole plné ostrých nožů. Cítil jsem škeble mrtvých ústřic, jak řežou gumu mých tenisek. Vzal jsem kleště a těmi jsem vynášel ústřice vzhůru na ničivé světlo.

Když jsme nasbírali asi čtyřicet ústřic, vyšplhal jsem se na loď a odstrčil jsem ji od břehu. Dědeček nemohl hned nastartovat motor, a pak jsme pluli jemně perleťovými vodami jako dubový list, zatímco vydry se míhaly kolem nás v třpytivých kruzích. Brázdily hbitě zčeřenou vodou, promíchávaly hlubokou perleť, zatímco dědeček znovu a znovu trhal lankem startéru a na čele se mu perlil pot. Dospělá vydra se stříbrnou tváří vyšplhala do jednoho z nižších žeber vraku lodi s pstruhem stále se třepetajícím v jejích čelistech. Stála pevně na zadních, prohlédla si rybu mezi tlapkami a pak ji začala okusovat, jako když člověk jí palici kukuřice. Savannah uviděla Sněhurku první.

„Sněhurko,“ vykřikla, vstala a téměř nás převrhla. Rukama jsem začal vyrovnávat rozkolísanou loď, přenášel jsem váhu dopředu a dozadu, dokud se v odlivu znovu neuklidnila. Dědeček už se nesnažil nastartovat motor a díval se do proudu směrem, kterým ukazoval sestřin prst. Dvě stě yardů před námi se objevila bílá sviňucha, která se vlnami drala přímo k nám.

Bylo mi deset let, když jsem poprvé uviděl albínskou sviňuchu, známou jako Karolínská Sněhurka, sledující naši loď, když jsme se vraceli do doku po dni pročesávání břehů poblíž Spaulding Point. Byla to jediná bílá sviňucha kdy viděná podél pobřeží Atlantiku, kam až sahají vzpomínky garnátového bratrstva, a někdo řekl, že je to jediná bílá sviňucha, která kdy žila na zemi. V celém colletonském kraji, s jeho nekonečnými mílemi slaných řek a přílivových potoků, spatřit Sněhurku znamenalo vždycky užasnout. Nikdy ji nikdo neviděl ve společnosti ostatních sviňuch a někteří lovci garnátů, jako můj otec, se domnívali, že sviňuchy mezi sebe zrovna jako lidé nepřijmou anomálie svého rodu, takže Sněhurka byla svou pozoruhodnou bělostí odsouzena k putování zelenými colletonskými vodami vyhnaná a opuštěná. Ten první den nás sledovala téměř celou cestu k mostu, než zamířila zpátky k moři. Sněhurka propůjčovala tomuto kraji jistou výjimečnost a všichni, kdo ji spatřili poprvé, si ten okamžik zapamatovali po celý život. Byl to dotek poznání, že moře nikdy neztratí svou schopnost tvořit a udivit.

Během let se Sněhurka stala ve městě symbolem štěstí. Colleton prosperoval a vzkvétal v časech, kdy Sněhurka poctila okolní vody svou přítomností. Někdy zmizela na dlouhou dobu a pak se náhle objevila ve vodách karolínských mořských ostrovů. I noviny si všímaly jejích příchodů a odchodů. Když zamířila do hlavního kanálu a pomalu smyslně plula městem, obléhali obyvatelé břehy řeky. Obchod se zastavil, všichni najednou přestali pracovat jen proto, aby pozdravili její návrat. Hlavní kanál navštěvovala jen zřídka a pro město bylo její zjevení vzácným okamžikem. Připlula vždycky sama, vypovězená, a lidé na břehu, kteří na ni volali jménem, zdravili halasně plavbu té bílé bohyně a tvořili tak jedinou rodinu, jakou kdy poznala.

Dědeček nastartoval motor a zamířil ke kanálu. Před námi prosvítal v mdlém světle Sněhurčin konvalinkový hřbet.

„Plave naším směrem,“ řekl dědeček a kormidloval přímo k ní. „Jestli tohle není důkaz, že Bůh existuje, pak už není žádný. Mohli byste si myslet, že se spokojil jen s obyčejnou sviňuchou. Ta je tak krásná, jako žádné stvoření na zemi. Ale ne, on je stále nahoře a sní o věcech ještě krásnějších, které by potěšily oko člověka.“

„Poprvé ji vidím tak zblízka,“ řekla Savannah. „Je bílá jako ubrus.“

Ale to, co jsme viděli, když se vynořila dvacet yardů od nás, nebyla čistá běloba. Světlé odstíny různých barev třpytivě svítily na jejím hřbetě, když prorážela vodu. Zahlédli jsme náhlé zastříbření a pak neustálou, nezachytitelnou proměnu barevných tónů. Věděli jsme, že nemohla mít stejnou barvu dvakrát.

Sledovali jsme ji, jak krouží kolem lodi, viděli jsme ji pod sebou a ona proudila vodou jako stružka mléka. Když se vynořila, zajiskřila jako broskev nebo měsíc v úplňku, a když padla dolů, změnila se v mléčný potůček.

Jsou těkavé okamžiky mého dětství, které nelze znovu zachytit. Neodolatelné a symbolické, které můžu vyvolat jen ve zlomcích a v záchvěvech svého srdce. Je to řeka, město, dědeček kormidlující loď kanálem, má sestra napjatá v tom nevyjádřeném zanícení, které později převedla do svých nejpůsobivějších básní, kovová vůně ulovených ústřic, zvonivé hlasy dětí na břehu… V návratu bílé sviňuchy je obsaženo všechno, i proměna. Ve snech se vynořuje sviňucha z vod paměti, bledé božstvo, které znamená živící oheň i nejhlubší chlad všech černých vod mé minulosti. Na mém dětství bylo hodně špatného, ale řeka to rozhodně nebyla. Nikdo nemohl jen tak odevzdat nebo prodat to neocenitelné bohatství, které jí bylo uděleno.

Jak jsme podplouvali most, ohlédl jsem se a viděl jsem stíny shromážděných lidí, kteří sledovali Sněhurčinu plavbu. Jejich hlavy se nad betonovým zábradlím mostu objevovaly v hloučcích nebo osaměle, jako korálky roztrženého růžence. Slyšel jsem hlas malé holčičky, jak prosí Sněhurku, aby se vrátila pod most. Muži a ženy se začali scházet na plovoucích molech, která nadskakovala v odlivu, všichni ukazovali k místu, kde se sviňucha vynořila naposledy.

Zjevení bílé sviňuchy znamenalo pro mého dědečka tolik, jako kdyby spatřil bílého usmívajícího se Boha, vycházejícího z vod.

„Děkuji ti, Bože,“ řekl dědeček stojící za námi v jedné z těch nenaučených modliteb, které z něho přirozeně tryskaly vždycky, když byl hluboce dojat okolním světem. „Děkuji ti za to mnohokrát.“

Oba jsme se k němu obrátili. A ten dobrý muž se na nás usmál.

Po létech, když byl můj dědeček už dávno mrtev, jsem litoval, že jsem nebyl takovým mužem, jakým byl on. Ačkoliv jsem ho jako dítě zbožňoval a uvědomoval jsem si, že mě přitahuje bezpečná ochrana jeho měkkého, nekritického mužství, nikdy jsem ho zcela neocenil. Nevěděl jsem, jak si láskou udržet svatost, neuměl jsem uctívat hlas chvály, plný tak přírodní nevinnosti a šlechetné jednoduchosti. Nyní vím, že část mé osobnosti by ráda putovala světem tak, jak jím putoval on, jako šašek plamenné víry, jako blázen i jako lesní pán překypující láskou k Bohu. Rád bych prošel jeho jižanský svět, děkoval Bohu za ústřice a sviňuchy, velebil jej za zpěv ptáků a blýskavici a spatřoval jeho odraz v tůních potoků a v očích zaběhlých koček. Rád bych mluvil ke psům hlídajícím dvůr a k dětem, jako by to byli moji přátelé a spolucestující po sluncem trýzněných cestách, nakažený při tom láskou k Bohu, prosycený dobročinností jako bezmyšlenkovitě měňavá duha, klenoucí se v nádherném oblouku nad dvěma vzdálenými poli. Rád bych viděl svět jeho stále žasnoucíma očima a hovořil jeho jazykem velebícím Boha.

Jak se bílá sviňucha vydala proti proudu ve vší odevzdanosti outsidera, vžíval jsem se do osamělosti té bytosti. Ale můj dědeček – ach! Vždycky jsem věděl, co můj dědeček cítí, když pozoroval Sněhurku. Díval se, jak sviňucha mizí, jak krouživě míří do větší hloubky, jak se naposledy zablýskne, než se ztratí za zeleným ostrohem, kde se řeka stáčí doprava.

Luke stál na molu a čekal na nás. Se zapadajícím sluncem v zádech jako kdyby neměl tvář, stál tam jako temný pilíř obklopený aureolou jasného světla. Když dědeček vypnul motor, Luke doprovázel loď podél doku a chytil provaz, který jsem mu hodil.

„Viděl jsi Sněhurku?“ zeptal jsem se.

„Dováděla jako pes utržený ze řetězu,“ odpověděl dědeček.

„Tolitha nás všechny pozvala na večeři.“

„Máme dost ústřic,“ řekl jsem.

„Táta přinesl přes pět liber garnátů. Tolitha je chce usmažit.“

„Vypadal jsi na tom mole jako obr, když jsme byli na řece, Luku,“ řekla Savannah. „Přísahala bych, že ještě pořád rosteš.“

„Rostu a nechci, aby mi trpaslíci šplhali na mou kouzelnou fazoli.“

Začal jsem sbírat ústřice a házel jsem je na molo, kde je Luke dával do necek. Uvázali jsme loď a šli jsme přes trávu do domu.

Savannah, Luke a já jsme zůstali na zadní verandě a otevírali jsme ústřice. Dávali jsme je do mísy, kterou nám babička podala kuchyňskými dveřmi. Otevřel jsem velký kus a vysál jsem ho z ulity, držel jsem ho chvíli v ústech, ochutnal jsem jeho šťávu na jazyku, vdechl jeho vůni a nechal jsem ho sklouznout do krku. Není pro mě nic bezvadnějšího než svěží aróma syrové ústřice. Je to chuť oceánu, kterou sotva vyvolá třeba hovězí maso. Slyšeli jsme v kuchyni hlasy matky a babičky, věčné hlasy žen připravujících jídlo pro své rodiny. Na východě vyšla Venuše, nugget čistého stříbra. Cikády začaly svůj bláznivý sněm ve stromech. Někdo v domě zapnul televizi.

„Mluvil jsem dneska s trenérem Samsem,“ řekl Luke a jediným půvabným rýpnutím nehtu otevřel s klapnutím ústřici. „Řekl mi, že ten barevný kluk opravdu přijde do školy.“

„Kdo je to?“ zeptala se Savannah.

„Benji Washington. Syn majitele pohřebního ústavu.“

„Viděla jsem ho,“ řekla Savannah.

„Je to negr,“ řekl jsem.

„Neříkej to slovo, Tome,“ napomenula mě Savannah a pronikavě se na mě podívala. „Nelíbí se mi to. Ani trochu se mi to nelíbí.“

„Můžu si říkat, co chci,“ odsekl jsem. „Nemusím se tě prosit o povolení, abych si mohl říct, cokoliv se mi zlíbí. Jenom s ním budou potíže a zničí náš seniorský ročník.“

„Je to sprosté, odporné slovo,“ řekla, „a když ho používáte, zní podle.“

„Nic tím nechce říct, Savannah,“ řekl Luke měkce ve tmě. „Tom se vždycky snaží být drsnější, než opravdu je.“

„Je to negr. Co je na tom špatného, když mu říkám negr?“ řekl jsem drsněji než kdy jindy.

„Dobří lidé tohle slovo nepoužívají, ty hajzle,“ prohlásila Savannah.

„No, no,“ řekl jsem rozzlobeně. „Hádám, že dobří lidé používají ‚hajzle‘ jako výraz náklonnosti.“

„Je čas na večeři,“ řekl Luke bezbarvě. „Nastal čas pro jiný boj. Ježíši Kriste, vy dva, nechte toho. Mrzí mě, že jsem o tom začal mluvit.“

„Ani slovo, Tome. Varuju tě,“ řekla Savannah.

„Nepostřehl jsem ten moment, kdy ses změnila v královnu krásy Národní asociace na podporu barevných.“

„Pojďte vyloupat ústřice a poslouchat žáby,“ snažně prosil Luke. „Nesnesu, když se vy dva takhle štěkáte.“

„Tohle slovo už přede mnou neříkej, Tome. Varuju tě. Nesnáším je a nenávidím lidi, kteří ho používají.“

„Táta ho používá pořád,“ řekl jsem.

„U něj se to dá pochopit. Je to idiot. Ty ne.“

„Nestydím se za to, že jsem jižan, Savannah,“ řekl jsem. „Ne jako jiní, co čtou každý týden The New Yorker.“

„Měl bys ses stydět, že jsi takový jižan. Taková ta bílá spodina.“

„Promiňte mi, Vaše královská Výsosti.“

„Dejte pokoj, vy dva,“ řekl Luke a podíval se směrem ke kuchyňskému oknu. Babiččiny sušenky posvětily večerní vzduch. „Máma nám to zakázala říkat, Tome, a ty to víš.“

„Nemáš právo uvažovat jako ta nejhorší jižanská sebranka. Nedovolím, abys byl uvnitř tak hnusný. Vymlátím to z tebe, když bude potřeba,“ řekla Savannah.

„Můžu z tebe vymlátit duši, Savannah,“ řekl jsem a vzdorně jsem se na ni podíval, „a ty to víš.“

„To je pravda, drsňáku. Můžeš,“ ušklíbla se, „ale jestli se mě jenom dotkneš, tady Velký Luke tě přetrhne vejpůl. A ty jsi ve srovnání s Lukem slabý jako batole.“

Podíval jsem se na svého bratra, který se na nás na oba usmíval. Přikývl.

„To je pravda, Tome. Nedovolím, abys ublížil mojí malé kočičce,“ řekl.

„Hej, Luku. Uznej to. Ona začala tuhle hádku, ne? Já jsem jenom nevinně mumlal něco o negrech.“

„Jo!“ souhlasil. „Ona začala a ona taky vyhrává, bráško,“ usmál se.

„Jsi předpojatej,“ řekl jsem.          

„Jsem jenom velkej,“ odpověděl Luke.

„Princ,“ řekla Savannah, objala Luka a políbila ho na rty. „Můj venkovský fotbalový princ.“

„Žádný důvěrnosti, Savannah,“ řekl Luke a zčervenal. „To člověka dokáže pořádně rozházet.“

„Představ si, že uhodím Savannah,“ řekl jsem. „Je to jenom teoreticky. Prostě si představ, že ji v sebeobraně praštím do tváře, Luku. Nic bys mi neudělal, že ne? Chci říct, že mě máš rád stejně jako Savannah, že jo?“

„Mám tě tak rád, až to bolí,“ řekl Luke a rozlouskl další ústřici. „To víš, Tome. Ale jestli se někdy dotkneš Savannah, zlomím ti vaz. Bude mě to bolet mnohem víc než tebe, ale zpřelámu ti každou kost v těle.“

„Nemám z tebe strach, Luku,“ řekl jsem.

„Ale máš,“ řekl lehce. „Nemáš se za co stydět. Jsem silnější než ty.“

„Pamatuješ si, když nám máma četla Deník Anny Frankové, Tome?“ zeptala se Savannah.

„Jistě.“

„Pamatuješ si, jak jsi plakal, když ta kniha skončila?“

„To nemá nic společného s tím, o čem mluvíme. Jsem si jistý, že v celém Amsterodamu nebyl jediný negr.“

„Ale nacisti, Tome. Byli tam nacisti, kteří používali slovo žid stejným způsobem, jako ty používáš slovo negr.“

„Dej mi svátek, Savannah.“

„A až Benji Washington příští rok projde první den školníma vratama, chci, aby sis vzpomněl na Annu Frankovou.“

„Ježíši Kriste. Nechte mě v klidu vyčistit ty ústřice.“

„Právě ti napráskala, chlapče. Vždycky rád poslouchám, jak se vy dva štěkáte. Začneš, jako kdyby ses chystal rozdat si to s celým světem, Tome. Když to končí, nemůžeš říct ani popel.“

„Já se prostě hrozně rád hádám,“ řekl jsem. „To je hlavní rozdíl mezi Savannah a mnou.“

„To není hlavní rozdíl mezi námi, Tome,“ řekla Savannah, vstala a šla ke dveřím.

„Co je potom ten největší rozdíl?“ otočil jsem se na ni.

„Opravdu to chceš vědět? Nemáš strach o svoje city?“

„Nemůžeš mi ublížit. Vím všechno, co si myslíš, a vůbec, nezapomeň, že jsme dvojčata.“

„Tohle ale nevíš.“

„Tak mi to řekni.“

„Jsem o hodně chytřejší než ty, Tome Wingo.“

Zmizela v kuchyni a nechala mě s Lukem vyloupávat ve tmě ústřice. Bratrův smích hřměl z verandy.

„Napráskala ti, chlapče. Prostě ti napráskala tu tvou venkovskou prdel.“

„Měl jsem pár dobrých vět.“

„Ani jednu. Ani jedinou.“

„Anna Franková s tím nemá vůbec co dělat.“

„Od ní to znělo tak, že jo.“

V poledne na Velký pátek dědeček zvedl dřevěný kříž a položil si ho na pravé rameno. Byl oblečen do bílého kůrního roucha a na nohou měl sandály, které koupil v K Martu v Charlestonu. Luke udělal na kole kleštěmi poslední úpravy.

Pan Fruit řídil dopravu a čekal, až mu dědeček dá znamení, že cesta začíná. Od té doby, co pan Fruit řídil dopravu a vedl všechny přehlídky, měl vždycky na Velký pátek napilno. Z důvodů známých jen jemu pan Fruit považoval dědečkovu procházku za přehlídku, sice malou, při níž se neužilo tolik legrace, ale přece jen přehlídku.

Pan Fruit si dal do úst píšťalku a dědeček přikývl. Pan Fruit zapískal a pyšně si vykračoval Ulicí přílivů, měl parádní krok jako vojenský kapelník, kolena vyhazoval vysoko k bradě. Dědeček následoval deset yardů za ním. Slyšel jsem, jak se pár lidí směje, když uviděli kolo. Nahoře u Baiteryho lékárny jsem se díval na otce, filmujícího první část procházky.

Asi v půli cesty ulicí můj dědeček upadl poprvé. Byl to teatrální pád a on upadl tvrdě na ulici a kříž na něj. Ze své tříhodinové pouti měl ze všeho nejraději pády. Vždycky překvapily dav, a mimo to, dědeček uměl skvěle padat. Můj otec najížděl kamerou na dědečka, ležícího na zemi a bylo jasné, že ti dva si vypracovali systém určitých signálů, nebylo pochyb, že přichází hlavní událost poutě. Amos uměl také výborně markýrovat a když se pokoušel vstát, kolena pod ním podklesávala. Můj dědeček nevěděl nic o absurdním divadle, ale dokázal ho rok co rok pro sebe objevovat.

Po první hodině se kolo zlomilo a muselo se odstranit. Šerif Lucas se objevil na semaforech u mostu a vypsal výroční pokutu za narušování dopravy. Pan Fruit přestal pochodovat a řídil auta křižovatkou, zatímco někteří z davu na šerifa pískali. Pan Kupcinet, diakon dědečkova kostela, četl nahlas z bible o pouti Ježíše ulicemi Jeruzaléma, o jeho ukřižování na Golgotě se dvěma zloději po obou stranách, o tmě nad městem, o velkém pláči nad umíráním Eli, Eli, lema sabachthani („Bože můj, Bože můj, proč jsi mě opustil?“) a centurii opakující po staletí: „On byl opravdu Boží syn.“

A můj dědeček procházel kolem obchodů, kde se prodávaly boty a nemovitosti a prádlo, pot se z něho jen lil, ale jeho oči byly vyrovnané, vyzařovalo z nich vědomí, že slouží Bohu, jak nejlépe dovede. Savannah a já jsme prodávali limonádu před obchodem s oděvy Sarah Postonové a Luke měl na starosti zastavovat dědečka uprostřed jeho pouti a přikládat k jeho rtům papírový pohárek s octem. Pak si Luke zahrál na Šimona Cyrenenského a pomohl mu nést těžký kříž přes ulici. Kolem třetí hodiny už můj dědeček klopýtal doopravdy. Když upadl naposledy, nemohl se zvednout na nohy, dokud mu Luke nepomohl a nesňal kříž z jeho těla. Na rameni plátěného roucha se objevil pramínek krve. Dědeček vstal, usmál se, poděkoval Lukovi a slíbil mu, že ho ještě toho dne ostříhá. Pak pokračoval dolů ulicí, kymácel se a mával sebou ze strany na stranu.

Nevěděl jsem a nevím to doteď, co si mám myslet o dědečkově děsivé lásce k slovu Božímu. Jako kluk jsem tu pouť považoval za ponižující. Ale Savannah napsala o jeho pouti v básních neobyčejné krásy. Oslavovala v nich potulného holiče – obcházejícího zapadlé Oberammergau.

A když pouť Amose Winga skončila a my jsme ho v pádu zachytili a nesli jsme ho k limonádovému stánku, kde jsme mu otírali tvář ledem a donutili jsme ho vypít pohár limonády, měl jsem pocit, že svatost je ta nejděsivější nevyléčitelná choroba na zemi.

Třásl se a blouznil, když jsme ho vedli na chodník. Lidé se kolem nás tlačili, aby získali dědečkův podpis do biblí, a můj otec filmoval jeho kolaps.

Zvedli jsme s Lukem dědečka na nohy, ruce jsme mu položili na svá ramena a ztěžklého jsme ho nesli domů a Luke mu celou cestu říkal: „Ty jsi tak obdivuhodný, dědečku. Ty jsi tak obdivuhodný.“

15

Vrátný, který hlídal vchod do domu doktorky Lowensteinové, nedůvěřivě sledoval můj příchod. Díval se na mě, jako kdyby byl přesvědčen, že mám v úmyslu provést nějaký zločin, ale byla to jeho povinnost vidět svět v těchto dimenzích. Tento silný muž oblečený do okázalé staromódní livreje si s vážnou formálností zapsal moje jméno a zvedl telefon, aby zavolal nahoru do bytu. Hala, kde jsem stál, byla naplněna popraskaným koženým nábytkem, čímž připomínala chmurnou eleganci mužského klubu, jehož členstvo se už téměř rozhodlo, že mezi sebe vezme i ženy.

Vrátný kývl směrem k výtahu a vrátil se ke čtení New Yorker Postu. Ačkoliv jsem nesl dvě obrovské nákupní tašky, dokázal jsem stisknout správné tlačítko výtahu, jenž se se zachvěním napínajících se lan dal pomalu do pohybu, takže to vypadalo, jako bych stoupal vzhůru mořskou vodou.

Bernard na mě čekal přede dveřmi bytu.

„Dobrý večer, Bernarde,“ pozdravil jsem.

„Ahoj, trenére,“ odpověděl. „Co to máte v těch taškách?“

„Večeři a ještě nějaké jiné věci,“ řekl jsem a vstoupil jsem do předsíně.

Když jsem se rozhlédl, zahvízdal jsem údivem: „Ježíši Kriste, to je byt. Vypadá to tu jako v Metropolitní opeře.“

Hala byla zaplněna křesly potaženými sametem, vázami zdobenými technikou cloisonné, stolky, malým waterfordovským lustrem a dvěma ponurými portréty z osmnáctého století. V obývacím pokoji jsem uviděl veliký klavír a portrét Herberta Woodruffa, jak hraje na housle.

„Nenávidím to tu,“ řekl Bernard.

„Nedivím se, že ti doma nedovolí posilovat,“ řekl jsem.

„Máma včera změnila pravidla. Teď můžu posilovat, když otec není doma. Ale jenom ve svém pokoji. Musím schovávat činky pod postelí, aby je neviděl.“

„Jestli tvoje máma bude chtít,“ řekl jsem a podíval jsem se na portrét nad krbem, „můžu mu dát posilovací program a mohli byste cvičit spolu.“

Bernard byl hezký a dobře stavěný mladík s úzkými rty naznačujícími buď rafinovanost, nebo krutost.

„Otci?“ zeptal se.

„Oukej, hoďme sebou, Bernarde. Dám tohle jídlo do kuchyně a pak mi ukážeš svůj pokoj. Chci tě vyšňořit, než se tvoje matka vrátí domů.“

Bernardův pokoj na druhé straně bytu byl zařízen vkusně a nákladně, stejně jako všechny místnosti, kolem nichž jsme prošli. Nebyla v něm žádná křiklavá výzdoba, jakou mívají chlapecké pokoje, žádné plakáty sportovních nebo rockových hvězd, žádný nepořádek nebo výstřelky. Otevřel jsem s trhnutím tašku a řekl jsem Bernardovi: „Oukej, Tygře. Dáme se do toho. Sundej si to všechno.“

„Proč, trenére?“ zeptal se.

„Protože se rád dívám, když se chlap svlíká,“ odpověděl jsem.

„To nemůžu,“ řekl úplně v rozpacích.

„Mám tě snad učit, jak se máš svlíkat, Bernarde?“ řekl jsem. „To nemám ve smlouvě.“

„Jste teplej, trenére?“ zeptal se nervózně. „Chci říct, je to oukej. Nevadí mi to. Teda to, jestli jste. Věřím v lidi, kteří si dělají, co chtějí.“

Nekomentoval jsem to a vytáhl jsem z obalu krásnou sadu Wilsonových ramenních chráničů.

„Ty jsou pro mě?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Chtěl jsem jenom, aby sis je vyzkoušel, než je dám tvé matce.“

„Na co by jí byly, trenére?“ ptal se, když jsem mu je natáhl přes hlavu a začal je uvazovat.

„Bernarde, pojď místo přihrávek trénovat smysl pro humor. Dáme si dvě hodiny denně a já se pokusím ti objasnit, co je to vtip.“

„Promiňte, trenére, že jsem se vás ptal, jestli jste teplej. Chápete to, že jo? Trošku mě to rozhodilo, my dva, tady, sami a tak.“

„Dobře, Bernarde. A teď vylez z těch kalhot, chlapče. Musím se dát do vaření. Nejdřív tě ale naučím, jak se obléká fotbalový hráč.“

Susan Lowensteinová přišla pozdě. Seděl jsem v křesle v jejím obývacím pokoji a díval jsem se přes Central Park, jak se slunce začalo přesouvat od Hudsonu za mě. Skopové se peklo v troubě a já jsem cítil, jak jeho silné aróma naplňuje dům. V odrazu na okenním skle jsem viděl svůj vlastní bledý obraz a za ním barokní světlo lustrů snivě ozařujících ostatní pokoje. V padajícím přítmí se okno proměnilo v zrcadlo s báječným portrétem tmavnoucího velkoměsta. Obrovské budovy pode mnou dostaly safírový odstín a v záři ustupujícího slunce jako by vyrostly. Vypadalo to jako houština velkolepé architektury. Slunce zachytilo svými posledními vyčerpanými paprsky jednu budovu a tisícům vděčných oken propůjčilo barvu korálového útesu. Pak klouzalo dolů z okna do okna a v půli cesty se ztratilo. Celé město vzlétlo do zpívající noci jako pták ohnivák, setřáslo poslední dotek zapadajícího slunce a v přehnané extázi se přeměnilo v úžasný asymetricky zářící lustr. Jak jsem tam seděl v úplné tmě, vypadalo to, jako by bylo vytvořeno ze skleněných děkovných svíček, ze žhnoucího a planoucího řeřavého uhlí. Pod dojmem krásy těch nově utvořených geometrií a báječných proměnlivých tvarů se zdálo, že město samo západ slunce ještě zvýrazňuje a zdokonaluje.

„Moc mě mrzí, že jdu pozdě,“ řekla Susan Lowensteinová, když vešla do hlavních dveří. „Měla jsem problémy v nemocnici s jedním pacientem. Našel jste něco k pití?“

„Čekal jsem na vás.“

„To skopové voní božsky,“ řekla. Když se pak podívala na své město, zajásala. „A teď mi povězte, není tohle nejkrásnější pohled, jaký jste kdy v životě viděl? Řekněte mi, co máte proti New Yorku, když se díváte na to nejlepší, co ze sebe umí udělat.“

„Je to ohromné,“ souhlasil jsem. „A nevidím to tak často.“

„Dívám se na to denně a stále je to pro mě naprosto nepřekonatelné.“

„Tohle je prima místo, odkud se dá pozorovat západ slunce z druhé strany,“ řekl jsem obdivné. „Vy a váš manžel máte vybraný vkus, doktorko Lowensteinová, a hrozně moc peněz.“

„Mami,“ ozval se hlas za námi.

Oba jsme se otočili a uviděli jsme Bernarda v plné fotbalové výstroji, jak lehce kráčí v podkolenkách do obývacího pokoje. V ruce nesl své nové boty s lesklými kovovými špunty. Ve zvláštním světle vypadal obrovsky, pokřiveně, přetvořen na něco, čím nikdy neměl být.

„Trenér Wingo mi tohle dneska dal. Celou výstroj.“

„Můj bože.“ Byla to jediná slova, která ze sebe mohla ohromená Susan Lowensteinová vypravit.

„Hej, tobě se to nelíbí, mami? No tak, mami. Řekni, že vypadám dobře. Všechno mi to sedí, až na helmu, ale trenér Wingo řekl, že to umí spravit.“

„Doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem, „rád bych vám představil vašeho syna, Zabijáka Bernarda. Říkají mu Mississippský Hazardér, protože vždycky jde kopat dlouhou bombu na čtyřku a jedničku, z hloubky vlastního území.“

„Tvůj otec se se mnou rozvede, jestli tě někdy takhle uvidí,“ řekla. „Přísahej, že se mu v tomhle postroji nikdy neukážeš, Bernarde.“

„Ale jak se ti to líbí, mami? Jak vypadám?“

„Myslím, že vypadáš jako nestvůra,“ řekla se smíchem.

„Oukej, Bernarde,“ řekl jsem. „Jdi se převléknout k večeři. Pětačtyřicet minut si budeme jíst jako králové. Posiloval jsi dneska?“

„Ne, pane,“ řekl Bernard, stále zaplaven zlostí na svou matku a znovu začal těžce dýchat.

„Pokus se zvednout pětasedmdesát liber. Myslím, že na to máš.“

„Ano, pane.“

„A až přijdeš k večeři, jmenuju se Tom. Nemám rád, když mi někdo říká u jídla pane.“

„Vypadáš úplně jinak, Bernarde,“ řekla jeho matka. „Nechtěla jsem se tě dotknout. Jen mi chvilku potrvá, než si zvyknu, že vypadáš tak divoce.“

„Tak ty myslíš, že vypadám divoce, jo?“ zeptal se Bernard šťastně.

„Vypadáš bezesporu bestiálně, synu.“

„Díky, mami,“ řekl Bernard a rozběhl se po orientálním koberci zpátky do svého pokoje.

„Lichotky mají někdy ty nejdivnější podoby. Udělám nám oběma něco k pití,“ řekla.

Večeře probíhala zpočátku bezvadně, ale pak se něco zadrhlo. Bernard mluvil většinou o fotbalu, o svých oblíbených týmech a hráčích. Jeho matka se na něho neustále dívala, jako kdyby u svého stolu objevovala nové dítě. Zeptala se na pár věcí týkajících se hry, ale odhalila tím tak svou dokonalou ignoranci, že mne to umlčelo.

Všiml jsem si, že matka a syn jsou nervózní, když jsou si nablízku, a zdálo se mi, že jsou rádi, když mají u večeře společníka, který zmírňuje napětí mezi nimi. To ve mně povzbudilo komediální talent a rázem se ze mě stal pán všech hostin, večerní šašek s kartami v rukách a s připraveným vtipem pro každou chvilku ticha. Nenáviděl jsem sám sebe v této roli, a přesto jsem nebyl schopen odmítnout tohle představení. Nic mě nepopuzovalo a neznervózňovalo víc než tichá nenávist navzájem se milujících lidí. Tak jsem celý večer se zručností chirurga krájel skopové, servíroval víno jako sklepník v nějaké burlesce, divoce nabíral salát a trousil vtipy. Než jsem přinesl crème brûlée a espresso, byl jsem vyčerpaný a utahaný vlastním interpretačním uměním. A když jsme jedli dezert, zavládlo mezi matkou a synem opět mlčení a já jsem slyšel jen mrtvé cinkání stříbrných příborů o malé skleněné misky.

„Proč jste se naučil vařit, trenére?“ zeptal se nakonec Bernard.

„Když šla moje žena na medicínu, musel jsem se to naučit. Tak jsem si koupil kuchařku a tři měsíce jsem prováděl s báječnými kusy masa neuvěřitelné věci. Udělal jsem chleba, který by ani ptáci nesezobali. Ale pochopil jsem, že když umím číst, musím umět i vařit. Mě samotného překvapilo, že se mi to líbí.“

„Vařila vaše žena někdy?“ zeptal se.

„Byla to skvělá kuchařka, ale neměla čas na domácnost. A nezměnilo se to, ani když se z ní stala doktorka a měli jsme děti.“

„Takže vaše děti ani pořádně svou matku neviděly, když byly malé?“ řekl a podíval se na svou matku.

„Jednu dobu na nás Sallie neměla moc času, Bernarde,“ řekl jsem rychle. „Ale nikdy by ji nebavilo jenom stát se zástěrou u plotny. Je moc chytrá a ambiciózní a miluje svou práci. A to z ní dělá lepší matku.“

„Kolik jídel teď umíte uvařit?“

„Všechna, Bernarde,“ řekl jsem. „Ztratil jsem práci víc než před rokem.“

„Chcete říct, že nejste ani opravdový trenér?“ zeptal se Bernard a já jsem odhalil v jeho hlase náznak zrazenosti. „Má matka mi ani nenajala opravdového trenéra?“

Doktorka Lowensteinová se stěží ovládla a procedila mezi zuby: „To by snad stačilo, mladý muži.“

„Proč netrénujete?“ vyzvídal Bernard.

„Dostal jsem padáka,“ odpověděl jsem a usrkl jsem kávu.

„Proč?“ zeptal se znovu.

„To je dlouhý příběh, Bernarde. A obvykle ho nevyprávím dětem.“

„Vymlouvá se,“ řekl své matce. „Trénuje mě pod falešnou záminkou.“

„Okamžitě se Tomovi omluv, Bernarde,“ řekla jeho matka.

„Proč bych se mu měl omlouvat? Předstíral, že je trenér a já teď zjistil, že není. On by se měl omluvit mně.“

„Pak se tedy omlouvám, Bernarde,“ řekl jsem a šťouchl jsem do svého dezertu lžičkou. „Neuvědomil jsem si, že ty vyžaduješ trenéra, který je zaměstnaný.“

„Dospělí mě prostě ničí. Opravdu. Doufám, že nikdy nebudu dospělý.“

„Asi nebudeš, Bernarde,“ řekl jsem. „Mohl bys umřít jako teenager.“

„Alespoň netajím, co jsem,“ odpověděl.

„Abychom nezapomněli, Bernarde, ty jsi řekl rodičům, že jsi byl ve školním fotbalovém družstvu. Ale tys tam nebyl. Je to jenom malá lež, ale pomůže nám ujasnit si určité pojmy,“ řekl jsem.

„Proč to děláš, Bernarde?“ zeptala se doktorka a měla slzy na krajíčku. „Proč musíš být agresivní vůči každému, kdo se snaží diagnostikovat tvoje chování a pomoct ti, abys lépe komunikoval?“

„Jsem tvůj syn. A ne jeden z tvých pacientů. Nemusíš na mě zkoušet tu svou doktorskou hatmatilku. Proč se se mnou nebavíš normálně?“

„Nevím, jak mám s tebou mluvit, Bernarde.“

„Já ano, Bernarde,“ řekl jsem a chlapec se na mně zuřivě otočil, těžce dýchal a nad horním rtem se mu perlil pot.

„Vy to víte?“ zeptal se.

„Vím, jak mám s tebou mluvit,“ řekl jsem. „Tvá matka ne, ale já ano. Protože ti rozumím, Bernarde. Nenávidíš se, protože jsi zkazil tenhle večer, ale nemohl sis pomoct. Byl to jediný způsob, jak jsi mohl ublížit své matce, a musel jsi to udělat. To je fajn. To je mezi vámi dvěma. Ale já jsem pořád tvůj trenér, Bernarde. A zítra ráno se se mnou setkáš na stejném hřišti a tentokrát na sobě budeš mít plnou polní.“

„Proč byste mě právě vy měl trénovat? Právě jste se přiznal, že jste podvodník.“

„Přesvědčíš se sám, jestli jsem podvodník nebo ne, Bernarde,“ čelil jsem smutnému nevyspělému muži. „A já se zítra přesvědčím, jestli ty jsi podvodník.“

„Co tím chcete říct?“

„Zítra uvidíme, jestli máš strach praštit nebo ne. To je skutečná zkouška. Přesvědčím se, jestli umíš někoho sejmout nebo si to s někým rozdat. Zítra budeš poprvé v životě hrát v družstvu, Bernarde.“

„Ach jo, a koho praštím? Nějaký strom nebo keř nebo notorika, který půjde parkem?“

„Mě,“ řekl jsem. „Budeš se mě snažit srazit, Bernarde. A potom se já budu snažit srazit tebe.“

„Ale vy jste mnohem větší než já.“

„Nemusíš se mě vůbec bát, Bernarde,“ řekl jsem chladně. „Vždyť víš, že nejsem nic jiného než podvodník.“

„Ach, to je skutečně fér.“

„Máš strach, když říkám, že tě srazím?“

„Ne,“ řekl vzdorně. „Vůbec ne.“

„Víš, proč nemáš strach, Bernarde?“

„Ne.“

„Povím ti to. Protože jsi nikdy nehrál fotbal, Bernarde. Kdybys ho hrál, pak bys věděl, že bys strach mít měl. Ale já taky vím, že chceš hrát fotbal, Bernarde. Z nějakého podivného důvodu to chceš víc než cokoli jiného na světě, že jo?“

„Asi ano,“ řekl.

„Když se naučíš mě sejmout, Bernarde,“ řekl jsem, „a naučíš se přijmout to, když já sejmu tebe, dostaneš se příští rok do mužstva. To ti slibuju.“

„Tome, myslím, že jste příliš veliký na to, abyste Bernarda srážel.“

„Ach, mami, prosím tě,“ prosil svou matku. „Nevíš o fotbale vůbec nic.“

„Teď mi pomoz uklidit stůl, Bernarde,“ řekl jsem, vstal jsem a začal jsem skládat misky od dezertu. „Pak jdi do postele a na zítra si odpočiň.“

„Já nemusím mýt nádobí,“ řekl. „Máme na to služebnou.“

„Synku,“ řekl jsem Bernardovi, „prosím tě, neodmlouvej mi zase. A prosím tě, už nikdy nám nepředváděj takový výstup jako dneska večer. Teď popadni pár talířů a pohni kostrou do kuchyně.“

„Tome, tohle je Bernardův dům a zítra přijde služebná.“

„Mlčte, doktorko Lowensteinová. Prosím, mlčte,“ řekl jsem podrážděně a vyrazil jsem do kuchyně.

Když jsem dal Bernardovi dobrou noc, vrátil jsem se do obýváku a cítil jsem tu nesmírnou opuštěnost harmonického, pečlivě uklizeného pokoje. Všechno v něm bylo drahé a naprosto neosobní. I Herbertův portrét vypadal jako nějaký zidealizovaný obraz neskutečného muže. Hrál na něm na housle a i když člověk nemohl z téhle podobizny posoudit hloubku jeho charakteru, cítil žár jeho umění. Viděl jsem, že skleněné dveře na terasu jsou odsunuté a za nimi jsem také našel doktorku Lowensteinovou. Nalila nám oběma sklenku koňaku. Posadil jsem se a vdechl jsem vůni hennessey, rozkvetla v mém mozku jako růže. Když jsem se poprvé napil, ucítil jsem, jak mi sklouzává do krku, napůl hedvábí, napůl oheň.

„No,“ řekla doktorka Lowensteinová, „bavil jste se dobře na show Susan a Bernarda?“

„Máte spolu tyhle výstupy často?“

„Ne,“ řekla. „Obvykle se snažíme si jeden druhého nevšímat. Ale určitá hranice tu vždycky je. I naše slušnost je vražedná. Kdykoliv spolu sami večeříme, mám žaludek úplně scvrklý. Je to pro mě těžké, Tome, když mě nenávidí jediné dítě, které kdy budu mít.“

„Jaké je to, když je tady Herbert?“ zeptal jsem se.

„Bernard má ze svého otce strach a zřídkakdy ztropí takovou scénu jako dnes večer,“ řekla zamyšleně. „Samozřejmě, Herbert nám nedovolí mluvit u večeře.“

„Prosím?“ řekl jsem a podíval se na ni.

Usmála se a dlouze se napila koňaku. „Rodinné tajemství. Rodinný obřad. Herbert rád u stolu plně relaxuje. Poslouchá klasickou hudbu a chce se tak zbavit stresu z denní práce. Bojovávala jsem s ním kvůli tomu, ale postupně jsme si na to zvykli. Od té doby, co se Bernard dostal do tohohle nového agresivního období, mě to dokonce uvolňuje.“

„Prominete mi, doufám, že jsem vám před vaším synem řekl, abyste mlčela,“ řekl jsem tmavé siluetě. „V kuchyni jsem byl posedlý představou, že až umyju nádobí a utřu stříbrné příbory, tak mi řeknete, abych vypadl z vašeho domu a nikdy se nevracel.“

„Proč jste mi řekl, abych mlčela?“

„Právě jsem znovu získal nad Bernardem trochu převahu a nechtěl jsem, abyste zlomila tohle zpola vyhrané kouzlo, protože nesnesete, aby někdo ubližoval vašemu synovi.“

„Je moc zranitelný. Viděla jsem výraz v jeho tváři, když jste na něj mluvil tak drsně. Je velice snadno zranitelný.“

„My také, doktorko. Ale bylo to otevřených deset minut pro nás pro oba. Ani za mák se mi to ovšem nelíbilo.“

„Jeho otec ho rozmazlil. Myslím, že Bernarda nejvíc trápilo, když viděl, že my dva jsme přátelé. To by Herberta trápilo také. Herbert vždycky pohrdal každým mým přítelem, kterého jsem poznala bez něho. Jednával s mými přáteli opovržlivě a vlastně tak špatně, že jsem je přestala zvát na večeře a vůbec jsem se s nimi přestala společensky stýkat. Herbert má samozřejmě kolem sebe úchvatnou, třpytivou sadu přátel, kteří se stali také mými přáteli. Ale pro mne to byla jasná lekce. Herbert musí být ten, kdo je objeví a přivede do našeho rodinného kruhu. Zní to divně, že ano, Tome?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Takhle to v manželství obvykle chodí.“

„Děláte to samé Sallie?“

Založil jsem si ruce za hlavou a podíval jsem se přímo na hvězdy zářící nad Manhattanem jako rozházené lesklé knoflíky.

„Asi ano,“ řekl jsem. „Ošklivili se mi někteří doktoři a jejich paničky, které za ta léta přitáhla domů na večeři. Jestli ještě jednou v životě uslyším doktora mluvit o daňovém přiznání nebo o socializovaném zdravotnictví v Anglii, obřadně se před jeho očima zabiju. Ale pak jsem já domů přivedl nějaké přátele z trenérské branže a ti trávili každý večer tím, že na papírové ubrousky kreslili útočné formace a vedli řeči o tom, jak na střední škole skórovali „tu velkou“ a já jsem viděl, jak se v Salliiných očích odráží naprostá nuda. A tak jsme nakonec dali dohromady pár přátel, kteří přežili naši vzájemnou antipatii. Je mezi nimi jeden středoškolský trenér, kterého má Sallie strašně ráda, dva doktoři, o kterých si myslím, že jsou to ohromní hoši. Samozřejmě, jeden z těch ohromných hochů je teď Salliin milenec, tak možná změním systém, až se dostanu domů. Začíná se mi líbit ten Herbertův.“

„Je milenec vaší ženy vaším přítelem?“

„Byl. Měl jsem toho hajzla rád a i když jsem se tvářil, jako by mě rozčilovalo, že si Sallie vybrala takového pitomče, aby si užila, naprosto jsem chápal proč. Je moc příjemný. Je úspěšný, chytrý a legrační. Sbírá britské motorky a kouří pěnovku, což jsou jeho dvě slabá místa, kterým jsem se vysmíval, když mi o něm Sallie řekla, ale nemohl jsem na ni být zas tak moc hrubý.“

„Proč ne?“

„Protože chápu, proč mu dala přednost přede mnou. Jack Cleveland je přesně takový muž, jakým jsem mohl být, kdybych si udržel směr. Měl jsem sílu se jím stát.“

„Kdy jste to vzdal?“

„Myslím, že to začalo tím, že jsem si vybral úplně špatné rodiče. Já vím, myslíte si, že děti si nemůžou vybírat. Nejsem si tím jistý, myslím si, že jsem si intuitivně vybral ke svému zrození přesně tuhle rodinu. Pak celý život děláte chybné a špatné kroky. Lepí se na vás jedna katastrofa za druhou. Dostanete se do nebezpečných situací a ohrozíte sama sebe jenom proto, že jste si špatně vybrala. Potom zjistíte, že osud se vás také snaží pilně postavit na nohy, přivádí vás do situací, do kterých nikdo nikoho neměl nutit. Když si tohle všechno uvědomíte, je vám třicet pět a to nejhorší máte za sebou. Ne, to není pravda. To nejhorší je teprve před vámi, protože už znáte hrůzu minulosti. Teď víte, že po zbytek života budete muset žít se svým osudem a se svou minulostí. Víte, že vaším osudem je Velký žal.“

„Myslíte, že Savannah cítí to samé?“

„Zvládla královský záchvat,“ řekl jsem. „Podívejte, kde je teď, doktorko. Je v blázinci s jizvami po celém těle a štěká na psy, které vidí jen ona. Já jsem její čisťounký bratříček a pokouším se vám tady vyprávět příběhy, které objasní její minulost a pomohou vám dát pana Vajíčko znovu dohromady. A přesto, doktorko, když přemýšlím o minulosti, přijdu na taková prázdná místa, na černé díry paměti. Nevím, jak do nich proniknout. Můžu vám vyložit většinu příběhů patřících k těm bolestným střípkům nahraným na kazetách. Obvykle umíte vysvětlit, odkud pocházejí. Ale co věci, které zapomněla, co její bílá místa? Mám pocit, že je tu toho mnohem víc.“

„Měl byste strach vyprávět mi ty věci, Tome?“ zeptala se a já jsem jí neviděl do tváře. Viděl jsem jenom vrcholky budov, které se za ní tyčily ve vznosných pilířích světla.

„Povím vám cokoliv, doktorko. Jen se vám snažím říct, že nevím, jestli vám dokážu říct všechno.“

„Byl jste mi dosud neobyčejně nápomocný, Tome. Přísahám. Už jste mi objasnil některé věci, které mě na Savannah mátly.“

„V čem je její problém?“ zeptal jsem se a naklonil jsem se k ní.

„Jak často jste ji za poslední tři roky viděl, Tome?“

„Zřídka,“ řekl jsem a pak jsem připustil: „Vůbec ne.“

„Proč?“

„Řekla, že ji to příliš deprimuje, když je v blízkosti rodiny. I u mě.“

„Přesto jsem tak ráda, že jste v létě přijel, Tome,“ řekla.

Vstala se světly města za zády a přišla ke mně, aby mi vzala skleničku.

„Dovolíte, abych vám nalila?“

Díval jsem se za ní, jak mizí v bytě, a zachytil jsem ten prchavý moment, kdy se podívala na manželův portrét a pak stejně rychle odvrátila oči. Poté jsem poprvé pochopil smutek téhle opatrné ženy, která v mém životě během toho melancholického léta hrála takovou rozhodující úlohu. Uvažoval jsem o její roli posluchače, advokáta, léčitele – jak vstává každé ráno a obléká se ve svém pokoji s vědomím, že půjde a bude čelit bolesti a utrpení lidí, kteří za ní přišli náhodou nebo na doporučení. A přesto jsem si nebyl jist, jestli zkušenosti, jež získala při léčení svých pacientů, může uplatnit ve svém vlastním životě. Může jí pochopení Freudových principů zajistit vlastní štěstí? Věděl jsem, že ne. Ale kdykoli jsem ji studoval a ona si toho nebyla vědoma, tak mě její bezvýrazná tvář zastřená maskou profesionality dojala a já se ptal proč. Ta milá tvář ve tvaru měsíce jako by odrážela každý groteskní příběh, jaký kdy slyšela, všechny ty výpovědi o hrozné minulosti. Zdálo se mi, že se doma její osamělost prohlubuje. Byla mnohem uvolněnější ve své ordinaci, chráněná pevností svého rodokmenu, a tam, mezi těmi cizími lidmi, neměla žádnou zodpovědnost za ty hrozné příběhy, které přivedly její pacienty až na samou mez bytí. Ale v tomto bytě ji její vlastní neúspěchy a smutky provázely jako přízraky. Ona a její syn k sobě přistupovali jako vyslanci dvou znepřátelených národů. Síla osobnosti jejího muže a důsledky jeho slávy byly patrné všude kolem. Z toho, co řekla Susan nebo její syn, jsem si o Herbertu Woodruffovi neuměl udělat jasnou představu. Oba zdůrazňovali, že je to génius, oba měli strach z jeho nesouhlasu a následných represálií, ale nedokázali říct, jakou podobu by tento nesouhlas měl. Poslouchal klasickou hudbu u jídla místo toho, aby si povídal s rodinou, ale poté, co jsem slyšel Bernarda a jeho matku při tom bojovném střetnutí, jsem tomu začal rozumět. Proč mi ale doktorka Lowensteinová vyprávěla o svém podezření, že její manžel má poměr s tou oslňující, utrápenou ženou, kterou jsem potkal v její ordinaci?

Sex, ten starý usmiřovatel a ničitel zároveň, roznesl svá proslavená prostopášná semena i do rodin s kulturním zázemím a výsadním postavením – a dovedl jsem si představit, jaké monstrózní hybridy nebo jedovaté orchideje by mohly v těchto ztichlých salónech z podobných semen vykvést. Když jsem se oženil, myslel jsem si, že nikdy nebudu uvažovat o sexu jinak než ve spojení se svou ženou. Ale manželství mě jen zasvětilo do děsivého světa fantazie, děsivého díky tajným zradám a nekontrolovatelné touze po všech hezkých ženách. Nechal jsem se tímto světem fantazie unášet, hořel jsem láskou k cizím ženám a nemohl jsem si pomoct. V duchu jsem spal s tisíci ženami. V manželčině náručí jsem se miloval s ženami lepých tvarů, které nikdy nevyslovily mé jméno. Žil jsem, miloval a trpěl ve světě, který postrádal jakoukoli realitu, ale existoval v nějakém divokém království mé zrakové paměti. Kozel, satyr a zvíře mi řvali a skučeli v uších. Hnusila se mi tato část mého já, třásl jsem se, když jsem slyšel oplzlé řehtání jiných mužů, přiznávajících se ke stejné vášni. Silou vůle jsem se vyrovnával se svou prostopášností a nenáviděl jsem tu část své duše, kde tato špatnost sídlila. Toužil jsem po stálosti, nevinnosti, po rozhřešení. Do svého sexuálního života jsem vnesl jednu nebezpečnou věc. Všechny ženy, které mě milovaly, tiskly na svá prsa, cítily, jak se v nich pohybuju, slyšely, jak šeptám jejich jméno nebo jak na ně ve tmě křičím, všechny jsem zradil tím, že jsem je pomalu a postupně přeměnil z milenek na přítelkyně. Udělal jsem z nich své sestry a dokázal jsem, aby se tak dívaly i na mě. Jednou, když jsem byl hluboce ponořen v ženském lůně, jsem ke své hrůze uslyšel matčin hlas, a ačkoliv má milenka vykřikovala „ano, ano, ano“, nebyl to tak silný křik jako matčino chladné „ne“. Každou noc jsem si v duchu bral svou matku k sobě do postele a nemohl jsem tomu zabránit.

Tyhle myšlenky mě přepadly naprosto nečekaně. Sex, pomyslel jsem si, když jsem sledoval Susan Lowensteinovou, jak jde k terase se dvěma panáky brandy, je hlavní sporný bod mého rozporného, neúspěšného mužství.

Podala mi skleničku, vyklouzla z bot a posadila se do proutěného křesla.

Chvíli seděla tiše, než promluvila. „Tome, pamatujete se, když jsme mluvili o tom, jak jste uzavřený?“

Nadzvedl jsem se v křesle a podíval jsem se na hodinky: „Prosím, doktorko Lowensteinová, pamatujte na moje letité pohrdání psychoterapeuty. Teď nejste v práci.“

„Promiňte. Ale jen mě napadlo, když jsem nalévala skleničky, že jak mi o vaší rodině vyprávíte příběh za příběhem, Savannah se pomalu stává zřetelnější a zřetelnější. A Luke. A váš otec taky. Ale já stále vůbec nic nevím o vaší matce nebo jí nerozumím. A vám, Tome. A vy sám jste pro mě také záhada sama. V těch historkách neříkáte o sobě téměř nic.“

„To asi proto, že si nikdy nejsem jistý, kdo jsem. Nikdy jsem nebyl jen jedním člověkem. Vždycky jsem se snažil být někým jiným, žít život někoho jiného. Můžu se úplně jednoduše převtělit do jiného člověka. Vím, jaké to je být Bernardem, doktorko. Proto na mě tak působí, když vidím, jak trpí. Myslím, že je jednoduché vcítit se do situace mé sestry. Prožívám to, když na ni útočí psi. Chci z ní sejmout její nemoc a uložit ji ve své duši. Ale neumím být sám sebou, protože tenhle divný gentleman je mi cizí. Tahle hnusná odhalení, co tu provádím, by měla uspokojit i toho nejsvědomitějšího terapeuta.“

„Můžete se vcítit do mě, Tome?“ zeptala se. „Víte, jaké to je být mnou?“

„Ne,“ řekl jsem neklidně a usrkl jsem si koňaku. „Nemám představu, co to je být jako vy.“

„Lžete, Tome,“ řekla přesvědčeně. „Myslím, že mi rozumíte moc dobře.“

„Chodím k vám do ordinace a hodinu si pouštím hubu na špacír. Dali jsme si pár skleniček. Byli jsme spolu třikrát na večeři. Ale neměl jsem dost času, abych si o vás udělal nějaký jasný obrázek. Myslel jsem, že vy se sama dobře znáte. Jste krásná, jste doktorka, jste vdaná za slavného hudebníka, jste bohatá, žijete si jako královna. Bernard, samozřejmě, vám ten obrázek trochu zkalil, ale jinak jste na cestě k vrcholu do onoho nejprominentnějšího procenta všech rozhádaných pozemšťanů.“

„Stále lžete,“ řekla ve tmě.

„Jste velice smutná žena, doktorko,“ řekl jsem. „Nechápu proč a hluboce mě to mrzí. Kdybych vám mohl pomoct, udělal bych to. Ale já nejsem kněz ani doktor, jsem trenér.“

„Teď nelžete. A já vám za to děkuji. Myslím, že jste první skutečný přítel, jakého jsem po dlouhé době poznala.“

„Cením si toho, co děláte pro Savannah. Opravdu,“ řekl jsem a měl jsem ze sebe děsně špatný pocit.

„Jste osamělý?“

„Doktorko, Lowensteinová, mluvíte s pánem osamělosti, jak na to upozornila Savannah v jedné ze svých básní. Tohle město ve mně vyvolává osamělost stejným způsobem, jakým kysličník uhličitý způsobuje v sodovce bublinky.“

„Poslední dobou mě osamělost ubíjí,“ řekla a já ucítil její pohled.

„Nevím, co na to říct.“

„Velice mě přitahujete, Tome. Ne, ještě neodcházejte. Prosím, vyslechněte mě.“

„Neříkejte to, doktorko,“ řekl jsem a zvedl jsem se k odchodu. „Nemůžu na to teď ani pomyslet. Tak dlouho jsem se považoval za neschopného jakékoliv lásky, že jen pomyšlení na ni mě děsí. Buďme přátelé. Dobří přátelé. Byl bych pro váš romantický život hrozná přítěž. Jsem chodící Hindenburg. Čistá katastrofa a nezáleží na tom, jak se na to díváte. Pokouším se přijít na to, jak zachránit manželství, které nemá už moc nadějí. Nemůžu ani pomyslet na lásku k někomu tak krásnému a odlišnému, jako jste vy. Je to moc nebezpečné. Musím už jít, ale děkuju vám, že jste mi to řekla. Od té doby, co jsem přišel do New Yorku, jsem potřeboval někoho, aby mi to řekl. Je to dobré cítit se znovu atraktivní a žádaný.“

„Nejsem v tom moc dobrá, že ne, Tome?“ řekla a usmívala se.

„Ne,“ řekl jsem. „Jste v tom fantastická, doktorko Lowensteinová, jste fantastická ve všem.“

Zůstala na terase a znovu se zahleděla na světla velkoměsta.

16

Bylo téměř léto, když do Colletonu přijeli na lodi cizinci a začali neúnavně, neúprosně pronásledovat bílou sviňuchu. Matka právě pekla chleba a znamenitá vůně bochníků a růží zaplnila a přeměnila náš dům v chrám plný dýmu vybraného kadidla. Matka vyndala z trouby čerstvý chléb a namazala ho máslem a medem. Ještě se z něho kouřilo, když jsme ho jedli dole u doku a máslový med nám tekl mezi prsty. Přilákali jsme tak každého sršně a bylo to znervózňující, nechat je přetahovat se o drobky a procházet se po našich rukách, které se tak proměnily v zahrady a sady a úly. Matka přinesla dolů k doku víčko od sklenice na majonézu plné cukrové vody, aby přilákala sršně a my jsme se mohli v klidu najíst.

Už jsme skoro dojedli chléb, když jsme uviděli loď Amberjack s floridským registračním číslem, jak proplouvá colletonskými kanály. Nesledovali ji žádní racci, a tak jsme si byli jisti, že to není rybářská loď. Chyběly jí čisté, rozmařilé linie jachet, a přesto jsme viděli posádku šesti mužů, jejichž sluncem ožehnutá kůže barvy spáleného jantaru z nich dělala staré mořské vlky. Ten samý den jsme se dozvěděli, že to byla první loď, která ve vodách Jižní Karolíny lovila tohohle vzácného savce proto, aby ho udržela naživu.

Posádka Amberjacku nedělala žádné tajnosti a cíl plavby v těchto vodách byl znám všem v celém colletonském kraji. Kapitán řekl reportérovi z Gazette, že miamské mořské akvárium dostalo od colletonského občana, který si nepřál být jmenován, zprávu, že se kolem Colletonu často potuluje bílá sviňucha. Kapitán Blair a jeho mužstvo chtěli tuhle sviňuchu chytit a dopravit ji do Miami, kde by se stala turistickou atrakcí a předmětem vědeckého zkoumání. Posádka Amberjacku, složená převážně z mořských biologů, připlula do Colletonu v zájmu vědy a na základě informace, že nejvzácnějšího savce sedmi moří tu lidé z nížiny mohou spatřit každý den.

Možná věděli o sviňuchách a jejich zvycích všechno, ale špatně odhadli lidi žijící v nejnižší části Jižní Karolíny. Občané Colletonu se jim chystali dát zdarma lekci. Společný záchvěv hněvu otřásl Colletonem, město bylo ostražité a neklidné. Bylo pro nás nenormální a nepochopitelné, že nám chce někdo ukrást Karolínskou Sněhurku. Tento záměr vyvolal na našem břehu vzácnou solidaritu. Biologové měli pocítit plnou tíhu našeho odporu.

Pro ně znamenala bílá sviňucha vědeckou kuriozitu, pro nás ale byla zosobněním nevýslovné krásy, důkazem zázraku a velkomyslnosti Boha mezi námi a extází umění.

Bílá sviňucha bylo něco, za co stojí bojovat.

Posádka Amberjacku napodobila zvyky lovců garnátů a vyplula příští ráno hodně brzy, ale za celý den bílou sviňuchu nenašli ani nerozhodili sítě. Muži se netvářili moc radostně, když se vrátili do garnátového doku s nepořízenou a dychtivě se vyptávali, jestli někdo Sněhurku neviděl. Setkali se s mlčením.

Za tři dny jsme je s Lukem potkali a poslouchali jsme, jak si stěžují, že na řece bezvýsledně tráví dlouhé dny, jen aby uviděli bílou sviňuchu. Už věděli o výmluvném odporu města a zdálo se nám, že s námi chtějí mluvit proto, aby z nás vymámili jakoukoliv informaci o tomto savci.

Kapitán Blair přivedl Luka a mě na palubu Amberjacku a dovedl nás k nádrži na hlavní palubě, v níž přepravovali živé sviňuchy do akvária v Miami. Ukázal nám půlmílové sítě na lov těchto ryb. Do těchhle sítí se lehce vešla mužská ruka. Kapitán byl srdečný muž ve středních letech a slunce vypálilo v jeho obličeji hluboké vrásky jako pěšiny. Tichým, stěží slyšitelným hlasem nám vyprávěl, jak v zajetí cvičí sviňuchy, aby žraly mrtvé ryby. Dva týdny i víc se sviňucha postila, než ráčila sežrat kořist, kterou by na svobodě ignorovala. V zajetí pro ni bylo největším nebezpečím to, že se mohla zamotat do sítí a utopit se. Lov těchhle živočichů z čeledi delfínovitých vyžadoval hbité a zručné mužstvo, aby sviňuchy neutonuly. Pak nám ukázal matraci z pěnové gumy, na kterou sviňuchu položí, jakmile ji dostanou na palubu.

„Proč je prostě nehodíte do bazénu, kapitáne?“ zeptal jsem se.

„Obvykle to tak děláme, ale někdy se dostanou do bazénu žraloci nebo by se sviňucha mohla v tak malém prostoru také zranit. Často je lepší je jen položit na tyhle matrace a polévat je mořskou vodou, aby jim nevyschla kůže. Hejbeme s nima sem tam, abychom udržovali jejich krevní oběh, a to je asi tak všechno.“

„Jak dlouho dokážou žít na souši?“ zeptal se Luke.

„Nevím to přesně, synku,“ odpověděl kapitán. „Nejdýl jsem jednu držel venku z vody pět dní a zvládla cestu do Miami dobře. Jsou to vytrvalí tvorové. Kdypak jste, kluci, naposledy zahlédli v těchhle vodách Mobyho?“

„Mobyho?“ řekl Luke. „Jmenuje se Sněhurka. Karolínská Sněhurka.“

„Tak jí říkají dole v Miami, hoši. Sviňucha Moby Dick. Přišel s tím nějaký chlap z reklamního oddělení.“

„To je to nejblbější jméno, jaký jsem kdy slyšel,“ řekl Luke.

„Přitáhne to turisty, synku,“ odpověděl kapitán Blair.

„Když mluvíme o turistech – jak jeli včera ráno na pevnost Sumter, zahlédli ji v charlestonském přístavu,“ řekl Luke.

„Jsi si jistý, synku?“ zeptal se kapitán a jeden jeho námořník vyskočil na nohy, aby slyšel zbytek rozhovoru.

„Neviděl jsem ji,“ řekl Luke, „ale slyšel jsem to v rádiu.“

Příští den vyrazil Amberjack do charlestonského přístavu, proplul řekami Ashley a Cooper a hledal stopy po bílé sviňuše. Tři dny prozkoumávali vody kolem potoků Wappoo a Elliot Cut, než si uvědomili, že můj bratr Luke je lhář. Také ale mého bratra naučili, jak ji udržet naživu, kdyby to bylo potřeba.

Řinčení zbraněmi mezi posádkou Amberjacku a městem doopravdy nezačalo až do onoho červnového večera, kdy se muži z lodi pokusili chytit bílou sviňuchu před očima celého města. Zahlédli Sněhurku v colletonském průlivu, ale byla v příliš velké hloubce, než aby mohli rozhodit sítě. Celý den ji sledovali, zůstávali za ní v diskrétní vzdálenosti, přikrádali se k ní s nekonečnou trpělivostí, dokud se nevydala do mělčích řek a potoků.

Když ji pronásledovali, lovci garnátů si posílali krátkovlnnými vysílačkami zprávy o poloze Amberjacku. Kdykoli loď změnila kurs, oči garnátové flotily to zaznamenaly, povšimly si změněné pozice a vzdušné vlny naplnily hlasy lovců garnátů, posílajících tento vzkaz z jedné lodi na druhou a nakonec až do města. Ženy rybářů poslouchaly vysílačky svých mužů a pak šly k telefonům, aby se nové zprávy rychle rozšířily. Amberjack se nemohl v místních vodách ani hnout, aniž jeho přesný pohyb nebyl hlášen pluku tajných posluchačů.

„Amberjack zahýbá do potoka Yemassee,“ slyšeli jsme jednoho dne z vysílačky, kterou má matka měla nad kuchyňským dřezem. „Nezdá se, že by dneska Sněhurku našli.“

„Hoši z Miami Beach právě opustili Yemassee a vypadá to, že se chystají prošmátrat Harper Dogley až ke Kozímu ostrovu.“

Město pozorně naslouchalo těm pravidelným zpravodajstvím lovců garnátů. Týden se bílá sviňucha neobjevila a když najednou vyplavala, jeden z lovců garnátů zalarmoval celé město.

„Tady kapitán Willard Plunkett. Hoši z Miami Beach mají Sněhurku na dohled. Pronásledují ji vzhůru k řece Colletonu a mužstvo si připravuje na palubě sítě. Vypadá to, jako že Sněhurka chce znovu navštívit naše město.“

Slova prolétla éterem jako blesk a očekávaná síla té zvěsti vylákala celé město na břeh řeky. Lidé se dívali na vodu a tiše spolu rozmlouvali. Šerif zahnul na parkoviště za bankou a odposlouchával hlášení lovců garnátů. Oči celého města byly upřené na meandr Colletonu, kde se měl objevit Amberjack. Bylo to míli daleko od místa, kde se řeka slévala se třemi svými sestrami a rozkvétala v průliv.

Dvacet minut jsme čekali na Amberjack, až zatočí, a když to udělal, vydralo se z našich hrdel sborové zasténání. Loď mířila vysoko nad bažinu, nad stoupající příliv. Jeden člen posádky stál na přídi s dalekohledem namířeným na hladinu před lodí. Stál neobyčejně pevně, zaujatý a strnulý jako socha a úplně se oddal vášni, s níž plnil svůj úkol.

Luke, Savannah a já jsme ho sledovali z mostu spolu s několika sty sousedů, kteří se tu shromáždili proto, aby byli svědky okamžiku, kdy bude chycen živý symbol štěstí našeho města. Všichni hořeli zvědavostí, dokud neuviděli Karolínskou Sněhurku, jak se půvabně zjevila ve vodách, otočila se v posledním meandru řeky a zahájila hedvábnou, báječnou promenádu městem. Stříbřitě se leskla, jak se sluneční světlo odráželo od její bledé medové ploutve na chocholu malé vlny. V jejích pohybech byla křehká vznešenost a vůbec si nebyla vědoma své zranitelnosti. Vyleštěná dokonalým světlem nás znovu omámila svou nepopsatelnou krásou. Sto yardů od mostu její hřbetní ploutev znovu prorazila jako bílá krokev hladinu a k našemu překvapení město spontánně zajásalo a apoteóza tohoto nádherného živočicha dosáhla vrcholu. Vlajka hněvu znovu zavlála ve větru nad Colletonem a my jsme se z pasivních pozorovatelů nepozorovaně stali válečným šikem a naše rty rozechvěl nám dosud neznámý bojový pokřik. Všechna motta a hesla tohoto souboje se vryla do podvědomí města jako ohnivé graffiti. Sviňucha zmizela, pak znovu vyplula, opsala oblouk směrem k aplausu, který zdravil její plavbu. Byla záhadná a měsíčně bledá. Její barvu stvořila jemná alchymie z lilie a perleti. Ve vodě bičované sluncem se měnila v tekuté stříbro. Pak jsme zvedli hlavu a uviděli jsme, jak ji Amberjack dohání a jak si mužstvo na člunu připraveném ke spuštění na vodu připravuje sítě.

Město potřebovalo vůdce a já byl překvapen, když jsem zjistil, že stojí vedle mne.

Doprava ucpala most, jak řidiči prostě a jednoduše zastavili, vystoupili z aut a šli k zábradlí, aby sledovali lov bílé sviňuchy. Náklaďák naložený rajčaty z jedné z farem Reese Newburyho zůstal zaseknutý na mostě a řidič naprosto zbytečně nepřetržitě troubil a pokoušel se tak přinutit ostatní, aby se vrátili zpátky do aut.

Slyšel jsem, jak si Luke pro sebe šeptá: „Ne. To není správné,“ pak zmizel, vyšplhal na plošinu náklaďáku a začal házet bedýnky s rajčaty dolů mezi dav. Myslel jsem, že se zbláznil, ale náhle jsem pochopil. Spolu se Savannah jsme s praskáním otevřeli bedýnku rajčat a začali je podávat dál lidem podél zábradlí. Řidič vylezl z auta a křičel na Luka, aby přestal, ale ten si ho nevšímal a dál podával dřevěné bedýnky dolů do natažených rukou přátel a sousedů. Když lidé vytáhli z kufrů aut nářadí a dali se do štípání bedýnek, řidičův hlas se chvěl zuřivostí. Šerifovo auto vyjelo z parkoviště a zamířilo na druhou stranu města k dálnici na Charleston.

Když se Amberjack přiblížil k mostu, dvě stě rajčat dopadlo na palubu jako zelená kanonáda a srazilo muže s dalekohledem na kolena. Rajčata byla tvrdá a zelená. Jeden z dalších mužů připravujících na zádi síť si držel nos a krev mu tekla mezi prsty. Vzápětí následovala druhá salva rajčat a osádka lodi se omámeně drápala do bezpečných úkrytů a kabin. Do člunu dopadalo nářadí a lidé souhlasně mručeli. Krabice rajčat putovaly dolů do davu, řidič stále ještě křičel, ale ani jediná duše nenaslouchala jeho prosbám.

Amberjack zmizel pod mostem a dvě stě lidí přešlo v šíleném, divokém spěchu na druhou stranu. Když se loď znovu objevila, zasypal ji déšť rajčat, jako když lukostřelci vypálí z vysokého kopce své šípy na špatně rozvinutou pěchotu. Savannah házela prudce a přesně, našla dobrý rytmus a vlastní styl. Křičela z čirého potěšení. Luke hodil celou bedýnku rajčat a ta se roztříštila na zadní palubě, zničená rajčata se rozkutálela jako kuličky směrem k zabedněné nádrži.

Amberjack vyrazil kupředu ze všech sil, když sviňucha v pudu sebezáchovy změnila kurs a otočila se zpátky k městu, míjejíc na pravoboku loď, která ji pronásledovala. Za našeho potlesku se vrátila pod naši ochranu. Sledovali jsme, jak plave ve vodě pod mostem a její šedivá barva prozařuje vlnami jako nějaký abstraktní slonovinový sen. Když loď udělala v řece dlouhý, váhavý obrat, dopadlo na ni ještě víc bedýnek s rajčaty. Teď už i řidič náklaďáku propadl davové hysterii jako my všichni, ve vztyčené ruce držel rajče, stál a očekával s námi příjezd Amberjacku. Loď vyrazila zpátky k mostu, pak se od nás neočekávaně odvrátila a zamířila po Colletonu na sever, zatímco Karolínská Sněhurka, jediná bílá sviňucha na naší planetě, plula zpátky k Atlantiku.

Příští den se městská rada usnesla, že s Karolínskou Sněhurkou je třeba zacházet tak, jako by byla občanem colletonského kraje, a ten, kdo se ji pokusí odvléct z našich vod, se dopustí hrdelního zločinu. V tu samou dobu vydala legislativa státu Jižní Karolína podobný zákon, v němž byl pokládán za zločince každý, kdo by se pokusil nějak ublížit živočichům z rodu Phocaena nebo Tursiops ve vodách colletonského kraje. Během necelých čtyřiadvaceti hodin se právě náš kraj stal jediným místem na světě, kde bylo zločinem lovit sviňuchy.

Když kapitán Blair dorazil v noci do garnátového doku, vypravil se hned za šerifem Lucasem a požadoval po něm, aby zatkl každého, kdo házel rajčata na Amberjack. Bohužel, kapitán Blair nemohl šerifovi poskytnout jediné jméno ani mu nemohl ukázat na žádného z těch lotrů, a tak šerif, po několika telefonátech, předvedl čtyři svědky, kteří mohli před soudem odpřísáhnout, že na mostě nebyl nikdo, když pod ním Amberjack proplouval.

„Jak se teda dostalo na palubu mé lodi sto liber rajčat?“ zeptal se kapitán.

Jak se pak dozvěděla každá colletonská domácnost, šerif lakonicky odpověděl: „Je rajčatová sezóna, kapitáne. To svinstvo roste všude.“

Ale hoši z Miami Beach se rychle vzpamatovali a vymysleli nový plán, jak sviňuchu chytit. Drželi se z dohledu města a už nikdy nevpluli do hlavního kanálu Colletonu. Začali obeplouvat vnější hranice kraje a čekali na ten přesný okamžik, kdy Sněhurka zabloudí ven z místních vod a mimo ochranu nově schválených zákonů. Ale Amberjack sledovaly jako stíny lodě ze South Carolina Game a Fish Commission a pak malá flotila rekreačních lodí, jimž velely colletonské ženy a děti. Kdykoliv Amberjack zachytil stopu sviňuchy, malé lodě vmanévrovaly mezi zvíře a pronásledující loď a donutily posádku snížit rychlost. Amberjack se pokoušel proplést mezi loďkami, ale colletonské ženy a děti ovládaly malé čluny dokonale. Bránily floridské lodi v plavbě tak dlouho, dokud bílá sviňucha nesklouzla do milosrdných přílivů mořské úžiny.

Každý den jsme si Luke, Savannah a já vzali našeho Velrybáře, abychom se připojili k odbojné flotile, a vyrazili jsme na řeku. Luke, nevšímaje si varovné sirény, vplul před příď Amberjacku a zpomalil na nejmenší rychlost. I když kapitán Blair manévroval svou lodí, jak nejlépe dovedl, nemohl Luka předjet. Savannah a já jsme vybalili rybářské nádobíčko a políčili jsme na španělskou makrelu, zatímco Luke lavíroval mezi Amberjackem a bílou sviňuchou. Často nám posádka na lodi vyhrožovala a posmívala se nám.

„Hej, děcka, uhněte z cesty, než se vytočíme,“ ječel jeden z nich.

„My tu jenom rybaříme, pane,“ odsekl Luke.

„Co chytáte?“ ušklíbl se popuzeně chlapík.

„Slyšeli jsme, že je v těchhle vodách bílá sviňucha,“ řekl Luke a jemným dotykem snížil obrátky motoru.

„Opravdu, ty chytráku? No moc dobře ti to nejde.“

„Stejně jako vám, pane,“ odpověděl Luke mile.

„Kdybychom byli u Floridy, tak bychom vás přejeli.“

„Ale my nejsme u Floridy, pane. Nebo jste si toho nevšiml?“ řekl Luke.

„Křupani,“ vykřikl muž.

Luke ubral plyn a zpomalili jsme tak, že jsme se skoro plazili. Slyšeli jsme, jak se velké motory Amberjacku dusí, zatímco jeho příď se nejasně rýsovala nad námi.

„Řekl, že jsme křupani,“ poznamenal Luke.

„Já a křupan?“ zeptala se Savannah.

„To ranilo mé city,“ řekl jsem.

Přímo před námi zahnula bílá sviňucha do Langfordského potoka, její alabastrově lesklé ploutve zmizely za zeleným okrajem bažiny. V ústí potoka čekaly tři další loďky, připravené zadržet Amberjack, kdyby se mu podařilo Luka předjet.

Po třiceti dnech vzájemných soubojů opustil Amberjack severní hranici colletonských vod a vracel se na svou základnu v Miami bez bílé sviňuchy. Kapitán Blair poskytl Gazettě roztrpčené interview, v němž hovořil o spoustě překážek, které mu uchystali colletonští občané, aby zabránili jeho misi. Takové zastrašování, řekl, by nikdy nemělo být dovoleno, jen maří vědecký výzkum. Poslední den náhle odjeli se svou lodí z Freemanova ostrova a on jako kapitán udělal neodvolatelné rozhodnutí: ukončil lov. Garnátové loďstvo pozorovalo Amberjack, jak proplouvá kolem nejzazších hraničních ostrovů, kormidluje příbojem a pak míří na jih, směrem ven na otevřené moře.

Ale Amberjack nezamířil do Miami. Plul třicet mil na jih, pak zahnul do ústí řeky Savannah a zamířil do garnátového doku v Thunderboltu. Tam zůstal týden, aby doplnil zásoby a nechal zchladit vášně. Posádka stále sledovala putování bílé sviňuchy. Odposlouchávala krátkovlnné vysílačky colletonských lovců garnátů, podávajících si přesná hlášení o tom, kde se naposledy vynořila. Po týdnu Amberjack uprostřed noci opustil přístav na Savannahu a zamířil rychle na sever za třímílové pásmo. Plul sebevědomě mimo dohled garnátových traulerů. Čekal jen na jeden signál z vysílačky.

Byl tři dny na moři, když zachytil slova, na která čekal.

„Lovím v Zajackém potoce garnáty. Je tam potopená kláda, právě jsem o ni zavadil sítěmi. Buďte, hoši, opatrní, jestli jste na cestě tím směrem. Přepínám.“

„V Zajackém potoce nejsou žádní garnáti, kapitáne,“ odpověděl hlas jiného rybáře. „Jste daleko od domova, že ano, kapitáne Henry? Přepínám.“

„Budu lovit garnáty, kdekoliv je najdu, kapitáne. Přepínám,“ odpověděl můj otec a sledoval, jak se Karolínská Sněhurka pohybuje v hejnu ryb směrem k úzké písčině.

Zajacký potok nebyl v colletonském kraji a Amberjack zamířil na západ a na plný plyn plul k potoku. Kapitán Blair spatřil naposledy pobřeží Jižní Karolíny a mužstvo si začalo připravovat sítě. Ten den v půl dvanácté se lovec garnátů z Charlestonu díval na lov bílé sviňuchy, viděl, jak se Karolínská Sněhurka zachvácená panikou vrhá na obkličující sítě a zamotává se do nich, a obdivoval svižnost a obratnost mužů na palubě, kteří ji omotali provazy, drželi jí hlavu nad vodou, aby se neutopila, a naložili ji do jednoho z motorových člunů.

V době, kdy se o tom dověděli lidé v Colletonu, byl už Amberjack zase mimo třímílové pásmo, zamířil na jih a za padesát osm hodin dorazil do Miami. Zvony kostela dunivě vyzváněly na poplach a sdělovaly všem naši nemohoucnost a zuřivost. Bez Sněhurky jako by řece kněz odebral její posvěcení a jako by ztratila právo na kouzla a zázraky.

„Potopená kláda“ bylo heslo, které si můj otec domluvil s kapitánem Blairem a s posádkou Amberjacku. Souhlasil, že bude rybařit v hraničních vodách, dokud nezahlédne, jak bílá sviňucha plave na sever, do gibbeského kraje. Můj otec byl ten anonymní občan z Colletonu, který napsal miamskému Mořskému akváriu o tom, že v našem kraji je albínská sviňucha. Dva týdny po únosu Sněhurky a týden poté, co se v Colleton Gazette objevila fotografie, jak ji potápějí do bazénu v jejím novém miamském domově, dostal můj otec děkovný dopis od kapitána Blaira a šek na tisíc dolarů jako odměnu za svou službu.

„Stydím se za to, co jsi udělal, Henry,“ řekla moje matka a stěží ovládala svůj hněv, když nám otec mával před očima šekem.

„Vydělal jsem tisíc babek, Lilo, a jsou to ty nejsnáz vydělaný peníze v mým životě. Kdyby tak každá sviňucha, kterou jsem kdy potkal, byla bílá, abych si moh celej život kupovat čokoládu a ukládat prachy do banky.“

„Kdyby tady někdo měl kuráž, jel by do Miami a to zvíře by pustil na svobodu. Radši nikde ve městě neříkej, že za to můžeš ty, Henry. Lidé se kvůli tomu vztekají, až se z nich kouří.“

„Jak jsi mohl prodat naši sviňuchu, tatínku?“ zeptala se Savannah.

„Podívej, kočičko, ta sviňucha je v prachatým městě, pochutnává si na delikatesní makrele a pro pobavení děcek proskakuje obručema. Sněhurka se po zbytek života nemusí trápit kvůli žádným žralokům. Je v Miami na penzi. Musíte se na to dívat z tý pozitivní stránky.“

„Myslím, že ses dopustil hříchu, který ti ani Bůh nemůže odpustit, tatínku,“ řekl Luke temně.

„Myslíš?“ ušklíbl se otec. „Hele, nikdy jsem neviděl, že by měla na zádech vytetováno ‚Majetek Colletonu‘. Prostě jsem napsal Mořskému akváriu, že Colleton má přírodní raritu, která by mohla přilákat davy, a oni mě odměnili za to, že jsem měl oči na šťopkách.“

„Nikdy by ji nenašli, kdybys jim nehlásil vysílačkou, kde je, pokaždé když jsi ji zahlédl v řece,“ řekl jsem.

„Byl jsem jejich styčný důstojník. Podívejte, letos to není s garnáty valný. Za těchhle tisíc babek nakoupíme jídlo a pro vás oblečení. Stačilo by to na rok studia na vysoký škole pro jednoho z vás.“

„Nesnědl bych ani kousek jídla, které bys za tyhle peníze koupil,“ řekl Luke. „A neoblékl bych si ani pár jezdeckých šortek, za tyhle peníze.“

„Víc než pět let jsem se dívala na Sněhurku,“ řekla matka. „Jednou jsi potrestal Toma za to, že zabil bělohlavého orla, Henry. Na světě je mnohem víc orlů než bílých sviňuch.“

„Já sviňuchu nezabil, Lilo. Zaved jsem ji do bezpečnýho přístavu, kde bude žít svobodně a beze strachu. V tomhle případě se na sebe dívám jako na hrdinu.“

„Prodal jsi Sněhurku do zajetí,“ řekla matka.

„Udělají z ní cirkusovou sviňuchu,“ dodala Savannah.

„Zradil jsi sám sebe a své zásady,“ řekl Luke. „Kdyby to udělal obchodník, pochopil bych to. Nějaký mizerný odporný úředník obchodní komory s pomádovanými vlasy. Ale lovec garnátů, tati. Lovec garnátů, který prodal Sněhurku za peníze.“

„Lovím garnáty pro peníze, Luku,“ křičel můj otec.

„To není to samé,“ řekl Luke. „Neprodáváš, co nemůžeš nahradit.“

„Dneska jsem viděl v řece dvacet sviňuch.“

„A já se vsadím, tatínku, že žádná z nich nebyla bílá. Žádná z nich nebyla tak výjimečná,“ řekl Luke.

„Kvůli naší rodině chytili Sněhurku,“ řekla Savannah. „Připadám si, jako bych byla dcera Jidáše Iškariotského, jenže toho bych měla radši.“

„Neměl jsi to dělat, Henry,“ řekla matka. „Přinese nám to smůlu.“

„Nemůžu mít větší smůlu, než jsem už měl,“ odpověděl otec. „A vůbec, už se stalo. Nikdo s tím už nic neudělá.“

„Já s tím můžu něco udělat,“ řekl Luke.

O tři týdny později, v nehybné hvězdné tmě, kdy moji rodiče spali a my jsme slyšeli otcovo mělké chaotické chrápání, nám Luke pošeptal svůj plán. Nemělo nás to překvapit, ale po letech jsem o tom mluvil se Savannah a přemýšleli jsme, ve kterém okamžiku přesně se náš starší bratr proměnil z vášnivého, idealistického chlapce v muže činu. Oba jsme byli jak zděšeni, tak vzrušeni smělostí jeho návrhu, ale ani jeden z nás se nechtěl podílet na jeho provedení. Ale Luke na nás neustále tiše naléhal, dokud jsme nebyli zcela v zajetí jeho přitažlivé a vzletné výmluvnosti. Už dávno se rozhodl a polovinu noci nám, nováčkům v jeho prvotním divošském tanci, vysvětloval všechno potřebné. Od té noci, kdy jsme ho viděli stát tváří v tvář tygrovi ve stodole, jsme věděli, že Luke je statečný, ale teď jsme měli dojem, že je také lehkomyslný.

Za tři dny, když připravil všechno potřebné, jsme se hnali po dálnici 17 směřující na jih, Luke tvrdě šlapal na plyn a rádio hrálo na plné pecky. Ray Charles zpíval „Hit the Road, Jack“ a my jsme zpívali s ním. Pili jsme chlazené pivo z ledničky, rádio jsme měli naladěné na Big Ape v Jacksonvillu, když jsme profrčeli přes most Evžena Talmadgeta v Savannah. U závory jsme zpomalili a Luke podal starému muži, který prodával lístky, dolar na zpáteční jízdenku.

„Jedete do Savannah na nákup, děcka?“ zeptal se.

„Ne, pane,“ odpověděl Luke, „jedeme na Floridu ukrást sviňuchu.“

Při tom bizarním a střemhlavém letu na Floridu mé smysly hořely za mýma očima jako zářivé ohně. Měl jsem pocit, že kdybych ukázal na palmu, vybuchla by v jasném plamenu. Byl jsem zelektrizovaný, nabitý, v extázi a byl jsem zděšený. Připadalo mi, jako by každou píseň v rádiu zpívali úmyslně jen pro mou radost. Ačkoliv mám mizerný hlas, myslel jsem si, že můj zpěv je nádherný, když jsme se hnali po pobřežní dálnici a pálili si to silnicemi lemovanými georgijskými duby, a Luke řadil, jen když jsme ve městech zpomalili. Rychlost měl Luke v krvi, floridskou hranici jsme přejeli za dvě hodiny potom, co jsme opustili Melrose, ani jsme se na vjezdové stanici nezastavili na skleničku pomerančového džusu zdarma.

Jacksonville nás trochu zdrželo, ale řeka Svatého Jana vypadala velkolepě a byla to první z řady řek, které jsme viděli téct na sever. Jakmile jsme se dostali na dálnici A1A, znovu jsme žhavili asfalt, pneumatiky kvílely na makadamu a v určitých intervalech se po naší levici objevoval oceán. Jak teplý vzduch zavál do kabiny, ucítili jsme moře, které nás doprovázelo na jih jako by si uvědomovalo význam naší mise, ano, jako by ji chápalo a souhlasilo s ní.

Jeli jsme na jih s rozbušeným srdcem zlodějů a s citlivostí psanců, uchvácených společným úkolem. Otočil jsem se a uviděl jsem Luka, jak se směje něčemu, co řekla Savannah a ucítil jsem na tváři pramen jejích dlouhých vlasů a jejich sladkou vůni a naplnilo mě to dokonalou, nevýslovnou láskou k sestře a bratrovi, láskou tak živou a silnou, že jsem ji mohl ochutnat na jazyku a její nádherné teplo jsem vnímal hluboko v prsou. Naklonil jsem se, políbil Savannah na krk a levou rukou stiskl Lukovi rameno. On se natáhl, sevřel mou ruku a pak mě překvapil tím, že si ji neobyčejně něžně přiložil ke rtům. Opřel jsem se a v bledém nedělním světle jsem dovolil, aby mi vůně státu Florida zaplavila smysly.

Po deseti hodinách jízdy a dvou zastávkách u benzínových stanic, když jsme projížděli kolem nápisu Hialeah označujícího dostihovou dráhu, vyvstalo z moře město Miami. Kokosové palmy chrastily v teplém vánku a vůně zahrad přemožených buganvíliemi navoněly široké ulice. Nikdy v životě jsme na Floridě nebyli a najednou jsme projížděli ulicemi Miami a hledali jsme pod limetami nebo avokády místo, kde bychom se mohli utábořit.

„Co budeme dělat teď, Luku?“ zeptal jsem se. „Nemůžeme přece jen tak jít a říct: ‚Ahoj, přijeli jsme ukrást vaši bílou sviňuchu. Mohli byste jí sbalit věci?‘“

„Porozhlédneme se,“ odpověděl Luke, „dáme hlavy dohromady. Mám předběžný plán. Ale musíme se na to připravit. Nejdřív prohledáme delfinárium. Určitě tam bude noční hlídač, nějaký pitomec, co dává pozor, aby se malé děti nepokusily chytit rákosovým bidlem Flippera.“

„Co s ním uděláme?“ zeptala se Savannah.

„Nerad bych ho musel zabít,“ řekl Luke klidně. „A co vy dva?“

„Zbláznil ses, Luku?“ řekl jsem. „Spadl jsi z višně?“

„To je jen náhradní plán.“

„Ne, to není, Luku,“ řekla Savannah. „Jestli je tohle náhradní plán, pak my v tom nejedeme.“

„Dělal jsem si jenom legraci. Mají tu někde pod zámkem kosatku dravou. Můžeme se na ni zítra také mrknout.“

„Nezachraňujeme kosatku dravou, Luku,“ řekla Savannah. „Vím, co znamená tenhle tón v tvém hlase, ale kosatka je mimo hru.“

„Možná se nám podaří osvobodit všechny ryby,“ řekl Luke. „Chci říct, že připravíme opravdový útěk z vězení.“

„Proč jim říkají kosatky dravé?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že ti rády dají do zubů,“ vysvětlil Luke.

Rozjeli jsme se po náspu ke Key Biscayne a napravo jsme minuli Mořské akvárium. Jak jsme projížděli parkovištěm a pozorovali jsme jediné světlo v kanceláři hlídače, Luke zpomalil. Hlídač přišel k oknu a vykoukl ven, jeho tvář orámovaná korónou elektrického světla vypadala nevýrazně a absurdně. Osm stop vysoký plot, na vrchu s ostnatým drátem, chránil objekt před vetřelci. Luke sešlápl plyn, motor se rozeřval ve vysokých otáčkách, náklaďák vystřelil z parkoviště a plival za sebou štěrk. Na jednom místě na silnici jsme poznali, že jedeme kolem zoologické zahrady, protože to tam páchlo jako stokrát zvětšená Ceasarova klec. Někde ve tmě se ozval slon a Luke mu odpověděl svým vlastním troubením.

„To neznělo jako slon, Luku,“ řekla Savannah.

„Myslel jsem si, že je to dobré,“ řekl Luke. „Jako co myslíš, že to znělo?“

„Jako když ústřice prdí do oleje,“ odpověděla.

Luke zařval, položil ruku sestře kolem ramen a přitiskl si ji na prsa. Té noci jsme spali na lavičce v Key Biscane a slunce už bylo vysoko, když jsme ráno vstali, dali dohromady svůj majetek a zamířili na návštěvu Mořského akvária.

Zaplatili jsme vstupné a projeli jsme závorou. První půl hodinu jsme jen objížděli park, pozorovali jsme parabolu, kterou vytvářel velký proticyklónový plot z ošklivého tupého ostnatého drátu. Luke zastavil na parkovišti vedle skupiny palem a řekl: „Tady u stromů zaparkuju náklaďák a hned vedle vyřízneme v plotu díru.“

„Co když nás chytí?“ zeptal jsem se.

„Pak jsme jenom středoškoláci z Colletonu a chtěli jsme se vytáhnout před spolužáky a zachránit Sněhurku. Budeme se chovat jako absolutní křupani a předstírat, že nejdrzejší věc, jakou jsme kdy udělali, bylo plivání melounových semínek na maminčino prádlo, pověšené na zadním dvorku.“

„Stráž u brány byla ozbrojená, Luku,“ řekla Savannah.

„Vím, miláčku, ale žádný strážný na nás nebude střílet.“

„Jak to víš?“ zeptala se.

„Protože Tolitha mi dala celou láhev prášků na spaní. Víš, těch, kterým říká červení ďáblíci.“

„To ho jenom požádáme, aby udělal á a strčíme mu pilulku do pusy?“ zeptal jsem se s obavou, že Lukův plán se ukáže jako neproveditelný.

„Ještě jsem nepřišel na to jak,“ řekl Luke. „Jenom jsem si našel místo, kde vyříznu díru.“

„Jak chceš dostat Sněhurku z vody?“ zeptal jsem se.

„Stejným způsobem, prášky na spaní,“ odpověděl.

„To bude jednoduché,“ řekl jsem. „Prostě skočíme do vody, proplaveme se, než chytíme sviňuchu, kterou odborníci se vším vybavením lovili měsíc, a pak jí šoupneme pár prášků na spaní do tlamy. Skvělý plán, Luku.“

„Víc, než pár prášků, Tome. Musíme se, ksakru, ujistit, že Sněhurka je úplně omámená.“

„To bude první sviňucha v dějinách, která zemře na předávkování,“ řekla Savannah.

„Ne, počítám, že Sněhurka váží asi čtyři sta liber. Tolitha váží asi sto liber. Bere si jednu pilulku každý večer. Sněhurce dáme čtyři nebo pět.“

„Kdo to kdy viděl, aby sviňucha brala prášky na spaní, Luku?“ řekla Savannah. „Tom má pravdu.“

„Já to taky neviděl,“ připustil Luke. „Ale zato jsem slyšel, že sviňucha žere ryby. A jestli ta ryba je náhodou přecpaná prášky na spaní, pak teoreticky může sviňucha tuhle uspávanku sežrat.“

Zeptal jsem se: „Spí sviňuchy, Luku?“

„Nevím,“ odpověděl. „Na téhle malé expedici toho o sviňuchách zjistíme hodně, Tome.“

„Co když to nebude fungovat, Luku?“ zeptala se Savannah.

Luke pokrčil rameny a řekl: „Tak se nic nestane, Savannah. Ale budeme vědět, že jsme se alespoň o něco pokusili. A užijeme si nějakou legraci, ne? Když si představíte všechny ty lidi, co v Colletonu pláčou nad ztrátou své sviňuchy, zatímco ty, já a Tom jsme tady v Miami a chystáme útěk z vězení. Jednou o tom budeme vyprávět svým dětem. Jestli odsud dokážeme Sněhurku dostat, čekají nás přehlídky, konfety a jízda ve sporťáku se staženou střechou. Budeme se s tím vychloubat až do smrti. Ale nejdřív si to musíte představit. Ani jeden z vás si to ještě nepředstavil. To je teď nejdůležitější. Pomůžu vám. Zavřete oči…“

Savannah a já jsme zavřeli oči a poslouchali jsme bratrův hlas: „Oukej. Tom a já máme sviňuchu ve vodě. Přitáhneme ji k místu, kde Savannah čeká s nosítky. Omotáme kolem Sněhurky provazy, velmi jemně ji vytáhneme z vody a přivážeme ji k nosítkám. Hlídač spí, protože jsme mu před pár hodinami dali prášky do pepsi. Vidíte to? Dokážete si to představit? Dáme sviňuchu do náklaďáku a pryč. A teď přijde důležitá věc. Poslouchejte. Stojíme na lodi přistávající v Colletonu. Vezmeme Sněhurku, rozvážeme provazy a pustíme ji do řeky, kde se narodila a kam patří. Vidíte to? Vidíte to všechno, Tome a Savannah?“

Jeho hlas byl hypnotický, uchvácený a my jsme otevřeli oči současně a kývli jsme na sebe. Oba jsme to viděli.

Pokračovali jsme v dlouhé procházce kolem parku a uviděli jsme Amberjack, uvázaný u kotviště v jižním konci Mořského akvária. Po posádce nebylo ani stopy, ale my jsme se vyvarovali jakkoli přiblížit k lodi. Zabočili jsme k bazénu sviňuch, přešli jsme dřevěný most, upevněný vysoko nad hlubokým příkopem, v němž se lenivě v nekonečném kruhu pohybovali velcí žraloci. Plavali od sebe na dvacet yardů a měli tam velmi málo místa na to, aby se mohli navzájem míjet. Dívali jsme se na kladivouna a mladého mako, jak apaticky proplouvají pod námi, zatímco dav je sledoval s bezdechým údivem. Pohyb jejich velkých ocasů byl tak monotónní, tak zcela zavrhli možnost improvizovat, že vypadali, jako by byli naprosto zbaveni vší své divoké vznešenosti. Před zraky turistů se zdáli být poslušní a neškodní jako maminčini mazánci.

Dav byl velký a přátelský a my jsme pozorovali, jak procesí bermud a sandálů s gumovou podrážkou míří k amfiteátru, kde kosatka dravá, zvaná Dreadnought, měla mít své odpolední vystoupení. Z našeho letmého pohledu nám připadala Florida jako místo, kde se setkaly davy přívětivých lidí, aby hladově odhalily slunci bílé beztvaré ruce a akry nohou bez chloupků. Slunce vyšisovalo barvu skla do bledě zelena, automatický zavlažovací systém kropil trávníky mimo štěrkové cestičky a kolibříci pozpěvovali mezi liliemi. Když jsme se přiblížili k amfiteátru, prošli jsme kolem nápisu, na kterém stálo: „Přijďte se podívat na sviňuchu Mobyho při krmení.“

„Myslím, že přijdeme,“ řekl Luke.

Poslouchali jsme, jak turisté mluví o bílé sviňuše, když zaplňovali řady sedadel kolem bazénu na dva milióny hektolitrů vody. Jakmile jsme se všichni usadili, urostlý chlapec s měděnými rameny vyšel na dřevěnou lávku vyčnívající nad vodou a zamával davu. Hlasatelka nás seznámila s historií Dreadnoughta, kosatky dravé, která byla zajata v hejnu dvanácti velryb poblíž Queen Charlotte Strait u ostrova Vancouver a do Miami ji dopravili zvláštním letadlem. Mořské akvárium za ni zaplatilo šedesát tisíc dolarů a trvalo rok, než ji vycvičili. Kosatka nemohla vystupovat ve stejné show jako sviňuchy, protože ty jsou oblíbenou potravou pro tyto živočichy z rodu Orcinus orca.

Jak tak mluvila, pod vodou se otevřela neviditelná brána a něco děsivého rozvířilo hloubku pod námi.

Opálený chlapec se podíval do vody, když zpozoroval, jak se něco zvedá proti němu. Jeho plošina byla dvacet stop nad hladinou a mohli jste klidně studovat intenzitu jeho soustředění, jak se mu tvořily vrásky na čele, když se naklonil a v ruce držel za ocas španělskou makrelu. Pak s ní zakroužil a voda pod ním se poslušně zvířila a ke břehu bazénu se valila jedna vlna za druhou. Kosatka se potopila na dno nádrže, udržujíc svou rychlost a pohyblivost, a vyrazila nad hladinu jako budova vymrštěná zespoda, vzala si vybraně nabízenou rybu, jako dívenka přijímající pepermintku. Pak v protáhlém oblouku spadla zpátky. Její stín na chvíli zastínil slunce a když dopadla na hladinu, bylo to, jako kdyby se do moře skácel z vysokého útesu strom.

Pak se přelila přes zábradlí mohutná vlna a zmáčela diváky od první po dvacátou třetí řadu mořskou vodou. Sledovali jsme kosatku Dreadnoughta při tomto výkonu a v tu ránu jsme se koupali ve slané vodě a její vůně nám crčela z vlasů.

Jak znovu kosatka opsala kruh kolem bazénu, proháněla se ve své grošované kráse ve floridském slunci, zvedala se k těžce provoněným výparům citrusu a buganvílie, mohli jsme ve vodě zahlédnout obraz jejího bíle žíhaného břicha a úžasné duhové barvy na její hlavě, která se leskla jako nové boty. Ploutev na hřbetě jí vyčnívala jako černá pyramida a pohybovala se vodou jako ostří nože párajícího nylon. Její linie byly čisté a pružné, zuby měla dokonale usazené v kruté tlamě, každý byl velký jako stolní lampa. Nikdy jsem neviděl tak soustředěnou a do sebe zahleděnou sílu. Kosatka Dreadnought znovu vyskočila a zazvonila na zvon zavěšený nad hladinou. Otevřela tlamu a nechala si od blonďatého chlapce čistit zuby správcovým koštětem. Při finále vyletěla z vody, ocas se jí leskl, galóny mořské vody se rozlily kolem a kosatka popadla do zubů provaz a vytáhla na vrchol stožáru vysoko nad bazén americkou vlajku. Kdykoli při svých mrštných skocích dosáhla nejvyššího bodu, dav jí tleskal, a když se vznešeně, aerodynamicky ponořila zpátky do bazénu, znovu nás zavalila ohromná vlna.

„To je zvíře,“ řekl Luke.

„Umíš si představit, že by tě chytila kosatka dravá?“ řekla Savannah.

Luke jí odpověděl: „Kdyby po tobě šla, Savannah, mohla bys udělat jedinou věc. Podrobit se. Musela by ses podvolit osudu.“

„Rád bych viděl takovou kosatku v Colletonu,“ řekl jsem se smíchem.

„Tak by měli popravovat zločince,“ řekl Luke náhle. „Dát jim plavky, zavěsit jim na ně pár makrel a nechat je, aby přeplavali přes tenhle bazén. Kdyby to dokázali, byli by volní. Kdyby ne, Mořské akvárium by zaručeně ušetřilo za žrádlo.“

„To je opravdu humánní, Luku,“ řekla Savannah.

„Mluvím ovšem o těch nejhorších zločincích. Víš, třeba o masových vrazích. O Hitlerovi. O vrazích dětí. Myslím opravdové lumpy na téhle planetě. Nemluvím o neukázněných chodcích a podobných malých rybách.“

„To by byla hrozná smrt,“ řekl jsem a sledoval jsem, jak kosatka skáče hořící obručí a při dopadu zháší plameny sprškou vody.

„Néé, mohla by z toho udělat samostatné, číslo. Předhodit jí tak tátu. Kosatka dravá skáče obručemi a zvoní na zvon a za odměnu dostane k žrádlu zločince.“

Dreadnoughtův závěrečný kolosální volný pád nás zavalil poslední vlnou a my jsme se připojili k stovkám zmáčených turistů, kteří vycházeli ven k pavilónu sviňuch.

Po kosatce vypadaly sviňuchy menší a bezvýznamné a jejich číslo, i když mnohem odvážnější a propracovanější, vypadalo po Dreadnoughtově piéce de résistance nanicovatě. Jejich kousky byly oslňující, brilantně provedené, jenže to nebyly kosatky. Ale byly perfektní a šťastné, jak vystřelovaly z vody dvacet stop vysoko jako dělostřelecké granáty a jejich nefritová těla byla hladká, i když patřily k podřadnějšímu rodu. Hlavy měly zmačkané neustálým harlekýnským úsměvem, který jejich rozvernému představení propůjčoval nefalšovanost. Hrály si s basketbalovým míčem, koulely ho, házely obručemi, tančily na ocasech přes celý bazén a braly zapálené cigarety z trenérových úst ve zbytečné snaze ho donutit, aby přestal kouřit.

Našli jsme Karolínskou Sněhurku v jejím vlastním uzavřeném bazénu, odříznutou od společnosti ostatních sviňuch. Velký a zvědavý dav obklopil její ohradu a ona plavala ze strany na stranu, vypadala zmateně a lehce znuděně. Ještě se nenaučila jediný trik, ale určitě vydělávala na své zvláštnosti. Hlasatel popsal, jak byla ulovena, a znělo to jako nejnebezpečnější, nejromantičtější, hazardní podnik od objevení Northwest Passage. Ve tři hodiny přinesl krmič modrý kbelík ryb, aby Sněhurku nakrmil. Hodil jí na druhý konec bazénu, odkud Sněhurka připlouvala, modrého okouna. Pohybem, překvapujícím svou jemností se obrátila, zvýšila rychlost, a jak plavala přes bazén, sebrala rybu z hladiny. Naslouchali jsme, jak se turisté snaží popsat její barvu. My, její osvoboditelé, jsme s pýchou poslouchali, jak ti cizinci mluví o její bledé jasné barvě.

Dívali jsme se na krmení a všimli jsme si, že muž vždycky změnil místo, kam házel rybu. Byla to část promyšleného plánu výcviku Sněhurky. Jakmile získala svůj vlastní rytmus v plavání ze strany na stranu bazénu, obrátil postup a lákal ji blíž a blíž, dokud se nezvedla z vody a nevzala mu poslední rybu z ruky. Cvičitel byl trpělivý a zručný a dav aplaudoval, když Sněhurka vyskočila z vody. Když jí dal do otevřené tlamy okouna, bylo to, jako kdyby kněz dával hostii mladé dívce v závoji.

„Musíme jít na rybí trh, Tome,“ zašeptal Luke. „Savannah, ty se zkus dostat k nočnímu hlídači před zavírací dobou. Zavírají v osm.“

„Vždycky jsem chtěla hrát prohnanou svůdkyni,“ řekla.

„Nikoho nejdeš svádět. Jen se s ním spřátelíš. Pak toho hajzla uspíš.“

V Coconut Grove jsme koupili půl tuctu bělic a kbelík smažených kuřat z Kentucky Fried Chicken. Když jsme se vrátili do Mořského akvária a našli jsme Savannah, jak mluví s nočním hlídačem, který právě dorazil do kanceláře bezpečnostní služby, chybělo do zavírací doby půl hodiny.

„Bráchové, potkala jsem toho nejhodnějšího muže na světě.“

„Neotravuje vás, pane?“ zeptal se Luke. „Propustili ji z blázince jenom na dnešek.“

„Otravuje? Nemám často možnost popovídat si s tak pěknou dívkou. Obvykle mám službu, když jsou takovéhle krásky doma.“

„Pan Beavers je z New York City.“

„Chcete smažené kuře?“ nabídl Luke.

„Jestli dovolíte,“ řekl pan Beavers a vzal si stehýnko.

„A co pepsi?“

„Já jsem zvyklý na kávu. Hele, za chvíli už budeme zavírat. Musím vás odsud odvést, děcka. Tohle je práce jenom pro jednoho. To je její jediná nevýhoda.“

Hlasitě zahoukal na mlhovou sirénu, po níž okamžitě následovalo nahrané hlášení, aby všichni návštěvníci opustili Mořské akvárium s tím, že zítra je otevřeno. Pan Beavers vyšel ven ze své kanceláře, zapískal na píšťalku a šel mezi amfiteátr kosatek a pavilón sviňuch. Savannah odlila z konvice kávu, kterou si uvařil, otevřela lahvičku s prášky na spaní, dva dala do šálku a míchala kávu, dokud se prášky úplně nerozpustily.

Luke a já jsme šli kolem parku za panem Beaversem, zatímco on žertem nabádal návštěvníky, aby šli domů a vrátili se zítra. Zastavil se u nádrže, kde Sněhurka neklidně přejížděla ze strany na stranu.

„Je to anomálie přírody,“ řekl. „Ale krásná anomálie.“

Když se otočil, uviděl, jak nějaký kluk odhazuje obal od pepsi coly na zem. „Milý mladíku,“ řekl, „znečišťování je zločin proti Stvořiteli této zelené země.“

Jak šel k chlapci, Luke upustil bělici do vody akvária Karolínské Sněhurky. Sněhurka pod ní dvakrát proplula, než ji potopila.

„Kolik pilulek jsi dal do té ryby?“ zašeptal jsem.

„Dost, aby to zabilo mě nebo tebe,“ odpověděl.

Pan Beavers usrkával svou kávu a my jsme mu mávali na rozloučenou. Po cestě k náklaďáčku jsem pošeptal Savannah: „Dobrá práce, Mato Hari.“

Luke šel za námi a řekl: „Je mi horko. Co takhle jít si zaplavat do Key Biscayne.“

„V kolik hodin se vrátíme pro Sněhurku?“ zeptal jsem se.

„Počítám kolem půlnoci,“ řekl.

Dívali jsme se, jak vychází měsíc, vypadal na východním nebi jako bledá vodoryska. Koupali jsme se, dokud slunce nezačalo zapadat do Atlantiku, tolik odlišného od oceánu, který se rozbíjel o naši část východního pobřeží, že se to ani nezdálo být možné, že spolu mají něco společného. Floridský oceán byl průhledný a akvamarínový a já jsem nikdy předtím, když jsem se po prsa procházel v moři, nedohlédl na své nohy.

„Tahle voda nevypadá dobře,“ řekl Luke a tím vyjádřil přesně to, co jsem cítil.

Moře pro mě vždycky bylo ženského rodu, ale Florida změkčila jeho rysy a zkrotila azurové hloubky průzračností. Záhada Floridy se prohloubila na břehu, když jsme poprvé v životě jedli mango. Chutnalo exoticky, ale přitom domácky, jak se slunce a strom trpělivě smísily. Byli jsme cizinci v moři, kterému jsme nemohli důvěřovat a jehož přílivy byly neznatelné a jemné, jejich bezbarvé vody byly pod palmami průsvitné a klidné. Měsíc položil přes vodu stomílová vlákna stříbra, než se uhnízdil v pletenci sestřiných vlasů. Luke vstal a vylovil z kapsy džíns hodinky.

„Jestli nás dneska večer chytí, nechte mluvit mě. Já jsem vás do toho dostal a je mou povinností dostat vás z toho zase ven. Teď se modlete, aby pan Beavers už počítal ovečky.“

Oknem malé kanceláře jsme viděli pana Beaverse, jak tvrdě spí s hlavou na stole. Luke zacouval s náklaďákem do háje u proticyklónového plotu a velmi rychle vystřihl kleštěmi velkou díru. Prolezli jsme plotem a běželi jsme jako stíny přes příkop se žraloky a slyšeli jsme, jak se ve vodě pod námi pohybují v nekonečném kruhu, což pro ně byl hrozný trest za to, že se narodili jako žraloci. Utíkali jsme do amfiteátru, kde jsme slyšeli dech kosatky dravé.

„Počkat,“ řekl Luke a vyndal z tašky rybu, kterou přinesl pro Sněhurku pro případ, že by chtěla na cestě na sever svačinku.

„Ne, Luku,“ řekl jsem zděšeně. „Nemáme čas na žádné hlouposti.“

Ale Luke běžel po schodech do amfiteátru a Savannah a já jsme neměli jinou možnost než ho následovat. V měsíčním světle jsme viděli, jak šplhá na plošinu a jak pod ním velká ploutev proráží vodu. Pak popošel na okraj plošiny a napodobuje gesta blonďatého cvičitele, kterého jsme viděli dnes ráno, zakroužil rukou. Zahlédli jsme kosatku Dreadnoughta, jak se potápí hluboko do nádrže, a uslyšeli jsme, jak vlny pleskají o okraje bazénu, když neviditelná kosatka nabrala pod mým bratrem rychlost. Luke si dal bělici do pravé ruky a naklonil se nad vodu.

Kosatka pod ním vylétla z vody a vzala mu bělici z ruky, aniž mu zavadila o prsty. Pak se pyšným pádem převalila na bok, odhalila zářivě bílý podbřišek, a když dopadla do vody, spláchla třiadvacet řad nekryté tribuny báječnou vlnou.

„Hlupák, hlupák,“ šeptal jsem, když se k nám Luke znovu připojil.

„Báječný, báječný, báječný,“ řekla rozveseleně Savannah.

Běželi jsme k Amberjacku a ve skladišti v doku, kde mužstvo schovávalo svou výstroj, jsme našli to, co jsme potřebovali. Luke vytáhl provazy a nosítka. Hodil Savannah gumovou matraci. Vzala ji, běžela zpátky k náklaďáčku a položila ji úhledně na plošinu. Já s Lukem jsme spěchali do pavilónu sviňuch a Luke znovu použil kleště, abychom se dostali tam, kde drželi Sněhurku.

Doběhli jsme k ní právě včas. Skoro se v mělké vodě nehýbala a myslím, že by se byla utopila, kdybychom se o hodinu opozdili. Když jsme vlezli do vody, byla tak opojená, že se ani nepohnula. Chytili jsme ji pod hlavou a břichem a táhli jsme ji k okraji bazénu, kde jsme nechali nosítka. Byla tak bílá, že moje ruka proti její hlavě vypadala hnědá. Vydala něžný, lidský zvuk, když plula přes bazén. Savannah přišla za námi a společně jsme pod Sněhurkou ve vodě připásali nosítka a na třech místech jsme ji svázali provazy.

Znovu jsme prošli pod stíny palem a citrusů. Já a Luke jsme přikrčeně a rychle nesli nosítka jako saniťáci na válečném poli. Prošli jsme dírou ve zničeném plotě, jemně jsme Sněhurku rozvázali a převalili jsme ji na matrace. Savannah a já jsme ji opláchli vodou z Key Biscane, kterou jsme nabrali do kbelíků a do našeho ochlazovače piva. Luke zavřel postranici a běžel ke kabině. Nastartoval, vyjel z parkoviště a řítil se po náspu ke světlům Miami. Myslím, že v těchto prvních dvou minutách jsme byli nejblíž k tomu, že nás zabásnou, protože jak jsme jeli po té téměř opuštěné silnici, my tři potomci rodiny Wingových z Jižní Karolíny jsme křičeli, křičeli, křičeli.

Brzy jsme navždycky opustili Miami, Luke sešlápl plyn skoro až na podlahu a teplý vzduch proudil našimi vlasy, jak nás každá míle unášela blíž ke hranicím Georgie. Sněhurčin dech byl nejdříve chraptivý, jako když se trhá papír, a jednou nebo dvakrát, když to vypadalo, že přestala dýchat, jsem jí foukl do nozder vzduch. Odpověděla mi vlastním dechem, ale efekt prášku nevyprchal, dokud jsme se nezastavili pro benzín na Daytona Beach. Pak po zbytek výletu okřála a byla zpupná.

Když jsme nabrali benzín, Luke zajel s náklaďáčkem na pláž a Savannah a já jsme vyskočili a naplnili kbelíky čerstvou mořskou vodou. Pak jsme naskočili zpátky, Luke se prudce rozjel, rozvířil písek a zamířil zpátky na silnici.

„Zvládáme to. Zvládáme to,“ vykřikoval na nás zadním okénkem. „Za pět hodin budeme doma.“

Polili jsme sviňuchu slanou vodou a masírovali jsme ji od hlavy k ocasu, aby se jí prokrvila kůže, a říkali jsme jí ty něžné fráze, které si děti normálně schovávají pro psy. Byla krotká a přítulná a její kůže byla na dotek saténová. Zpívali jsme jí ukolébavky, recitovali jsme jí dětské básničky a říkanky a šeptali jsme jí, že ji vezeme domů a že už nikdy nebude muset jíst mrtvé ryby. Když jsme přejeli do Georgie, Savannah a já jsme tančili na plošině a Luke musel zpomalit, protože si myslel, že vytancujeme ven z auta.

Bylo to přímo před Midway v Georgii, když policista na dálnici zastavil Luka, protože jel asi čtyřicet mil nad rychlostní limit. Luke řekl zadním okénkem: „Přikryjte Sněhurce hlavu jednou z těch matrací. Tohle zvládnu.“

Slunce už vyšlo a policista byl mladý a štíhlý jako břitva. Sršela z něj šílená arogance zelenáče. Ale Luke se vyklonil z náklaďáku a jen o něčem klábosil.

„Strážníku,“ slyšel jsem ho říkat, zatímco my jsme se Savannah zakryli Sněhurce hlavu. „Je mi to moc líto. Opravdu. Ale byl jsem tak vzrušený, že jsem chytil tohohle žraloka, že ho prostě musím dostat k tatínkovi, aby ho viděl ještě živého.“

Policista obešel náklaďák a zahvízdal, když nakoukl dovnitř.

„Ten je velkej,“ řekl. „Ale proto nemusíš jezdit tak rychle, synku.“

„Pochopte to, strážníku,“ řekl Luke. „Tohle je světový rekord. Dostal jsem ho na udici. Je to bílý žralok. Takoví jsou opravdoví lidožrouti. Chytil jsem ho poblíž přístavní hráze ostrova Svatého Simona.“

„Na co jsi ho chytil?“

„Věřte tomu, nebo ne, ale na živého garnáta. Loni chytili na Floridě bílého žraloka a v žaludku mu našli botu a holenní kost.“

„Musím ti dát pokutu, synku.“

„S tím počítám, pane. Jel jsem rychle, protože jsem byl tak vzrušený. Chytil jste někdy takhle velkou rybu?“

„Já jsem z Marietta. Jednou jsem chytil v jezeře Lanier dvanáctilibrového okouna.“

„Pak dobře znáte ten pocit, pane. Podívejte, ukážu vám jeho zuby. Má je jako břitvy. Chudák můj bratr a sestra, jsou napůl mrtví, jak se snaží udržet toho darebáka. Ukaž ho panu strážníkovi, Tome.“

„Netoužím po tom, vidět nějakého žraloka, synku. Tak jeď a trochu zpomal. Asi se máš proč radovat. Ten okoun, co jsem ho chytil, byl největší, jakého kdy kdo z Lanieru vylovil. Kočka ho sežrala dřív, než jsem ho mohl ukázat tatínkovi.“

„Mockrát vám děkuju, pane. Určitě nechcete vidět jeho zuby?“

„Radši bych řídil, než seděl na té obludě,“ řekl mně a Savannah policista, když šel zpátky ke svému autu.

Matka věšela prádlo, když jsme se přiřítili po špinavé cestě, Luke udělal na trávníku několik triumfálních oblouků a zastavil. Matka běžela k náklaďáku, zastepovala na znamení vítězství a ruce zvedla do vzduchu. Luke zacouval s autem k mořské hrázi a my jsme naložili sviňuchu zpátky na nosítka. Máma skopla boty z nohou a všichni čtyři jsme vlezli do přílivu. Šli jsme k hlubší vodě a nechali jsme Sněhurku, aby si znovu zvykla na řeku. Nechali jsme ji plavat samotnou, ale vypadala, že ztrácí rovnováhu a je nejistá. Luke jí držel hlavu nad vodou, dokud jsem neucítil, jak mě odráží od sebe ocasní ploutví a začíná pomalu, kolísavě plavat směrem od nás. Patnáct minut vypadala jako umírající zvíře a bylo pro nás bolestivé vidět, jak trpí. Stáli jsme na molu a modlili jsme se, matka s námi probírala imaginární růženec. Sněhurka se propadala, měla problémy s dýcháním, s rovnováhou a nefungovala jí koordinace. Pak se nám náhle změnila před očima. Vrátil se jí instinkt, ponořila se, převládl v ní starý smysl pro rytmus a půvab a její pohyby začaly být jednoduché a plynulé. Po dlouhé chvíli se vynořila a byla od nás už sto yardů.

„Dokázala to,“ ječel Luke a všichni jsme se shlukli a drželi jsme se jeden druhého. Byl jsem vyčerpaný, zpocený, vyhladovělý, ale nikdy v životě jsem se necítil tak znamenitě.

Znovu se vynořila, otočila se a proplula kolem mola, kde jsme stáli.

Zdravili jsme ji a křičeli a plakali. A tančili jsme nový tanec na našem plovoucím molu na nejkrásnějším ostrově na světě v ten nejlepší, opravdu nejlepší den života Toma Winga.

17

Když měl Benji Washington poprvé vstoupit na půdu Colletonské střední školy, televizní štáby z Charlestonu a Columbie přesně zaznamenávaly ten okamžik, kdy ho rodiče vysadili ze zeleného chevroletu a on důstojně vyrazil k pěti stům bílých studentů tiše sledujících jeho příchod. Atmosféra ve škole byla toho dne napjatá a nebezpečná. Chodby byly zmagnetizované jako moře před hurikánem. Nenávist číhala ve všech místnostech a výklencích. Slovo negr trčelo v zlostně napsaných nápisech na zdech v každé třídě, kde měl černý chlapec hodinu, dokud učitelé, nervózní a napjatí, nevešli a jako by ptačím máváním nevymazali to slovo. V každé třídě si sedal na poslední místo u okna a trávil většinu času prvního dne bezvýrazným pozorováním řeky. Židle kolem něho byly prázdné, byla to zóna, do které žádný bílý student nevstoupil. Zvěsti kroužily a tříbily se na chlapeckém záchodě, kde o přestávkách drsní hoši potajmu kouřili. Slyšel jsem jednoho z nich, jak říká, že v jídelně vystrčil negra z řady, druhý prohlašoval, že ho píchl vidličkou. Ale on na žádnou provokaci nereagoval. Jako by nic necítil, jako by byl vycvičen nic necítit. Ve spojovacích chodbách mezi budovami se šeptem plánovalo, jak ho dostat samotného za tělocvičnu. Ve skříňkách na hlavní chodbě se objevily řetězy a pálky. Povídalo se něco o nějaké zbrani. Slyšel jsem Oscara Woodheada, levého tacklera fotbalového mužstva, jak přísahá, že než skončí školní rok, toho negra zabije. V zadních kapsách pyšně si vykračujících chlapců s ulízanými vlasy bylo možné zahlédnout vystřelovací nože. Nikdy v životě jsem neměl takový strach.

Jako vždycky jsem měl jednoduchý plán. Ignorovat existenci Benjiho Washingtona, jít vlastní cestou, bodře proplouvat zkaženou rozbouřenou populací střední školy, jak nejlépe jsem uměl. Mohl jsem s tím nejlepším z nich hovořit na negerské téma a kdyby se měla někdy prověřit moje loajalita k bílému rodu, měl jsem pro zábavu svých vrstevníků v zásobě tisíce vtipů o negrech. Můj rasismus vycházel spíš z potřeby se přizpůsobit, než z podstaty mého myšlení. Mohl jsem nenávidět se zápalem, ale jen tehdy, když jsem si byl úplně jistý, že moje nenávist odráží pocity většiny. Neměl jsem vůbec žádnou morální odvahu a dobře mi to padlo. Naneštěstí moje dvojče tyto tajné poklady povrchnosti nesdílelo.

Netušil jsem, že Benji Washington je na hodině angličtiny, dokud jsem před dveřmi nespatřil gang, který ho celý den pronásledoval jako stín. Rozhlédl jsem se a očima jsem hledal nějakého učitele, ale žádný tu nebyl. Prošel jsem davem jako šerif ze špatného westernu, který se snaží rozdělit lynčovací bandu.

Viděl jsem černocha, jak sedí v poslední řadě na osamělé židli a dívá se z okna. Oscar Woodhead seděl na okenní římse a něco mu šeptal. Sedl jsem si do první řady a předstíral jsem, že si něco zapisuju do notesu. Zaslechl jsem Oscara, jak říká: „Jsi hnusnej negr. Slyšels, kluku? Jsi odpornej negr. Asi to tak je. Protože všichni negři jsou hnusní, že jo?“

Neviděl jsem Savannah, která vešla do třídy a nevěděl jsem o ní, dokud se za mnou neozval její hlas. „Ahoj, Benji,“ řekla svým nejpovzbudivějším hlasem. „Já jsem Savannah Wingová. Vítej na colletonské střední škole.“

Natáhla ruku.

Washington, který byl bezesporu tou nejohromenější osobou v místnosti, jí zdráhavě potřásl rukou.

„Ona se ho dotkla,“ zakňourala Lizzie Thompsonová u dveří.

„Kdybys měl nějaké problémy, dej mi vědět, Benji,“ řekla Savannah. „Kdybys potřeboval pomoct, jen houkni. Tyhle lidi nejsou tak špatní, jak vypadají. Za pár dní si na tebe zvyknou. Tohle místo je volné?“

Položil jsem hlavu na lavici a neslyšně jsem zasténal.

„Celý den si vedle mě nikdo nesedl,“ odpověděl Benji a díval se na řeku.

„Tak teď ano,“ řekla a dala si své knihy na lavici vedle něho.

„Ona sedí vedle negra,“ řekl Oscar hlasitě. „Nevěřím svým očím.“

Savannah na mě zezadu zavolala: „Hej, Tome. Přenes si sem knihy. Já tě vidím. To jsem já, Savannah. Tvá milující sestra. Přesuň se sem.“

Protože jsem věděl, že je marné se hádat se Savannah, vztekle jsem poslechl a za sledování celé třídy jsem si přenesl učebnice dozadu.

„Nedovolil bych holce,“ zafuněl Oscar, „aby se mnou takhle mluvila.“

„Žádná holka by s tebou taky nemluvila, Oscare,“ odsekla Savannah. „Protože jsi hloupý a máš víc uhrů než je v řece garnátů.“

„A mluvit s negrem ti nevadí, Savannah?“ vykřikl Oscar.

„Proč si nezajdeš do poradny a nezkusíš získat aspoň dvojmístné IQ, blbče,“ řekla a zvedla se ze židle.

„Nevadí mi to, Savannah,“ řekl Benji jemně. „Věděl jsem, že to bude takhle vypadat.“

„A to ještě netušíš, jaký to bude, negře,“ řekl Oscar.

„Proč nezačneš svoje beďary prodávat děckám, Oscare?“ řekla Savannah a blížila se k němu se zaťatými pěstmi.

„Ty černošská děvko.“

Nastal čas mého výstupu a já vešel do arény opatrně, naplněn děsem a modlil jsem se, aby přišel ze sborovny pan Thorpe, notorický opozdilec.

„Takhle s mojí sestrou nemluv, Oscare,“ řekl jsem slabě hlasem čerstvého eunucha.

„Co s tím uděláš, Wingo?“ zamumlal Oscar zjevně vděčný, že má mužského protivníka.

„Řeknu to bratru Lukovi,“ odpověděl jsem.

„Nejsi snad dost velký, abys bojoval sám za sebe?“ zeptal se.

„Nejsem tak velký, jako ty, Oscare. Ty bys mě zmlátil, kdybychom se spolu prali. Ale Luke by po tobě stejně šel a zmaloval by ti ciferník tak jako tak. Já jenom přeskakuju tu část, kdy dostanu výprask.“

„Řekni své hubaté sestře, ať sklapne,“ nařídil Oscar.

„Mlč, Savannah,“ řekl jsem.

„Polib mi prdel, Tome,“ odpověděla sladce.

„Řekl jsem jí to, Oscare.“

„Nemáme rádi bílý holky, který se kamarádí s negry,“ řekl.

„Budu mluvit s kým chci, Oscare, miláčku.“

„Vidíš, že nemůžeš Savannah poroučet,“ řekl jsem Oscarovi.

„Pojď sem, Tome,“ řekla Savannah.

„Povídám si s Oscarem,“ řekl jsem a usmál jsem se na Oscara.

„Pojď sem, Tome,“ opakovala.

Šel jsem k ní bez nadšení a potřásl jsem si rukou s Benji Washingtonem.

„On se dotkl jeho ruky,“ zabědovala Lizzie Thopmsonová u dveří. „Raději bych zemřela, než bych se dotkla negra.“

„Tak to raději zemři, Lizzie,“ řekla jí Savannah. Pak se obrátila na mě. „Přitáhni si židli vedle Benjiho, Tome. Tam budeš sedět.“

„Sedím vepředu, Savannah. Nebudeš mi poroučet, kde mám sedět. A nenechám si od každýho blbouna z týhle školy líbit různý řečičky jenom proto, že jsi jako malá četla Annu Frankovou.“

„Přitáhni si tu židli, Tome,“ zašeptala strojeně. „Nedělám si legraci.“

„Nebudu sedět vedle Benjiho. A můžeš mě ztrapňovat jak chceš.“

„Půjdeš hrát fotbal, Benji?“ zeptala se a odvrátila se ode mě.

„Ano,“ řekl.

„Na tom hřišti tě zabijeme, chlapče,“ řekl Oscar.

„Kde je ten zatracený učitel?“ řekl jsem a podíval jsem se ke dveřím.

„Nezabijete, Oscare,“ zafuněla Savannah. „Možná jsi korba, ale jak říkal Tom, na fotbalovém hřišti jsi úplný posera.“

„Řekl jsi to, Wingo?“

„Ne, samozřejmě že ne, Oscare,“ zalhal jsem. Oscar patřil k těm tlustým chuligánům, kteří nebyli schopni přenést své násilnické asociální chování do říše sportu. Jižanské školy byly plné pouličních rváčů, rváčů s noži, kteří neuměli blokovat nebo srážet.

„Tom dá na tebe při tréninku pozor,“ řekla Savannah. „Že ano, Tome?“

„Dá mi dost práce dávat pozor sám na sebe,“ řekl jsem.

Savannah mě popadla za zápěstí a zaryla mi nehty hluboko do kůže. „Ano, dáš, bratře.“

A pak se to stalo – Oscar hodil rukavici. „Je to kunda, Wingo. Tvoje sestra je kunda, co jede po černejch.“

„Odvolej to, Woodheade.“

„Neodvolám, Wingo, a jestli s tím chceš něco dělat, setkáme se po škole za zkušebnou.“

„Bude tam,“ řekla Savannah, „a vykope z tebe duši, Oscare.“

„Savannah!“ řekl jsem.

„Nezbude z tebe ani krmení pro kraby,“ pokračovala. „Hej, Lizzie, utíkej zavolat do nemocnice. Řekni jim, že dneska odpoledne bude Oscar nutně potřebovat operovat obličej.“

„Není to žádný rváč. Je posraný strachy,“ řekl Oscar a odhadl mě velmi správně.

„On i Luke se letos v létě stali mistry v karate. A myslím tím držiteli černého pásu. Dřevěné desky přeráží rukou, Oscare. Dobře se na ty ruce podívej. Jsou úředně registrované. Proto nechce bojovat. Jestli se tě těma rukama dotkne, půjde do vězení.“

Zvedl jsem své smrtící ruce a starostlivě jsem si je prohlížel, jako bych oceňoval dvě soubojové pistole.

„To je jako judo?“ zeptal se Oscar podezřívavě.

„Judo mrzačí,“ řekla Savannah. „Karate zabíjí. Naučil se to letos v létě od mistra v karate v Savannah. Od orientálního mistra v karate.“

„Negr a šikmooký. Patří ještě Wingové vůbec mezi bílý? Uvidíme se za zkušebnou, Wingo. Přines si s sebou ty svoje registrovaný ruce.“

Když jsem to odpoledne se svýma registrovanýma rukama dorazil za zkušebnu, už tam byl shromážděný obrovský zasvěcený dav. Soustředil jsem se na dýchání a myslel jsem na to, jak mě to těší a že už mi jenom schází, aby mě Oscar zabil. Když jsem se přikrčeně přiblížil, vykřikl dav svůj pozdrav a já spatřil Savannah, jak vede devět cheerleaderek a běží ke mně. Obklopili mě a já kráčel přímo k Oscarovi obklopen deseti třepetajícími se bambulemi, které spustily vítězný pokřik colletonské střední.

Bojuj, bojuj, bojuj za Colleton,

Ať vítězství osmělí nás,

Se vší svou mocí budem bojovat celou noc.

Budem bojovat za zeleň a zlatý jas.

V Oscarových očích se objevil mrazivý, surový a zlostný pohled. Náhle se kolem něj nahrnulo hejno synů lovců garnátů, chlapců, které jsem znal celý život, rukávy měli vysoko vyrolované, solidárně stáli v kruhu a dívali se na mě výmluvným pohledem. Přímo před Oscarem stál Luke. Šel jsem k němu a za mnou se jako moře nepokojných chryzantém pohybovaly bambule. Doufal jsem, že budu zmasakrován jen v přítomnosti několika hubených říčních hochů, a nepočítal jsem s tím, že Savannah promění mou popravu ve vzrušenou manifestaci.

Zaslechl jsem Luka, jak říká: „Slyšel jsem, že jsi nazval mou sestru kundou, Woodheade.“

„Bavila se s negrem, Luku,“ odpověděl Oscar a podíval se mu přes rameno na mě.

„Může se bavit s kýmkoliv a nepotřebuje k tomu tvoje svolení. A teď se mý sestře omluv, Woodheade.“

„Vím, o co ti jde Luku,“ řekl Oscar a já jsem si všiml, jak opatrně a uctivě se k Lukovi chová. „Chceš se rvát se mnou ty, jen aby se mnou nemusel bojovat tvůj malý teploušský bratr.“

„Ne. Tom tě spráská sám. Ale jestli ho z nějakého důvodu zraníš, budeš pak mít co dělat se mnou a já ti znechutím celé odpoledne, Woodheade. Chci, aby ses omluvil mý sestřičce za to, že jsi ji nazval kundou.“

„Promiň, že jsem ti řekl, že jsi kunda, co jde po černejch, Savannah,“ vykřikl nad dav. Bambule ztuhly a říční hoši se nervózně zasmáli.

„Chci pořádnou omluvu, Woodheade. Upřímnou omluvu. A jestli nebude znít upřímně, utrhnu ti hlavu.“

„Je mi líto, že jsem to řekl, Savannah,“ řekl Oscar kajícným hlasem trestaného. „Opravdu.“

„To neznělo moc upřímně, Luku,“ řekl jsem a můj hlas zněl lítostivě.

„Prostě se nechceš prát,“ řekl Oscar.

„Mám se s ním poprat, Tome?“ zeptal se Luke a díval se Oscarovi upřeně do očí.

„Nevím, proč bych měl být pořád druhý,“ řekl jsem.

„Je to tvůj boj, Wingo,“ řekl mi syn lovce garnátů Artie Florence.

„Nechte mě s Tomem promluvit,“ řekl Luke. „Pak ti natrhne zadek.“

Luke mě objal kolem ramen a poodešel se mnou kousek od ostatních, zatímco Savannah vedla své cheerleaderky a profesionálně zahřívala dav.

„Tome,“ řekl Luke, „pamatuj, že jsi rychlý.“

„Chceš, abych utekl?“ řekl jsem nedůvěřivě.

„Ne, mluvím o tvých rukách. Uvědom si, jak máš rychlé ruce.“

„Co tím myslíš?“

„Neuhodí tě, dokud neuděláš chybu. Je silný, ale pomalý. Drž se od něho. Tancuj kolem něj. Bav se. Nepřibližuj se k němu. Prašť ho, když se ti naskytne správná příležitost, a pak se hned stáhni. Jak budeš moct, práskni ho přes ruce.“

„Přes ruce?“

„Jo. Po pár tvých ranách bude mít problémy je zvednout. Pak nesmíš zaváhat.“

„Mám strach, Luku.“

„Ve rvačce má vždycky každý strach. On se taky bojí.“

„Ale nemá ani z poloviny takový strach jako já. Kde je Earl Warren teď, zrovna když ho potřebuju?“

„Jsi dost rychlý na to, aby sis ho držel od těla. Nepřipusť, aby zaútočil a dostal tě k zemi. Bude ti chtít ochromit ruce, aby ti mohl rozmlátit obličej.“

„Ach, Bože. Můžu ještě předtím, než to začne, praštit Savannah? Ona mě do tohohle navezla. Proč musím patřit do rodiny, která jako jediná v Colletonu má ráda negry?“

„To si nech napotom. Sekej Woodheada, jen abys získal čas. Drž se od něho na distanc. Umí se ohánět rukama.“

Když jsem vyšel po trávě proti Oscaru Woodheadovi, dav ustoupil, aby nám udělal místo. Výprask jsem měl dostat jen kvůli rozhodnutí Nejvyššího soudu z roku 1954, kvůli integraci, kvůli Benjimu Washingtonovi a kvůli mé hubaté sestře. Usmívající se Oscar zvedl pěsti a pohnul se směrem ke mně. Jeho rána zprava se téměř dotkla mé čelisti a já jsem ztratil rovnováhu. Postupoval za mnou, jeden zuřivý výpad za druhým a jak kolem mě kroužil, vydával ze sebe zvířecí skučení.

„Tancuj,“ nařídil Luke.

Přesunul jsem se k jeho levičce, pryč od jeho hrozivé pravačky. Jedna rána mi sklouzla po hlavě. Další jsem zarazil rukou. Kroužil jsem a vzdaloval jsem se od něho. Tři minuty jsem tak poskakoval a pozoroval jsem, jak mě s rostoucím vztekem pronásleduje. Pak jsem podvědomě začal sledovat jeho tělo, jeho oči a podle reakcí jsem věděl dopředu, kdy uhodí. Naopak, od té chvíle, co jsem se nepokusil o výpad šťouchnutí, neměl představu, kdy uhodím já.

„Stůj pevně a bojuj, ty posero,“ supěl.

Zůstal jsem stát a on zaútočil. Svým výpadem změnil taktiku a vstoupil tak do sportovní oblasti, které jsem rozuměl a ve které jsem exceloval mnohem víc než on. Křídla protivníkových týmů na mě disciplinovaně útočila tři roky. Uskočil jsem mu z cesty, minul mě a můj mohutný úder přesně mířený na jeho ucho ho ochromil a srazil k zemi, dav vybuchl nadšením a cheerleaderky vedené rozjásanou Savannah znovu spustily colletonský bojový pokřik.

Ale Oscar byl v mžiku na nohou a znovu mě zuřivě obcházel. Slyšel jsem jeho funění a cítil jsem, že potřebuje rvačku rychle skončit. Vyhnul jsem se šesti jeho ranám, přesněji řečeno jsem krouživě uhýbal a uskakoval mu z cesty. Pak jsem tvrdými údery začal sekat po rukou, bicepsech a zápěstích, a když jsem náhle proti němu vyrazil, překvapeně ucouvl. Rozmáchl se v další divoké, ale bezvýsledné salvě ran namířených na mou tvář a já jsem ustupoval k hlučícímu davu, zatímco jsem stále zpracovával jeho ruce.

Pak se zastavil a pokusil se vmanévrovat mě ke školní zdi. Jeho rány byly čím dál cílenější. Uhodil mě nad oko a znecitlivěl tak pravou stranu mého obličeje.

„Tancuj,“ křičel Luke a já jsem předstíral, že uhýbám vlevo, uskočil jsem ale vpravo a prudce jsem vyrazil proti jeho obličeji. Klopýtl a ruce, kterými si chránil tvář, se mu smekly.

„Teď,“ vykřikl Luke.

Vyrazil jsem a začal ho bít levou rukou. Pokusil se krýt rukama, ale nebyl schopen je ovládnout ani zvednout, a tak mu poklesly na prsa a krev mu začala téct ze rtů a nosu. Člověk, který ho mlátil, jsem byl já, ale nemělo to se mnou nic společného, i když jsem cítil pohyb své levé ruky, její tvrdost, když zpracovávala to maso pod sebou, nebyl jsem to já. Pak do mého zorného pole vstoupil Luke a bitku zastavil.

Padl jsem na kolena a plakal jsem úlevou, strachem i bolestí. Levé oko jsem vůbec necítil.

„Dobrá práce, bráško,“ zašeptal Luke.

„Už to nikdy neudělám,“ řekl jsem a slzy se mi řinuly z očí. „Nenávidím to. Opravdu to nenávidím. Řekni Oscarovi, že je mi to líto.“

„Řekneš mu to později. Musíme jít na trénink. Říkal jsem ti, že jsi rychlý.“

Savannah šimrala roztřepenou bambulí mou tvář a řekla: „Co se s tebou proboha děje, Tome? Ty jsi vyhrál.“

„Znám Oscara od malička.“

„Už tenkrát to byl blbec,“ řekla Savannah.

„Nelíbilo se mi to,“ řekl jsem a pak jsem se zastyděl, když jsem si uvědomil, že mě šedesát lidí pozoruje, jak pláču.

„Quarterbeci nebrečí,“ řekl Luke. „Pojď, musíme na trénink.“

První trénink toho dne zakončil trenér Sams jako vždycky čtyřicetiyardovým sprintem. Napřed běželi guardi a centrové. Trenér zapískal na píšťalku a oni nemotorně vystartovali. Pak se seřadili tackleři a já sledoval, jak Luke lehce předběhl celý svůj početný mizerný tým.

Seřadil jsem se spolu s beky a zjistil jsem, že stojím vedle Benjiho Washingtona.

„Slyšel jsem, že jsi rychlý,“ řekl jsem. „Loni jsem byl v družstvu nejrychlejší.“

„Byl,“ řekl.

Ozvala se píšťalka a já jsem vyběhl na hřiště. Měl jsem dobrý start, vyrazil jsem vpřed a slyšel jsem, jak špunty konverzí spoluhráčů za mnou rozrývají zem. Běžel jsem, jak nejrychleji jsem dovedl, naplněný sebedůvěrou kluka, který byl od prvního roku nejrychlejší ve své třídě, když tu mě náhle minul Benji Washington a vyhrál sprint o pět yardů.

V druhém závodě beků jsem běžel se vší sebedůvěrou kluka, který je jen druhý nejrychlejší ve třídě. Viděl jsem trenéra Samse, jak znovu kontroluje stopky. Vloni byl nekompromisním a nejhalasnějším odpůrcem integrace a teď mu stopky rozšiřovaly sociální obzor. Benji uběhl čtyřicetiyardovou trať za 4,6 vteřin. Můj nejlepší čas byl 4,9, a to s hurikánem v zádech. Píšťalka zapískala a já znovu ze všech sil vyrazil a Benji mě opět míjel, jako by bez námahy sprintoval podél lajny přímo k trenérovi.

„Ten černoch umí přímo lítat,“ zaslechl jsem jednoho z beků a v tom prohlášení bylo víc obdivu než zlomyslnosti.

Běželi jsme deset závodů a všech deset Benji vyhrál. A já ve všech skončil druhý. Nový trenér Sams zapískal na píšťalku a tým běžel k šatně. Naše sezóna dostala naráz jinou podobu. Měli jsme dobrý tým amerického fotbalu, v němž byli pouze nejlepší z loňského týmu. Ale nyní jsme do zadních pozic přidali nejrychlejšího člověka Jihu a já jsem začal uvažovat o celostátním mistrovství.

18

Je září roku 1961, což byl nejintenzívněji prožitý rok našeho života na Melrosu. Lov garnátů jde dobře a otcova loď se každý večer vrací do doků s nádržemi hemžícími se rybami. Je to otcova nejlepší sezóna od roku 1956 a jeho lehkomyslné, rozpustilé veselí vzdává němý hold štědrosti moře. Cena garnátů se drží na dolaru za libru a když otec kontroluje sténající váhy v garnátovém doku, chová se jako boháč. Vypráví matce, že potkal v bance Reese Newburyho a že Reese veřejně prohlásil, že Henry Wingo si vzal tu nejhezčí ženu v colletonském kraji. Matka se červená, těší ji to a říká, že je jen žena ve středních letech, která s tím, co jí Bůh dal, dělá co může.

Savannah vychází ze svého pokoje oblečená do cheerleaderského kostýmu na svůj první zápas. Nemůže zcela zakrýt radost. Svou bledou krásou kolem sebe šíří chvění a rozrušení. Je neobvykle hezká a její krása nás lehce zasahuje, když se otáčíme, abychom se na ni podívali. Náš aplaus vyjadřuje naše tichost, naše uctivá jemnost. Rozzářila se ve své kráse, vyloupla se z tajné kukly a jak tu stojí v obývacím pokoji a očekává náš souhlas, pomalu se otáčí, půvabná v místech, kde má žena být, pleť má neposkvrněnou jako ovoce, vlasy učesané, jsou světlé a zářící jako hříva palomina. Luke se zvedá ze svého křesla a tleská, i já vstávám a přidávám se k němu a začínáme spolu jásat. Ona zvedá ruce a jde k nám, myslí si, že si z ní děláme legraci, ale když si uvědomí, že ji chválíme, zastavuje se. Její oči jsou plné slz. Je z ní dívka snů, která nikdy netušila, že jednoho dne bude tak krásná. Naše vzájemné city jsou bezvadně harmonické. Znovu jsem zasažen tím, jak se mají sestra a bratr rádi, a zároveň jsem zaplaven jejich láskou ke mně. Matka zvedá hlavu od plotny a ví, že do téhle chvíle nepatří. Otec neví tolik, aby k ní chtěl patřit. Je to začátek dlouhé zlověstné sezóny v domě Wingů. Projdeme-li vítězně zkouškou své lidskosti, zavládne tu čest a slušnost. Nastane jediná hodina hrůzy, která navždy změní náš život. Bude tu krveprolití a vražda a zkáza. Až bude po všem, budeme si myslet, že jsme přežili ten nejhorší den života, že jsme trpěli podle toho nejodpornějšího scénáře, jaký nám osud mohl napsat. Budeme se mýlit. A začíná to tím, že moje sestra dělá půvabnou piruetu pro své bratry. Na počátku je vteřina bezelstné krásy. Za tři hodiny budeme hrát svůj první fotbalový zápas a na Melrosu je znovu září.

Můj otec byl první, kdo dal dohromady colletonské Tygry a bengálského tygra, jenž řval každou noc u nás před domem. Pronajal tygra Klubu školní reklamy za deset dolarů za zápas, za směšnou sumu, která stěží pokryla cenu kuřecích krků, potřebných na týden, ale ta smlouva otce povzbudila, a on si myslel, že by mohl na Ceasarovi konečně vydělávat.

„Co tomu říkáte, děcka?“ řekl, než jsme odešli na zápas. „Ceasara bych mohl pronajímat na narozeninové večírky. Na Halloween. A fotografovat ho, jak požírá kus narozeninového dortu. Mohli bysme mu udělat sedlo.“

„Ceasar nejí dorty,“ řekl Luke.

„Ale má rád děti. Udělali bychom fotky, jak Ceasar žere oslavence na jeho posledním narozeninovém večírku. Pak bychom vyfotografovali hysterickou matku, jak se snaží vyrvat z drápů tygra svoje jediný dítě. A nakonec Ceasara, jak požírá matku,“ řekl jsem.

„To nejlepší, co bychom mohli udělat, by bylo Ceasara uspat,“ řekla matka. Ceasar ji přiváděl k zuřivosti. „Stěží si můžeme dovolit zlatou rybičku, natož tygra.“

„Cha! Ceasar vydělá deset babek za zápas Booster Clubu, nebo ne? Šest domácích zápasů krát deset a je to jasných šedesát dolarů čistého zisku. A přidej si k tomu dvacet pět babek, který dostanu za filmování hry, a máš docela slušný výdělek.“

„Proč nejezdíš na Ceasarovi, tati?“ navrhl jsem.

„Já dodávám nápady,“ řekl táta, uražený tou představou. „A mimoto, zlomil bych tomu ubohýmu stvoření hřbet. Nejsem stavěnej jako žokej. Víš, když o tom tak přemýšlím, nejlehčí z rodiny je Savannah.“

„Na to zapomeň, tati,“ řekla Savannah. „Budu jezdit na slonovi. Na tygrovi ať jezdí Tom.“

„Na jakém slonovi?“ zeptala se máma.

„Táta určitě brzy koupí slona,“ vysvětlila Savannah. „Víš, pro reklamu republikánů. Něco pro něco takového.“

„Stejně si pořád myslím, že bychom měli dát Ceasara pryč,“ řekla matka. „Je to ta nejhumánnější věc, jakou můžeme udělat.“

„Nezabijeme Ceasara,“ řekl Luke.

„Vymyslím něco jinýho,“ slíbil otec. „Narozeninový oslavy, to není zrovna dobrý nápad. Je načase vyrazit na zápas. Musím ještě za náklaďák připojit Ceasarovu klec.“

„Já pojedu s dětmi,“ prohlásila moje matka.

„Proč?“

„Protože mám ještě zbytek důstojnosti. Nepojedu na zápas s tygrem ve vleku. Už takhle se nám celé tohle město směje.“

„Podporujeme jenom ducha školy, Lilo,“ řekl můj otec. „Je to na pomoc chlapcům, aby porazili Severní Charleston.“

„Pamatuješ si, jak jsme s nimi hráli, když jsme byli nováčci, Tome?“ zeptal se Luke.

„Pamatuju?“ řekl jsem. „Porazili nás sedmdesát dva nula.“

„Na konci tohohle zbabranýho zápasu začala jejich kapela hrát ‚The Tennessee Waltz‘ a všichni jejich hráči začali tančit valčík.“

„Jsi připraven, kapitáne?“ zeptal jsem se.

„Jsem připraven, kapitáne,“ odpověděl. „Tentokrát chci tancovat já, až tenhle zápas skončí.“

„A já vás budu povzbuzovat, co mi síly stačí, hoši,“ řekla Savannah a šťouchla Luka do ramene, „v podřízené roli, zaručené všem ženám na světě.“

Mužstvo čtyřiceti hráčů v plné výzbroji mířilo dlouhým koridorem, který vedl z šatny do klubovny. Naše konverze škobrtaly o cement a znělo to, jako když bizon přechází pláň plnou křemenů. Zavěšené žárovky osvětlovaly naše dresy, jak jsme šli v mimozemském převlečení nutně patřícím k tomuto hrubému sportu, obrovské stíny vrhané divným světlem tančily po stěně.

Vešli jsme do klubovny a posadili jsme se beze spěchu do skládacích židlí. Venku v příšeří hučel dav. Kapela hrála směs bojových písní. Pak jsme uslyšeli řev Ceasara a hlasitě jsme odpovídali Lukovi, který vedl pokřik. Pak začal mluvit trenér.

„Dnes večer celé město pozná, kdo jsou moji bojovníci. Všichni jste zatím dokázali, že víte, jak si nasadit chrániče a jak po zápase pozvat holku do cukrárny na rande. Ale dokavad vás neuvidím v akci, nebudu vědět, jestli jste rváči, nebo ne. Opravdoví rváči. Opravdový rváč je lovec lebek, který vrazí hlavou protivníkovi do prsou a není spokojenej, pokud jeho protivník po zápase ještě dýchá. Opravdový rváč neví, co je to strach, leda když ho vidí v očích toho, co nese míč, kterýho se chystá roztrhnout vejpůl. Opravdový rváč miluje bolest, křik a pot a rvačku a nenávist k životu tam dole na bojišti. Je rád tam, kde teče krev a lítají vykopnutý zuby. To je sport, chlapi. Je to válka, jasná a jednoduchá. Dneska večer vyjdete ven a budete si honit zadek po celým hřišti. Jestli se něco pohne, prašťte to. Jestli něco dýchá, zaduste to. A jestli má něco kozy, ošukejte to.“

V místnosti se ozval tichý, úsečný smích. Už čtvrtým rokem přednášel před zápasem trenér Sams stejný proslov i s tím vtipem na konec. Vždycky když mluvil o fotbalu, choval se, jako by byl v konečném stadiu vztekliny.

„Mám nějaký bojovníky?“ vykřikl a na spánku mu bušily žíly.

„Ano, pane,“ volali jsme.

„Mám nějaký zatracený bojovníky?“

„Ano, pane.“

„Mám nějaký zatracený lovce lebek?“

„Ano, pane.“

„Uvidím krev?“

„Ano, pane.“

„Uvidím, jak jim z helem stříká jejich vlastní mozek?“

„Ano, pane.“

„Uslyším přes celý hřiště, jak jim praskají kosti?“

„Ano, pane,“ křičeli jsme nahlas, my, šťastní bojovníci.

„Modleme se,“ řekl a začal mužstvu předříkávat otčenáš.

Pak předal velení Lukovi, opustil místnost a čekal na mužstvo venku.

Luke, mohutný ve svých vycpávkách, vstal a rozhlédl se po klubovně. Se svými dvěma sty čtyřiceti librami patřil k největším mládencům v colletonském kraji a určitě i k těm nejsilnějším. Jeho přítomnost uklidňovala, jeho klid dával pocit jistoty.

„Vy, týmoví nováčci,“ začal Luke, „neberte trenéra Samse zas tak doopravdy. Jenom se rád předvádí a nemyslí to tak. Ale zapomněl vám něco říct. Zapomněl vám říct něco o nás. Důvod, proč hrajeme tuhle hru, je zábava. To je podstata toho všeho. Půjdeme ven a budeme se dobře bavit, blokovat, srážet a běhat, jak nejlíp dovedeme, a spolupracovat jako tým. Chci vám ještě říct o jedný zvláštnosti našeho týmu. Měli jsme si o tom promluvit, hned jak začala sezóna. Potřebujeme si promluvit o Benjim.“

V místnosti zavířila nespokojenost a každý se ohlédl po černém chlapci. Seděl sám v posledním křesle na konci místnosti. Celil očím svých spoluhráčů se stejně tichou, rozhodnou důstojností, s jakou plul chodbami školy. Podíval se apaticky na Luka.

„Nikdo nechtěl dovolit, aby Benji přišel do naší školy. Ale on to udělal. Nechtěli jsme ani, aby šel do našeho mužstva. Ale on to udělal. Na tréninku jsme po něm šli se vším, co jsme uměli. Společně jsme ho sráželi, dávali mu rány, zkoušeli jsme ho vyřídit, ublížit mu – cokoli, jenom abysme ho donutili to vzdát. I já jsem to dělal. Vzal všechno, co jsme mu naservírovali. A teď chci, abys věděl, Benji, že jsi členem tohohle fotbalovýho mužstva a já jsem na to pyšný. Myslím si, že díky tobě se z nás stal mnohem lepší tým, než jaký byl předtím, a vymlátím duši z každýho, kdo jenom pomyslí na to, že jsi jiný. Benji, pojď sem a sedni si do první řady.“

Benji zaváhal a já znovu naslouchal dechu místnosti. Pak, aniž spustil své oči z Luka, vstal a procházel ohniskem napjatých chlapeckých pohledů.

„Severní Charleston půjde dnes večer po Benjim. Budou na tebe pokřikovat negře a jiný nadávky, Benji, a my tomu nemůžeme nijak zabránit. Ale chci, abyste všichni věděli, že až Benji vyjde z těchhle dveří, není negr. Benji je spoluhráč. A já neznám hezčí slovo než spoluhráč. Teď a až do konce roku to není žádný negr. Je to Tygr z colletonské střední právě jako my ostatní. A jestli půjdou po něm, my půjdeme po nich. Tak to vidím já. A Benji, doufám, že jsem tě tou řečí neztrapnil, ale neumím to jinak, a říct jsem to musel. Nesouhlasí se mnou snad někdo?“

Zazněl zvuk kapely i nedočkavého davu, ale žádné nesouhlasné hlasy, jen nervózní klepání konverzí o podlahu.

„Tome, chceš týmu něco říct?“

Vstal jsem, otočil jsem se na své spoluhráče a řekl jsem bezdechým, vzrušeným hlasem: „Vyhrajeme.“

Pořád v sobě chovám vzpomínky na svůj sportovní život, na ty triumfální noci, kdy jsem vybíhal na ohraničené hřiště, abych změřil svou sílu, rychlost i odvahu s ostatními chlapci. Žil jsem povzbuzováním a chválou shromážděných diváků, do útoku ženoucí hudbou kapel, zmatkem způsobeným vysokým vyhazováním půvabných nohou cheerleaderek v rytmu bubnů a zpěvem jejich banálních a sport vychvalujících popěvků, jako bych žil erotikou nebo náboženským přesvědčením. Páteří mi probíhal ještěrčí proud radosti, když jsem se díval na černé helmy důležitého protivníka. Jako slepec naklánějící se z okna do sadu plného zpěvavých ptáků jsem naslouchal kadencím jejich intenzivního zahřívacího cvičení. Zápasy, zápasy, zápasy, zpíval jsem, když jsme spolu s bratrem vedli náš tým na rozcvičku. Na našem zeleném colletonském hřišti jsem poprvé a naposled v životě ochutnal nesmrtelnost. Cítil jsem slaný vzduch proudící od řeky, ten štiplavý říz nekonečné rozlohy povědomých přílivů okořeněných vůní úrody zrající na mořských ostrovech. Mé smysly se prohloubily, vznítily a já jako vyvolený, hledící na prahu ráje do očí Boha byl na vrcholu svého žití. Cítil jsem dech Boha, který jako světlo procházel mým krevním řečištěm. Křičel jsem, hecoval své spoluhráče, tančil jsem, štíhlý, oslněný důstojností svého chlapectví a zapálený hrou. Když píšťalka rozhodčího zvala k losování, vběhli jsme s Lukem do středu hřiště. Rozhodčí vyhodil vysoko do vzduchu stříbrný dolar a Luke vykřikl „hlava“ a hlava taky padla. Rozhodli jsme, že budeme přijímat.

A té noci, kdy jsme zaujali pozice dupbeků a očekávali výkop severocharlestonských Modrých ďáblů, pozvedl jsem v gestu solidarity s Benjim Washingtonem svou pěst. Sledoval jsem jejich rozehrávače, jak se blíží k míči, jak tým protivníka vyráží a letící míč se točí vysoko mezi světly, a pak jsem slyšel svůj ječící hlas: „Ber ho ty, Benji.“

Chytil ho v konečné zóně a sprintoval k třicetipětiyardové čáře, než ho dva hráči Modrých ďáblů dohnali a tvrdě srazili. Zmizel pod hromadou modrých dresů. Tým Severního Charlestonu, vyšinutý, šílený a mimo kontrolu, vystartoval a křičel na Benjiho. Na zápas přijelo pět set fanoušků ze Severního Charlestonu, a tak se ze strany hostů zvedl zpěv: „Negr, negr.“

„Zabijeme tě, negře,“ křičel bek s osmadvacítkou na drese na Benjiho, který se pomalu zvedal ze země.

Hnali se k Benjimu a šli za ním, jako násilná smečka, až k našemu hadlu.

„Negr. Negr. Posranej negr,“ řvali na něho.

A řvali pořád, i když jsem přerušil náš první zápas sezóny. Moje mužstvo bylo otřeseno a Benji byl v šoku.

Když jsme zaujali postavení skrumáže, linie Severního Charlestonu se skláněla v tandemu a křičela: „Zabít negra.“ A když jsem se skláněl nad centra, jejich safety na mě zaječel: „Dej mi toho zatracenýho černocha.“

Zvedl jsem se, prstem jsem zamířil na safetyho a mile jsem zavolal: „Jdi do prdele, čuráku.“

Ozvala se píšťalka a hlavní čárový rozhodčí proti nám nařídil padesátiyardovou penaltu za nesportovní chování. Ve slovech nesportovní chování protáhl líně nosovky, jako člen Kuk-lux-klanu. Mezi venkovskými rozhodčími z Jižní Karolíny bych se žádné spravedlnosti Nejvyššího soudu nedovolal.

„Hej, rozhodčí,“ řekl jsem, „co je takhle donutit, aby přestali ječet na naši čtyřiačtyřicítku?“

„Neslyším, že by na někoho ječeli,“ řekl rozhodčí.

„Pak jste taky nemohl slyšet mě, jak říkám tomu uhrovatýmu safetymu. Jdi do prdele, čuráku.“

Píšťalka zapískala podruhé a rozhodčí ukázal na poloviční vzdálenost ke gólové čáře. Zatím nám moje brilantní obrana ztratila dvacet pět yardů a já jsem ještě nedostal přihrávku od centra.

„Zmlkni a hraj,“ nařídil rozhodčí.

„Pojď si pro něj, negře,“ ječel jejich safety na Benjiho. „Ukopnu ti koule, negře. Dneska večer si ulovím negra. Budu jíst černý maso.“

Fanouškové Severního Charlestonu stále hlasitěji křičeli: „Negr“. Colletonští fandové byli ostražití a zticha. Uviděl jsem Benjiho rodiče sedící osamoceně na vrcholku nekryté tribuny. Tvář jeho matky se odvrátila od hřiště. Jeho otec se stoicky díval a já jsem v té chvíli pochopil, odkud pochází Benjiho klidné a královské chování.

Vyhlásil jsem přestávku.

Moji spoluhráči se krčili v hadlu u svého kapitána jako bídní psi, kteří žijí z odpadků na předměstských skládkách. Já, vždy předvídavý quarterbek, jsem poznal, že můj tým není úplně jednotný. Jejich letargie neladila s mou rostoucí zuřivostí. Měl jsem sto chutí sníst gólovou tyč nebo rozdrtit ty jejich ksichty. Na konci hřiště u běžecké dráhy jsem uviděl klec, kde spal Ceasar, který neměl nejmenší ponětí o jazykových hříčkách.

Klekl jsem si a promluvil jsem ke svému mužstvu: „Oukej, hoši. Já jsem quarterbek. Zatracenej zlatej hoch. Starej Tom Wingo přednese povzbuzující proslov.“

„Negr, negr, negr,“ odrážel se křik od školní zdi, zatímco občané Colletonu nás sledovali ve vyděšeném tichu.

„Musíš se uvolnit, Benji. Vím, není to pro tebe snadný. A nepříjemný je to pro nás pro všechny. Nahání to strach. Ale než jim ukážeme, že ty jsi ten nejrychlejší černej parchant na světě, vyřídíme si jednu malou záležitost. Potřebuju k tomu trošku randálu.“

„Celý tým zařičel, ale bylo to málo.“

„Luku,“ řekl jsem, vzal jsem svého velikého bratra za ramenní chrániče a plácl jsem ho otevřenou dlaní do helmy. „Luku, donuť Ceasara řvát.“

„Co?“

„Donuť Ceasara řvát,“ nařídil jsem znovu.

Luk odešel z hadlu směrem k týmu Severního Charlestonu a podíval se na klec, která stála ve tmě. Došel téměř k čáře skrumáže, rozhlédl se po hřišti a hlasem přehlušujícím skandování vykřikl na tygra rodiny Wingů, který unuděný světly a fotbalem spal mezi rybími kostmi a pozůstatky kuřecích krků, dokud neuslyšel silný napjatý hlas lidské bytosti, kterou nejvíc miloval: „Řvi, Ceasare, řvi.“

Ceasar kráčel k mřížím, ne jako domácí zvířátko, ne jako terč posměchu, ne jako maskot, ale důstojně, jako bengálský tygr, a zařváním složil poklonu a ujištění věrnosti největšímu tacklerovi ve Státech.

Luke odpověděl vlastním srdečným a lidským pozdravem.

Ceasar zařval znovu a jeho řev přelétl přes fotbalové hřiště jako tryskové letadlo. Přehlušil skandování slova „negr“, potlačil hlas diváků, přelétl padesátiyardovou čáru, vnikl nám do uší, prodral se parkovištěm, odrazil se od cihlové zdi školní tělocvičny a v ozvěně jako by se zrodila druhá velká kočka, které odrazem zvuku zaujatý Ceasar odpovídal. A já volal na své spoluhráče: „Teď, vy zkurvenci, sráči a počůránkové, odpovězte! Odpovězte Ceasarovi!“

Společně jsme řvali jako tygři na tygra. Znovu a znovu. A Ceasar, žádný zelenáč pod světly reflektorů, jenž si hereckým nadáním uchoval instinkt pro manéž, odpověděl nádherným, divokým hlasem, jehož původ ležel kdesi v pařících se lesích Indie a jímž jeho předkové budili v noci hindustánské kmeny a vířili adrenalin v krvi slonů. A tenhle ryk probudil duši mého týmu a zapálil colletonské diváky. To tygr pohnul jejich ztichlými řadami a připomněl jim ducha hry a hřiště se začalo otřásat jejich řevem.

Běžel jsem k bočním čarám a volal jsem na kapelníka pana Chappela, aby spustil „Dixie“. Když se ozvaly první tóny, Ceasar se rozdivočel. Viděl jsem tým Severního Charlestonu, jak zírá na dospělého vrčícího bengálského tygra, pomateně pobíhajícího a útočícího na mříže své klece, vystrkujícího z ní mohutné tlapy s vytaženými drápy: na tu nádhernou studii maximální divokosti. Vtom mě Luke zuřivě napadl.

„Proč jsi to udělal, Tome?“ řekl. „Víš, jak ta písnička Ceasara dráždí.“

„Hledá jednoho z těch posraných tuleňů,“ řekl jsem nadmutý pýchou. „Užij si to, Luku. To je ta nejskvělejší přestávka v dějinách fotbalu.“

Došel jsem k týmu Severního Charlestonu, který ohromeně sledoval své podivně ztichlé fanoušky.

„Hej, hoši,“ křičel jsem, „ještě jednou mě vytočte a já toho tygra pustím na hřiště.“

Ozvala se píšťalka a my jsme dostali penaltu za zdržování hry.

Pak jsme se shlukli a já pochopil, že se stal zázrak. V očích mých spoluhráčů se objevil ten svatý lesk jednoty, solidarity a bratrství, ta nejnádhernější věc v království sportu. Žije v srdcích, ale projevuje se očima. Zrodil se pevný svazek, zrodil se silný tým.

„Negr, negr. Řvi, řvi,“ obklopily nás hlasy.

Řekl jsem: „První ofenzivní hra v sezóně colletonských Tygrů bude následující: quarterbek dostane míč. Nikdo pro mě nebude blokovat. Zatímco se ti pitomci budou hnát za mnou, chci, aby každičký z tohohle týmu, kromě Benjiho, šel po tom blbci safetym. Já se jen tak trochu proběhnu po hřišti a dám vám čas, abyste ho dostali.“

„Negře, negře. Řvi, řvi,“ volali diváci.

Když jsem dostal přihrávku, elegantně jsem popoběhl směrem k mezeře vedle levého guarda, když do mě v tu chvíli narazilo pět set liber chlapeckého masa a kůže a srazilo mě k zemi, až jsem zabořil tvář do trávy a vápna na naší vlastní pětiyardové čáře. Ozvala se píšťalka a když jsem vstal, viděl jsem, jak jejich safety leží na zádech a svírá si koleno a tvář. Náš tým dostal další patnáctiyardovou penaltu za nepřiměřenou tvrdost a rozhodčí odkrokoval poloviční vzdálenost od gólové čáry. Šikovně jsem zosnoval tento útok, který nás nechal třicet dva yardů za naší původní čárou skrumáže. Ale s radostí jsem se díval, jak odnášejí safetyho z hřiště, krvácejícího, jak to později Luke šťastně popsal, z každého otvoru na těle.

„Za to negr zaplatí,“ vykřikl jeden z jejich linebekerů.

V hadlu hráčů jsem si klekl a řekl jsem: „Dobří hoši. Dobří hoši. Líbí se mi, když posloucháte Strýčka Toma. V příští hře se pokusíme udělat touchdown.“

„A pak přijde Benji,“ výskl Luke.

„Ještě ne,“ řekl jsem. „Mistr stratégie ještě Benjiho nepoužije. Bude jenom vnadidlo. Pošlu tě přímo doprostřed, Benji. Řeknu jim, že dostaneš míč, a ukážu jim díru, kterou poběžíš.“

„Ježíši,“ řekl Benji.

„To je hloupý, Tome,“ řekl Luke.

„Ale ten míč ti nedám. Já ho propašuju zleva. Dejte mi nějaké blokaře na konec hřiště. Na dvě. Rozchod.“

Když jsem se přiblížil k čáře skrumáže a než jsem položil ruce pod voňavý zadek Milledge Morrise, mířil jsem znovu k tomu monotónnímu zpěvu „negr“. Nahlas jsem celému týmu Severního Charlestonu řekl: „Chcete negra? Pošlu ho touhle dírou.“ Ukázal jsem na díru mezi centrem a levým guardem. „A nikdo z vás nemá šanci ho zastavit.“

Viděl jsem, jak se jejich linebeker a defenzivní bekové přesouvají o několik kroků k díře, zatímco jsem ze sebe chrlil:

„Postavte čtrnáctku, třicetdvojku, dvojku.“

Vyběhl jsem s míčem nízko u země, slyšel jsem, jak za mnou vyrážejí helmy a chrániče linemanů, přikrčil jsem se, a když mě Benji míjel, vrazil jsem mu míčem do žaludku a díval jsem se za ním, jak míří k díře, zatímco mizel v náručí bílého Jihu, jsem míč úlisně vytáhl.

S míčem na boku jsem se ohlédl, a když jsem uviděl hromadu modrých dresů, jak stahují Benjiho k zemi, předstíral jsem, že zpomaluji. Pak jsem vrazil do rohu hřiště a prorazil jsem podél postranních čar hned kolem fanoušků Severního Charlestonu, kteří si náhle uvědomili, že v colletonském týmu jsou také bílí hoši. Na dvacítce se ke mně připojil Luke a běželi jsme spolu s jedním okem upřeným na defenzivního beka, protože jsme těm podrazákům nedůvěřovali. Ten vyrazil, aby mě odřízl od postranní čáry a já předstíral, že zahýbám doprava, jako kdybych se vracel na svou část hřiště. Zpomalil a narovnal se a Luke ho nárazem svého těla téměř zabil, zatímco já oba dva přeskočil, aniž jsem ztratil krok, a běžel jsem do prázdna na naší vlastní dvacetipětiyardové čáře.

Schoval jsem si otcův film z tohoto zápasu a stokrát jsem sledoval devadesát sedm yardů dlouhý běh podél postranních čar a než zemřu, ještě ho stokrát uvidím. Dívám se na toho chlapce, kterým jsem kdysi byl, a žasnu nad jeho rychlostí, když sleduji jeho běh na zrnitém, neskutečném filmovém obrazu, a rukou si projíždím řídnoucí vlasy. Zkouším znovu prožít ten moment, kdy běžím ke konečné zóně, vstupuji do svého vlastního území, nyní marně pronásledován rozzuřenými chlapci v modrých dresech. Na padesátiyardové čáře ze mě obecenstvo šílelo, cítil jsem to ve svých nohách, ten snivý hukot lidských hlasů, pobízející mě k větší rychlosti, k nejvyšším prahům těch extatických běžících dní. Běžel jsem jako colletonský hoch, který zvedl město na nohy, a na světě není nic šťastnějšího než běžící chlapec, nic tak nevinného a nedotknutelného. Byl jsem nadaný, mladý a nezachytitelný, když jsem sprintoval podél postranních čar, následován rozhodčím, kterého jsem zahltil prachem. Hbitý a oslnivý jsem běžel světlem, kolem očí svého křičícího otce, který sledoval můj postup hledáčkem kamery, kolem své sestry vyskakující a kroutící boky vedle hřiště, milující tu chvíli, protože milovala mne, a kolem své matky, jejíž krása nemohla skrýt její stud za to, kdo je a odkud pochází. Ale v té chvíli – mýtické a elegické – byla matkou Toma Winga a dala světu darem ty nohy a tu rychlost a já překročil čtyřicetiyardovou čáru, v další vteřině třicetiyardovou a sprintoval jsem konečnou zónou jako o život. Často si myslím, když se dívám na ten film, že ten chlapec netušil, k čemu opravdu běží, a že to není konečná zóna, co na něho čeká. Někde v tom desetivteřinovém běhu se chlapec přeměnil v metaforu a starší muž ji viděl tam, kde ji chlapec vidět nemohl. Ten chlapec byl vždy dobrý v běhání, opravdu dobrý, a pokaždé utekl od věcí, které ho zranily, od lidí, kteří ho milovali, a od přátel, kteří se pokoušeli ho zachránit. Ale kam běžíme, když kolem nás nejsou žádní diváci, žádná světla, žádné konečné zóny? Kam utíká člověk? ptal se trenér sám sebe i chlapce, když si prohlížel ty filmy. Kam může člověk běžet, když už to není ze hry? K jakému cíli běží a kde se může schovat, když prchá sám před sebou?

Vběhl jsem na gólovou čáru, vyhodil jsem míč padesát stop do vzduchu, padl jsem na zem a políbil jsem ji. Pak jsem vstal, rozběhl jsem se k Ceasarově kleci a zachrastil mřížemi. „Jásej, ty žlutej hajzle.“ Královsky mě ignoroval.

Luke po mně skočil, popadl mě do náruče, zvedl mě ze země a točil se mnou dokola. Tančili jsme spolu vítězný valčík.

Rozehráli jsme a já jsem podle toho, jak jsme se vrhli na hráče nesoucího míč, poznal, že nastala naše noc. Na své hře od skrumáže se srazil Luke s hlavou jejich fulbeka a odhodil ho po trávě pět yardů od sebe. Celá pravá strana naší linie se pustila do srážení, když se soupeř pokusil proklouznout kolem ní. Luke zaútočil, srazil quarterbeka a mrštil jim sedm yardů daleko. Celý náš tým byl v ohni a my jsme každému bušili do chráničů a helem, objímali jsme se navzájem po každé hře a křikem jsme povzbuzovali linemana, který uhodil první. Na hřišti se rozhořely neuhasitelné titánské ohně, zavládl smysl pro uznání, odplatu a osud.

Rozehrávač provedl výkop, který šel za padesátiyardovou čáru.

Teď jsem se chystal nasadit Benjiho. Když jsem udělal touchdown, Benji ležel pod hromadou, která ho dloubala do očí, kousala do nohou a dopalovala ho.

„Benji, naučíme ty ubohý bělochy sednout si před černošským klukem na zadek. Tackleři na čtyři. Jedem.“

Vždycky mi bylo trochu líto toho soupeřova mužstva, které hrálo proti Lukovi. Na začátku hry to byl pěkný mrštný, zdravý kluk a na konci hry byl nejmíň na jeden den odepsaný. Nebyla náhoda, že Luke ve své pozoruhodné velikosti a grácii objevil přirozenou spřízněnost s tygry.

Jak jsem se přiblížil k čáře, slovo negr na čas zmizelo ze slovníku Modrých ďáblů.

Přihrál jsem Benjimu Washingtonovi, bylo to v téhle končině světa poprvé, kdy bílý chlapec přihrál míč chlapci černé pleti. Ten vyrazil, do cesty mu vběhl cizí tackler, kterého Luke vzápětí zlikvidoval. Benji odrazil linebekera, který se po něm vrhal, zbavil se enda, který se snažil srazit ho rukou, pak sérií úžasně svižných a klamavých pohybů vtančil do jejich pozic, kde se proplétal, nervní a nedostižitelný, nedotknutelný a náhle se otočil proti proudu hráčů a zamířil na své území, pak prolétl jako šipka kolem pravého defenzivního beka na postranní čáru hřiště, nasadil rychlý sprint a předběhl tým Severního Charlestonu do koncové zóny. Tři hráči na něho útočili, ale všichni podcenili jeho rychlost. My jsme zatím zdržovali kluky, kteří za ním mířili ke gólové čáře, a během dvou minut jsme udělali náš druhý touchdown. Cítil jsem rozpolcenost colletonského obecenstva a chvíli se neozývalo nic než slušný, ohromený aplaus. Bylo to bílé, až do morku kostí jižanské obecenstvo, vězící pevně ve všech nelidských tradicích naší doby, a i když si přálo vítězství svého týmu, podvědomě doufalo, že Benji nedoběhne, a někteří z nich si pravděpodobně přáli, aby Benji zemřel. Ale ve chvíli toho sedmivteřinového běhu se v colletonských divácích začal lámat odpor k integraci. A pokaždé, když toho večera nesl Benji Washington míč do našich pozic, zvítězilo obrovské jižanské zaujetí pro sport nad pohmožděnou historií Jihu.

Když tým obklopil Benjiho a napůl ho zabíjel svými ranami a poplácáváním, řekl Lukovi: „Bože, ti bílí kluci jsou ale pomalí.“

„Ne,“ odpověděl Luke, „ty jsi měl jen strach, že tě chytí.“

Tu noc jsem si uvědomil, že s Benjim Washingtonem v zadních pozicích jsem mnohem lepší quarterbek, než jaký jsem kdy byl. Třicetkrát jsem ho té noci poslal vpřed nebo kolem pozic protivníka a sledoval jsem, jak probíhá středem na pětiyardovou čáru, jak proklouzává kolem soupeřů na pětadvacetiyardovou čáru, odráží tacklera a míří na jedenáctku. V třetí čtvrtině jsem sprintoval na svou pravou stranu, sledoval jsem obranného enda a záludně jsem předstíral, že Benjimu příčně přihrávám. Prostřelil jsem dírou přes levého tacklera a zahnul jsem směrem k postranní čáře, dokud se po mně nevrhal linebeker. Jak jsem padal, hodil jsem míč Benjimu, který ho chytil a v jásavé oslavě rychlosti utíkal podél postranních čar osmdesáti yardů, aniž se ho cestou dotkly lidské ruce.

Ve čtvrté čtvrtině se Severní Charleston zmohl na dva touchdowny a byly to těžce vydělané a zuřivě vybojované body. Pokaždé skórovali na dlouhých bolestných pochodech přes hřiště a pokaždé jejich fulbek falšoval míč z jednoyardové čáry poté, co byl dvakrát odražen. Když časoměřič odpočítával čas a my jsme vedli 42:14, shromáždil se tým Severního Charlestonu k poradě. Naše kapela spustila „Tennessejský valčík“, a tak nás náš soupeř našel, jak tančíme na čáře skrumáže, helmu na helmě a obecenstvo zpívá na tribunách slova písně.

Pak se ozvala píšťalka, která ukončila zápas a celé město se na nás vrhlo. Vtrhli na hřiště a my se pak vraceli do šatny pomačkaní a otlučení tisíci studenty a fanoušky. Savannah mě našla, políbila mě na ústa a rozesmála se, když jsem se začervenal. Luke mě zezadu srazil a zápasili jsme spolu na trávě. Tři linemani Severního Charlestonu se probojovali davem a potřásli Benjimu rukou. Jejich střední linebeker se omlouval za toho „negra“. Ceasar se znovu rozeřval a dav se k němu připojil. A můj otec to všechno natáčel. Matka skočila Lukovi do náruče a on ji nesl jako nevěstu celou cestu k šatně a ona mu šeptala, ruce omotané kolem jeho krku, jak je báječný a jak je na něj pyšná.

V šatně hodil tým úplně oblečeného trenéra Samse do sprch. Oscar Woodhead a Chuck Richards zvedli Benjiho na ramena a téměř uctivě ho nesli do sprchy, kde byl pokřtěn v obřadních vodách vítězství. I Luke a já jsme byli zvednuti a neseni celým týmem pod proudy vody, kde jsme společně poskakovali po mokrých dlaždičkách v triumfální extázi, zatímco cvakaly spouště fotografů a naši otcové před šatnou pokuřovali a živě diskutovali o zápase.

Když jsem osprchovaný seděl vedle svého bratra na dlouhé dřevěné lavici a beze spěchu se oblékal, cítil jsem tu sladkou pozápasovou únavu, která se mi rozlévala po těle jako zpomalená droga. Natáhl jsem si košili a dělalo mi problémy zvednout levou ruku ke knoflíku. Spoluhráči se pomalu oblékali a místnost voněla párou, potem a vodou po holení. Levý end, Jeff Galloway, ke mně přišel, zčesával si tmavé vlasy dozadu.

„Jdeš na tancovačku, Tome?“ zeptal se.

„Asi na chvilku zajdeme.“

„Ale nejdete tam v tomhle oblečení, že ne?“ zeptal se při pohledu na mou košili.

„Ne, opravdové oblečení mi visí u Ceasara v kleci, Jeffe,“ odpověděl jsem. „Samozřejmě že jdu takhle.“

„Vy máte ten nejhorší vkus, jaký jsem kdy viděl. Kdy dostanete rozum a koupíte si pár košil Gant. Ve škole jste jediní dva kluci, co nenosí weejunsky. Člověče, celý tým má weejunsky.“

„Nemám rád weejunsky,“ řekl Luke.

„Jo, vsadím se, že ty zasraný tenisky máš nejradši,“ řekl a zasmál se, když viděl, jak si zavazuju svoje boty. „Co to máš na sobě za košili, Tome?“ Otočil mi límec a přečetl si cedulku.

„Belkova,“ ušklíbl se pochybovačně. „Belkova polokošile. Ježíši Kriste. To je ale trapný. Nominuju vás oba na Nejhoršího hastroše vyšších ročníků. Už čtrnáct dní nosíš jeden a ten samý pár khaki kalhot, Tome.“

„Ne, nenosím,“ zaprotestoval jsem. „Mám dvoje kalhoty a střídám je.“

„To je bída. To je úplná bída. Vůbec to není frajerské. Nepasuje to k nám.“

„Nelíbí se ti naše oblečení, Jeffe?“ zeptal se Luke.

„Tady není nic k líbení, Luku. Vy prostě nevíte, jak máte vypadat. Po zápase se prakticky všichni kluci parádně oblíknou. A když společně procházíme chodbou a všechna děvčata i chlapi z kapely říkají: Tady jde tým, chlapi, tady jde zatracenej tým a vypadá dobře.‘ Kčertu, i Benji ví, jak se oblíknout a je to jen…“

„Negr,“ dokončil za něj větu Luke. „Je pryč. Neměj strach, jen proto za tebe vyhrál ten zatracenej zápas, abys mu znovu mohl říkat negr.“

„Benji je barevnej,“ opravil se Jeff. „Je to jen barevnej kluk, kterej bude barevnej celej život, ale ve srovnání s váma se obléká jako princ. Je to trapas, když si kapitáni kupují svoje oblečení v Belkově obchodním domě.“

„Kde si kupuješ oblečení ty, Jeffe?“ zeptal se Luke. „V posraným anglickým Londýně?“

„Ne. Jezdíme s pár klukama do Charlestonu a celej den nakupujeme u Berlina a Krawchecka. V solidních pánských obchodech. Speciálních obchodech, čéče. Ale ne v Belkově. Nenakupujeme v koloniále, čéče. Každý ti to potvrdí. U Berlina mají na věšáku tolik krokodýlích opasků, že by si mohli založit vlastní krokodýlí farmu. Do těchhle obchodů by ses měl jít podívat. Měl bys rozvíjet svůj vkus.“

„Jsem docela rád, že nemám stejný vkus jako ty, Jeffe,“ řekl Luke, když zavíral skříňku. „Nikdo tě nenutí nosit naše šaty, tak si o nás neotírej hubu.“

„Hele, dám ti přátelskou radu,“ odpověděl. „Já se na vaše oblečení musím dívat, a tak mám právo na názor. Jasný? Víte, že trenér určil, abychom ve dnech zápasů nosili sportovní bundy do školy. Copak se vám na tom nelíbí, mít jedno oblečení na ráno, pak se zapotit v dresu při zápase a pak zdolávat holky v pěkným obleku na tancovačce. A tenhle mě u Krawcheck’s nestál ani sto dolarů.“

„Vypadá to jako šmejd,“ řekl Luke, když se na chvilku zarazil, aby si prohlédl Jeffův světle modrý oblek.

„Cha, je to ten nejlepší oblek, který za tu cenu mají. Ale ty ošuntělé khaki obleky jsou asi mnohem lepší.“

„Mám je rád,“ řekl Luke trpce.

„Uvidíme se, vy manekýni, na zábavě. Ale možná mě nenajdete, protože budu obklopený stovkama buchet a budu bránit svoje hadry před jejich chtivýma rukama. Ale i tak, vy dva, byl to skvělý zápas,“ řekl Jeff, když odcházel z šatny.

Zaslechli jsme ze školní jídelny rock and roll, který hrála taneční kapela. Zavřel jsem skříňku a zaklapl jsem kombinační zámek. Luke udělal to samé.

„Chceš jít na tancovačku, Luku?“

„A ty?“

„Ani moc ne.“

„Já taky ne. Zvlášť když vím, že na mě bude každej zírat a bude si říkat: ‚To je ten chudej parchant s tou Belkovou košilí.‘“

„To mi nevadí,“ řekl jsem. „Neumím tancovat.“

„Já taky ne,“ řekl.

Trenér Sams vykoukl zpoza rohu a řekl: „Zhasnout, hoši. Hej, Tome a Luku, myslel jsem, že budete na zábavě. Dejte pozor, po takovém zápase, jaký jste dneska sehráli, by vás mohli znásilnit.“

„Zrovna se tam chystáme, trenére,“ řekl jsem.

„Hej, kde máte sportovní bundy?“ řekl trenér Sams. „Každýmu jsem přece řekl, aby si je na zápas oblíkl. Proboha, jste moji kapitáni.“

„Zapomněl jsem,“ řekl Luke. „Byli jsme před zápasem tak vzrušení.“

„Hej, uh,“ řekl trenér a šťouchl Luka do ruky. „Hej, uh. To byl zápas. Hej, uh.“

„Hej, uh,“ opakovali jsme.

„Hej, uh. Hej, uh. Hej, uh,“ řekl a šklebil se na nás oba. „Hej, uh, to byl ale nějakej zápas.“

Prošli jsme s ním zadními dveřmi šatny, cvakl vypínačem a my jsme se dívali, jak na hřišti zhasínají světla.

Luke a já jsme vykročili směrem, odkud zněla hudba.

Když si vybavím matčin hlas, který mě provázel dětstvím, slyším, jak otvírá hrob euforického bědování nad naší ekonomickou situací, slyším její omílanou písničku nevykořenitelné víry, že žijeme svůj život v té nejhroznější chudobě. Nemohu říct přesně, jestli jsme byli chudí nebo ne. Nejsem si jistý, jestli matka skrblila nebo byla šetrná. Ale vím, že bych ji raději poprosil o mléko z jejího pravého prsu, než ji požádal o deset dolarů. Peníze z ní dělaly úplně jinou ženu a ubíraly jí v dětských očích na důležitosti. Nebylo to tím, že peníze neměla, ale tím, jaké pocity v nás vyvolávala, když jsme o ně požádali. Vždycky jsem ji podezříval, že peněz měla vždycky víc, než prohlašovala. Bál jsem se, že je milovala víc než mě. Ale nikdy jsem si tím nebyl úplně jistý.

To, že nemáme sportovní bundy, mě donutilo, abych hned to ráno po zápase se Severním Charlestonem za ní po snídani šel a zeptal se jí: „Mami, můžu s tebou mluvit?“

„Samozřejmě, Tome,“ odpověděla, zatímco na zadním dvoře rozvěšovala prádlo. Začal jsem jí pomáhat. „Chci, aby ses vždycky cítil uvolněně, když se mnou mluvíš.“

„Můžu dělat nějaké práce po domě?“

„Už máte svou práci přidělenou.“

„Potřeboval bych si vydělat nějaké extra peníze.“

„Mně za všechnu tu práci po domě taky nikdo neplatí, Tome,“ řekla. „Podívej. Kdybych byla placená za vaření, uklízení, zašívání a žehlení, nezbylo by dost peněz na jídlo, že ne? Ale já nikdy ani nepomyslela, že by mi za to měl někdo platit. Dělám to proto, že mám ráda svoji rodinu.“

„Já mám taky rád svou rodinu,“ řekl jsem.

„Víš, že máme problémy, že ano?“ řekla šeptem a pak pronesla jednu z těch intimních, spikleneckých a přece závazných poznámek, které z nás udělaly účastníky jejích nejvážnějších myšlenek. „Ačkoliv garnáti jdou dobře, otcova koupě benzínové stanice a tygra nás postavila do velice špatné situace. Nerada ti to říkám, protože se kvůli mně tolik trápíš. Můžeme kdykoliv zbankrotovat. Snažím se to tvému otci vysvětlit. Ale co můžu dělat?“

„Potřebuju si koupit sportovní bundu.“

„To je směšné,“ řekla s ústy plnými kolíčků. „Nepotřebuješ sportovní bundu.“

„Ano, potřebuju,“ odpověděl jsem a měl jsem pocit, jako kdybych právě požádal o jachtu. „Trenér Sams chce, abychom ve dnech zápasů nosili sportovní bundy. Je to pravidlo. Luke a já jsme jediní, kdo se včera ve škole neoblékl do sportovních bund.“

„No, to je směšné pravidlo, ale my se jím nemusíme řídit. Víš, jak špatně dopadla loňská garnátová sezóna, Tome. Víš, kolik tvůj otec ztratil na svém hazardním podniku s benzínovou stanicí. Všechno tohle moc dobře víš a přesto mě nutíš, abych měla pocit viny, když ti to odmítnu. Jediné, co nevíš, je, jak moc bojuju, abych nás všechny udržela nad vodou. Ne že bychom si nemohli dovolit sportovní bundy, ale je to záležitost hodnot. Kdyby tvůj otec slyšel, že jsi mě právě požádal o sportovní bundu, proskočil by stropem. Je sobecké, že jsi na to jen pomyslel. Upřímně řečeno, zklamal jsi mě a překvapil zároveň.“

„Všichni ostatní kluci sportovní bundy mají. Mohli bychom je někde koupit z druhé ruky.“

„Ty nejsi ostatní. Ty jsi Tom Wingo a ostatní převyšuješ o hlavu a ramena. Ti ostatní chlapci se možná lépe oblékají, ale moji synové jsou kapitáni týmu.“

„Jak to, že Savannah má vždycky pěkné oblečení a Luke a já se musíme oblékat, jako kdybychom šli lovit garnáty?“

„Protože Savannah je děvče a pro dívku je důležité, aby ukázala to nejlepší. A já necítím ani trochu viny, že obětuju vše, abych oblékla dceru slušně. Překvapuje mě, že nechápeš, proč je to nezbytné, a že tě to štve.“

„Proč je to nezbytné? Řekni mi to, mami.“

„Jestli si má vzít slušného gentlemana, musí být vkusně oblečená a distinguovaná. Gentlemany z dobrých rodin by ani nenapadlo ucházet se o dívku, která neví, jak se oblékat. Oblečení je první věc, která muže k ženě přitahuje. No, možná ne ta úplně první, ale jedna z prvních ano.“

„Jakou první věc hledá dívka u mladého muže, mami?“

„Určitě ne jeho oblečení,“ ušklíbla se. „Oblečení na muži nic neznamená, pokud nejde za obchodem nebo nezačne pracovat v advokacii. Mladá dívka se dívá na mužův charakter, jeho vyhlídky, jeho rodinu a jeho ambice.“

„Na to ses dívala, když sis vzala tátu?“

„Myslela jsem, že si beru jiného muže. Byla jsem hloupá a prodala jsem se příliš levně. Nechci, aby Savannah udělala tu samou chybu jako já.“

„Myslíš, že nějaké dívce nebude vadit, jak vypadají moje šaty?“

„Samozřejmě že ne, pokud není tupá, povrchní a bezvýznamná.“

„Tak proč by měl muž dbát na ženské oblečení?“

„Protože muži jsou jiní než ženy, jsou od přírody víc tupější.“

„Opravdu tomu věříš, je to pravda, mami?“

„Já vím, že je to pravda. Jsem na světě mnohem déle než ty.“

„Dáš mi teda nějaké peníze?“

„Nedám ti ani deseticent. Chci, aby ses naučil odpracovat všechno, co dostaneš. Všechno, co opravdu chceš. S láskou budeš opatrovat tu bundu, až vypotíš krev, abys ji dostal. Vydělej si na ni, Tome. Budeš si sám sebe víc vážit, když nedostaneš všechno naservírované na stříbrném tácu.“

„Nikdo mi nic na stříbrném tácu nedal.“

„To je pravda, Tome. A nikdy nedá. Já alespoň ne. Vím, myslíš si, že se chovám bídně.“

„Ano, mami. Nemůžu si pomoct.“

„To mě vůbec netrápí. Protože vím něco, co ty nevíš. Až si jednou chlapci z tvého týmu vzpomenou na tenhle rok, nebudou už ani vědět, jakou barvu měla jejich sportovní bunda.“

„No a?“

„Nebudou znát hodnotu věcí. Ale ty, Tome, když si jednou vzpomeneš na tenhle rok, vybaví se ti ta bunda, po které jsi toužil a kterou jsi nikdy neměl. Uvidíš ji ve svých představách a ucítíš její vůni.“

„Nechápu to, mami.“

„A až ji jednou budeš mít, oceníš ji. A vždycky, když ji oblékneš, vzpomeneš si na svou matku. Budeš si pamatovat, že jsem ti ji odmítla koupit, a budeš se ptát proč.“

„Ptám se teď.“

„Učím tě cenit si věcí, které nemůžeš vlastnit, které jsou prostě mimo tvůj dosah.“

„To je hloupé.“

„Možná je to hloupé, Tome. Ale ty budeš svou první sportovní bundu milovat. To ti slibuju.“

„Mami, tohle je od šestapadesátého roku nejlepší garnátová sezóna. Peníze máme.“

„Ale ne na sportovní bundy, Tome. Šetřím peníze pro další hloupé investice tvého otce. Kdyby to nebylo pro něho, mohl bys mít, co bys chtěl. My všichni bychom mohli.“

19

V sestřině bytě jsem začal hledat stopy, jež by mi pomohly nahlédnout do tajného života, který vedla, než si podřezala žíly. Její nepřítomnost mi poskytla trestuhodnou volnost, abych jako voyajer pronikl do jejího intimního denního života. Znaky opuštěnosti byly živým pozůstatky jejího posunu k vnitřní hranici šílenství. Našel jsem neotevřenou poštu, včetně kupy dopisů od mé matky, mého otce i ode mě. Její otvírák na konzervy nefungoval. Na poličce měla dvě láhve papriky, žádnou majoránku ani rozmarýn. V ložnici jsem našel pár sportovních bot Nike, které nikdy neobula. V koupelně chyběl aspirin a zubní pasta. Když jsem přijel, byla ve spižírně jediná konzerva tuňáka a mrazák nebyl léta rozmrazený. Savannah, po celý život posedlá čistotou, nechala na policích hromadit vrstvy prachu. Byl to byt někoho, kdo chtěl zemřít.

Ale byla v něm ukryta i tajemství, která jsem mohl odhalit, kdybych měl jen dostatek trpělivosti. Cvičil jsem svou trpělivost a ostražitost, hledal jsem jakýkoliv náznak, který by mohl vrhnout světlo na vnitřní strukturu jejího šílenství.

Jedno nedělní odpoledne šestého týdne svého pobytu v New Yorku jsem znovu a znovu pročítal všechny publikované i nepublikované sestřiny básně. Hledal jsem stopy, tajemství vrstvená v jejích bujných jambech. Ačkoliv jsem znal všechny podstatné události a traumata sestřina života, cítil jsem, že mi něco důležitého v jejím příběhu uniká, že si vytvořila nějaký zoufalý a prozatímní život v těch třech letech, kdy byla ode mě pryč, život, k němuž mi byl odepřen přístup.

Savannah už jako dítě měla zvláštní zvyk ukrývat své dárky. Ráno o vánocích nikdy neležely pod stromkem, ale vždycky nám nabídla přesně vypracované mapy, podle nichž jsme mohli tyto dárky hledat. Jednou schovala opálový prsten, který s babiččinou pomocí koupila pro matku, v černé bažině skoro uprostřed ostrova. Položila ho do hnízda stěhovavého strnada do dutiny stromu mezi větvičky a mech. Ale její psané pokyny, jak prsten najít, byly tak roztřepané a nejisté, že nikdy nedokázaly matku dovést k tomuto hnízdu. Opály budou Savannah vždycky připomínat ukradené vánoce. Poté, co přišla o ten prsten, vrátila se zpátky k obvyklým způsobům obdarovávání.

Později popsala ztracený prsten jako nejdokonalejší, nejneposkvrněnější dar. Bezvadný dar, napsala, i když je schován příliš dobře, se neschová před básnířkou. V tom, co se stalo klíčem k zásadnímu porozumění její tvorby, nazvala básnířku „Paní sov“. Když tahle básnířka zavřela oči, rozepjatá křídla velké rohaté sovy vrhla osmahlý stín přes nekonečné zelené lesy. Sova se vrátila k opuštěným hnízdům stěhovavých strnadů, vnikla do dokonalého středu srdce cypřiše a našla ztracený opál barvy podmáslí s barevným tónem rozdrcených fialek. Znovu a znovu, od básně k básni, sova, zaťatá vládkyně nespoutaného instinktu, uchopovala prsten krutým zobákem olemovaným krví ochromených králíků a letěla krajkovím báječných snů provoněných vzduchem i jazykem a doručila ztracený prsten básnířce. Pro Savannah se nikdy nic neztratilo, vše přeměnila v záhadných smyslných zahradách jazyka. Ve svých básních si podržela lásku ke hrám, ukrývala v nich své dary za šteláře slov a tvarovala nádherné kytice ze svých ztrát a nočních můr. V sestřiných pracích nebyly žádné temné básně, jen krásné ovoce obklopené růžemi. Tyto plody i květiny byly ovšem posypané kyanidem a toho, kdo je ochutnal, dokázaly uspat navždy. K Savannah přicházely její výtvory společně s jejími vrahy. Všechny básně měly své hlavolamy, svá poselství mířící nesprávným směrem, své lsti, svá ohniska. Nikdy nevyjádřila určitou věc přímo. Nemohla prolomit svůj životní zvyk skrývat své dary. I když psala o svém šílenství, dělala to půvabně, popisovala peklo zkažené rájem, dezert posypaný morušemi a mangem. Mohla psát o vražedném slunci a vyjít z toho triumfálně, pyšná na své opálení. Jako básnířka měla jedinou hlubokou slabost: mohla projít lemem Alp, svou vlastí, ale nemohla přistřihnout ta křídla, na kterých vzlétla do závratných výšek. Prsten se k ní vždy vrátil, když ohlásila jeho ztrátu. I její výkřiky byly němé, změkčené v bledou harmonii, jako hukot moře uvězněný v mušlích. Předstírala, že v těch mušlích slyší hudbu, ale já jsem věděl, že nic neslyší. Slyšela vlky, všechny černé noty, všechny satanské madrigaly. Ale když je s pomocí své strašidelné sovy a opálových snů popsala, byli úžasní. Zpívala o leknínech, plujících jako duše labutí na jezírkách v uzavřených dvorech blázinců. Má sestra si zamilovala velkolepost šílenství. Její poslední básně, které jsem nacházel rozptýlené po bytě v tajných skrýších, byly labutí písně nádherné roztomilosti.

Zatímco jsem pobýval v jejím bytě, vybíral jsem její rentu, platil účty a sbíral poštu. S pomocí souseda Eddieho Detrevilla jsem vymaloval byt v teplém žlutohnědém tónu. Její rozlehlou knihovnu jsem seřadil podle témat. Pro knihomola by tato knihovna měla velikou hodnotu, ale moje sestra zacházela s knihami hanebně. Když jsem namátkou otevřel jeden výtisk knihy, objevil jsem stránky, které znesvětila propiskou tím, že si zatrhávala pasáže, které ji zaujaly. Kdysi jsem jí řekl, že bych raději viděl rozbombardované muzeum než podtrhanou knihu, ale ona můj argument odmítla jako pouhou sentimentalitu. Své knihy popisovala proto, aby se jí neztratily ohromující obrazy a myšlenky. Mezi jejím čtením a psaním existovala plodná výměna. Měla zvláštní zvyk, sbírala knihy, které pojednávaly o pro ni neznámých předmětech. V jedné z nich, hojně podtrhané, se psalo o životním cyklu kapradin a jiná se jmenovala Znaková řeč planinových Indiánů. Bylo tu šest knih obírajících se různými meteorologickými tématy, tři o sexuální deviaci v devatenáctém století, kniha o chovu a krmení piraní, Slovník námořníka a dlouhé pojednání o motýlech Georgie. Jednou napsala báseň o motýlech, kteří přiletěli do matčiny zahrady na Melrosu a díky poznámkám, které jsem objevil na okraji stránek, jsem pochopil, kde má sestra načerpala tolik znalostí o způsobech života otakárka fenyklového, o ostruháčcích z čeledi modráskovitých a o rodu Lycaeridae. Používala své knihy účelně a neexistoval žádný nevysvětlitelný fakt, který by unikl její badatelské vášni. Kdyby potřebovala ve své poezii zmínku o sluníčku sedmitečném, sehnala by nejméně deset entomologických knih jen proto, aby objevila tu správnou berušku. I z bezcenných informací, které nashromáždila z dlouho nepoužívaných knih, vytvářela záhadné světy. Protože během svého studia tyto knihy svým způsobem ničila, mohl jsem podle toho, jestli byly opatřené poznámkami nebo čisté a netknuté, přesně poznat, kterou četla a kterou ne. Doufal jsem, že probírka její knihovny, studium jejích komentářů, poznámek i podtržených pasáží o různých předmětech mi pomůže pochopit vlastní sestru. Bylo to sice porušení soukromí, ale já se snažil přemostit vakuum tří let, kdy mezi námi nepadlo ani slovo.

To léto jsem začal s četbou tvorby všech básnických přátel Savannah, kteří jí podepsali výtisky svých knih. Z jednoho sice chytrého, ale formálního věnování jsem usoudil, že většina z nich obdivovala sestřinu práci, ale že ji samotnou vůbec neznali. Většina z nich trávila své americké životy v pyšné temnotě a když jsem si přečetl jejich práce, pochopil jsem proč. Byli to trubadúři intuitivního pochopení skutečnosti. Psali o kalichu a granátových jablkách, ale jejich témata neměla smysl. Nikdy jsem neudělal Savannah větší radost, než když jsem přiznal, že jsem jednu její báseň nepochopil. Bylo to pro ni znamení, že zůstala věrná svému daru. Po četbě tvorby jejích přátel jsem si začal myslet, že všichni moderní básníci jsou nejspíš imunní vůči absolutní srozumitelnosti. Čáry, jimiž podtrhávala texty, se vyznačovaly tmavou, jedinečnou krásou a já jsem se zapisováním do svého notesu snažil z vyznačených cestiček po jejích knihách sestavit skládačku sestřina života.

Z její poezie vysvítalo, že Jih jako námět měl u Savannah zelenou. Stále jsem nacházel mihotání její minulosti, přestože má sestra dokázala to, co si vždy přála ze všeho nejvíc – proměnit se v newyorskou básnířku. Narazil jsem na řadu básní pojednávajících o podzemce, které dávaly zvláštní sněžnou symetrii do protikladu se zlým snem nočního města. Byly tu básně o řece Hudson a Brooklynu. Mnohokrát nepodepsala báseň hned, jak ji dokončila. Popsané listy nechávala povalovat v anonymních hromadách po celém bytě. A pouze cizelované, nedotknutelné čarodějnictví jejího talentu dokazovalo, že tyto práce jsou nesporně její. Poslední dobou dostala její poezie zvláštní sílu, melancholii a tím zkrásněla ještě víc. Ale stále tu existovalo něco, co mě mátlo a co mi nebylo úplně jasné, a kdybych nenašel modrobílý památník založený na jejím nočním stolku pod biblí, zůstal bych neuspokojený. Na deskách, v zeleném diamantu olemovaném bílým proužkem, jsem četl slova „Seth Low J.H.S.“. Rozepnul jsem zarezlou sponu a rozevřel knihu na první stránce. Byla na ní přilepena fotografie Renaty Halpernové z osmé třídy. To jméno mi bylo mlhavě povědomé, ale nedovedl jsem je nikam zařadit. Tvář měla pěknou, sebevědomou, ale její vzhled hyzdily nešťastně zvolené brýle. Usmívala se nepřirozeně a škrobeně a já v duchu viděl tupého fotografa, jak se na ni šklebí se slovem „sýr“ a odhaluje tak nepříjemná ústa plná zubů. Na následující stránce byli zaznamenáni její učitelé, paní Satinová, paní Carlsonová a paní Traversová. Renata Halpernová absolvovala Seth Low 24. června 1960. Renata neměla žádnou třídní funkci, ale Sidney Rosen byl velmi ctěným předsedou Renatiny třídy. Sidney vepsal do památníku „Renatě, datováno za letu motýlků, nasedni na lokálku, nasedni na expres, nenech se odradit, dokud neuspěješ“. Renatina nejlepší přítelkyně Shelly, která byla obdařena písmem jako zohýbané hedvábí, napsala „Renatě, navždy, třpyť se, třpyť se, hvězdičko, pudr a sklenice krému, tužka na oči – rtěnka také – z tebe udělají krásku. Blahopřání Královně srdcí Seth Lowu“.

To je báječné, pomyslel jsem si, že má nejnovější přítelkyně Renata Halpernová se jednou stala Královnou srdcí Seth Low Junior High School, ale zajímalo mě, jak se její život prolnul se životem Savannah. Moje sestra měla plnou polici alb vyřazených ročníků, které sbírala v antikvariátech po celém městě. Milovala intimní pohledy do života neznámých lidí. Ale jméno Renaty Halpernové znělo v mé hlavě a já si byl jist, že jsem se s ním už někde setkal.

Vrátil jsem se do obývacího pokoje a prohledal jsem obálky všech knih jejích přítelkyň básnířek. Pak jsem uviděl sloupek pošty, kterou moje sestra dostala v posledním týdnu, a vzpomněl jsem si, že tam jsem to jméno zahlédl.

Kenyon Review zaslal kopii svého posledního čísla Renatě Halpernové na adresu Savannah. Když jsem poprvé kontroloval poštu, chtěl jsem tenhle časopis ukrást, ale bál jsem se, že bych urazil nějakou sestřinu kamarádku, která používá její adresu k zasílání pošty. Otevřel jsem hnědou obálku a našel jsem mezi stránkami časopisu dopis od vydavatele Kenyon Review, adresovaný Renatě.

Milá slečno Halpernová,

Rád bych Vám sdělil, jak jsem pyšný, že Kenyon Review má tu čest vydat vaši první báseň. Také bych rád zdůraznil, že bychom uvítali jakoukoli práci, kterou se nám v budoucnu rozhodnete ukázat. Rádi bychom vydali co nejvíce, než nám vás nějaký „velikán“ ukradne. Doufám, že se Vám vaše práce bude dařit i nadále.

S úctou

Roger Murrell

P.S. Co se týká publikace vaší knížky pro děti, můžete rozbít mazel topf.

Prohledal jsem obsah Kenyon Review a otočil jsem na stranu třicet dva, kde jsem začal číst báseň od Renaty Halpernové. Přečetl jsem osm řádek a uvědomil jsem si, že tuhle báseň napsala moje sestra.

Kabáty jsou plné hudby, kterou tvořím svýma

snícíma rukama.

Ale jen lovec zná pravé nebezpečí kožešiny.

On bere tygrův pruhovaný kabát a pohřbívá

jeho tvář

V hvězdném světle a síle tisíce bengálských

nocí.

Tato kožešina je přesný text stvoření, vonná

tresť posvátné divokosti

Měkká slupka její krásy zlátne na tělech

pyšných žen

Hranostaj dokazuje hravost Boha,

Když kouzlí své péřové a sněžné sny.

Ale tygrův kabát je svatební písní

na počest břitev

Dcero, vezmi všechna slova krve a levandule

a času.

Přines je zářící a čistá na světlo.

Prohledej je pečlivě kvůli kazům.

Pamatuj, že tygr neví kudy kam uprostřed

úskočně rozmístěných pastí

A jeho nozdry se plní kadidlem smrti.

Dívá se beze strachu, jak se k němu blíží cizinci s

noži.

Jak vznešená a slavnostní je žena, která si obleče

jeho kabát.

Svýma vlastníma rukama tvořím marnotratné kabáty

a rozesílám je jako milostné dopisy Sigmunda Halperna,

těm štíhlým, milostným ženám, které si váží mého

řemesla

pokaždé když se pohnou v jedinečné rozkoši kožešin.

Pro tebe jsem vybrala svou nejlepší práci, dcero.

Jedinou báseň kožešnice.

Tento dar je Písmo, které jsem uzmula páteři

norka,

jak jsem se snažila velebit rozměry tvého obezřetného

tvaru.

Mé kůže jsou noví poručníci tvého půvabu.

Než básnířka začne snít o kabátech, musí zvládnout

heraldiku kožešiny

a naučit se tvořit z krve bratrů a tygrů.

Když jsem báseň přečetl, řekl jsem si, že všechno se vysvětlí, že jednoduché řešení existuje a v průběhu času se mi ukáže. Věděl jsem, že moje sestra ví málo o židech a nic o kožešnících. A přece jsem si byl jist, že tu báseň napsala. Tygr ji prozradil a to se nezmiňuji o nenapodobitelném, nezfalšovatelném rytmu její poezie. Znovu jsem otevřel Renatin památník a podíval jsem se na první stránky. Dlouho jsem nehledal. Matčino zaměstnání: žena v domácnosti, otcovo zaměstnání: kožešník.

Tušil jsem, že se dotýkám něčeho důležitého v životě své sestry, ale nevěděl jsem přesně, co to znamená. Mělo to něco společného se sestřiným divokým odmítnutím historie z Jižní Karolíny. Kožešník nasměroval básnířčin hlas zpět na ostrov, zpět k jejímu dětství a jeho obrazy byly pro mě jasné a vzrušující. Přibližovala se k příběhu, který nikdo z nás neměl odvahu vylíčit, ale nečestnost oslabila její srdce, její umění nebylo podvodné, ale bylo zamlžující a tím scestné. Naznačilo téma, ale přímo se ho nedotklo. Jestli chceš psát o tygrovi, Savannah, pak piš o tom posraném tygrovi, myslel jsem si. A neschovávej se za kožešnické řemeslo, Savannah. Odmítni krýt své básně bujnými kůžemi a výběrem kožešin zlomených zvířat přezimujících v čelistech krutých pastí. Kožešník zahřívá a básnířka se vaří ve vlastních vynikajících elixírech. Kožešnice šije kabáty z kožešin norka a leoparda, které vzájemně ladí, básnířka křísí norka a dává mu do tlamy mrskající se rybu, básnířka navrací leoparda do stepi, naplňuje nozdry vůní pářících se paviánů. Schováváš se za kožešinou a hotovými kabáty, Savannah. Hrůzu děláš hřejivou, děláš ji krásnou, zabaluješ ji měkce do hermelínu, merina a činčily, i když by měla zůstat nahá, zdrsněná mrazem.

Ale ty se k ní přiblížíš, drahá sestro, ty k ní dojdeš a já půjdu s tebou.

Vrátil jsem se zpět ke Kenyon Review, k vydavatelovu postskriptu a četl jsem ho pozorně znovu: „Co se týká publikace vaší dětské knížky, můžete rozbít mazel topf,“ mluvil o knize pro děti opravdové Renaty Halpernové, nebo se moje sestra dala na psaní dětských knížek pod pseudonymem, pod kterým publikovávala své básně? Hodinu jsem pečlivě kontroloval celou knihovnu v bytě a hledal jsem dětskou knihu napsanou Renatou Halpernovou. Neuspěl jsem a nenašel jsem v celé knihovně ani jednu dětskou knihu a divil bych se, kdyby měla Savannah v úmyslu psát v tomto žánru. Už jsem chtěl unavený neúspěchem nechat hledání, když jsem si vzpomněl, že Kenyon Review obvykle vydává na konci časopisu stručné autobiografické portréty svých autorů. Otočil jsem rychle na poslední stránky a pod „H“ jsem našel krátkou charakteristiku Renaty Haplpernové.

Renata Halpernová žije v newyorském Brooklynu a pracuje v knihovně Brooklyn College. Báseň v tomto čísle je její debut. Její dětskou knihu Jižanský přístup vydalo loni nakladatelství Random House. V současné době pracuje na sbírce básní.

Lehce jsem se zachvěl, když mi prodavač v dětském oddělení Scribnerova knihkupectví podal knihu. Na zadní předsádce nebyla žádná fotografie autorky a ilustrace na titulní straně zobrazovala tři děvčátka, která stojí na molu a krmí mořské racky. Za nimi, daleko na horizontu, u stromů stojí malý bílý dům, stejný jako ten, v němž jsem vyrostl. Dokonce i umístění stodoly a lichý počet oken v průčelí domu byly stejné.

Otevřel jsem knihu, přečetl jsem první stranu a bez jakékoliv pochybnosti jsem věděl, že tuhle prózu napsala Savannah.

Bylo jasné, že jsem narazil na něco neocenitelného a důležitého, ale objev ve mně zanechal mnohem víc zmatku než osvícení. Sestřino splynutí s Renatou bylo další formou vytáčky, další způsob, jak raději obeplout ostrov než nashromáždit v bouři všechny potřebné síly k tomu, abychom hladce přistáli na břeh. Šel jsem přímo k bytu Eddie Detrevilla a zaklepal jsem hlasitě na dveře.

Když Eddie otevřel, řekl: „Večeře je v osm, drahouši. Jdeš jen o čtyři hodiny dřív. Ale pojď dál.“

„Oukej, Eddie,“ řekl jsem, když jsem vešel do jeho bytu a padl těžce na viktoriánský gauč. „Něco jsi mi zatajil.“

„Opravdu,“ řekl sardonicky. „Naleju ti skleničku a pak můžeš povídat o všech tajemstvích, které před tebou strýček Eddie zatajuje. Co takhle martini?“

„Kdo je Renata, Eddie?“ zeptal jsem se, když mi naléval skleničku u baru. „A proč jsi mi o ní neřekl dřív?“

„Mám velice dobrý důvod, proč jsem ti o ní neřekl dřív,“ odpověděl s klidem, který mě dováděl k šílenství. „Nikdy jsem neslyšel o stvoření zvaném Renata.“

„Lžeš, Eddie. Musí to být přítelkyně mé sestry, když si Savannah dovolí podepsat svou práci jejím jménem.“

„Pak mě s ní, prosím tě, seznam. Rád bych se s ní setkal. Tady máš drink, Tome. Navrhuju ti, abys sis pořádně lokl, nechal alkohol vejít do krve a pak mi vysvětlil, proč jsi na mě tak naštvaný.“

„Protože není možné, abys o Renatě nevěděl. Chci říct, že určitě musela Savannah navštívit. Musely se spolu často stýkat a jsem si jist, že sestra by se ti jistě zmínila o své nové báječné přítelkyni. Nepřijala by nové jméno, aniž by tu nebylo silné spojení.“

„Savannah a já nepokládáme za nutné navštěvovat vzájemně své budoáry, Tome. Z důvodů, kterým můžeš rozumět i ty.“

Otevřel jsem památníček Seth Low na stránce s fotografií Renaty a zeptal jsem se: „Viděl jsi někdy tuhle ženu, Eddie? U poštovní schránky nebo jak čeká na výtah?“

Prohlížel si snímek několik minut, pak zakroutil hlavou a řekl: „Ne, nikdy v životě jsem ji neviděl. Přesto je pěkná. Škoda, že je to ženská.“

„Tahle fotka je dvacet let stará. Pořádně si to promysli, Eddie. Ta tvář by nyní měla být starší. Možná, že má šedivé vlasy. Vrásky.“

„Nikdy jsem nikoho takového neviděl, Tome.“

„A co tahle kniha?“ řekl jsem a podal mu dětskou knížku. „Myslím, že ji napsala Savannah. Ukázala ti ji někdy?“

„Nečtu moc dětských knih, Tome,“ řekl. „Možná sis nevšiml, ale je mi dvaačtyřicet. V tomhle šeru musím ale vypadat mladě. Díky bohu za reostaty.“

„Takže prohlašuješ, že tvoje nejlepší přítelkyně Savannah ti nikdy neukázala tuhle knihu?“

„Ano, Sherlocku. To prohlašuji.“

„Nevěřím ti, Eddie. Jednoduše ti nevěřím.“

„Ani trochu mě nezajímá, jestli mi věříš nebo ne. Proč bych ti lhal?“

„Abys chránil mou sestru.“

„Před čím bych ji měl chránit, miláčku?“

„Víš, možná má s Renatou lesbický vztah a ty si myslíš, že bych takovou informaci nezvládl.“

„Tome,“ řekl, „byl bych nadšený, úplně nadšený, kdyby měla lesbický vztah, a nezajímalo by mě, jestli bys takovou informaci zvládl nebo ne. Ale prosím tě, udělej mi tu čest a věř mi, když ti říkám, že nevím nic o Renatě a o téhle knize.“

„Nevím. Doufal jsem, že bys mi mohl celou tuhle záhadu vysvětlit. Jsem zvyklý na to, že Savannah je pomatená, Eddie, ale k smrti se vyděsím, když vytuším jakýkoliv náznak toho, že by mohla být pomatená ještě víc, než jsem si kdy pomyslel.“

„Tyhle poslední roky byly pro ni hrozné. Ani mě nechtěla moc vídat, Tome. Upřímně, neměli jsme zas tolik společného. Jen když můj vrtkavý milenec vyrazil hledat mladší tělo. Tehdy byla princeznou. Vždycky, když je její přítel v krizi, je báječná.“

„Ty taky, Eddie. Vrátím se v osm. Co je k večeři?“

„V ledničce se třesou a tísní dva humři. Budu nucen je zavraždit a pak tě donutím sníst, co jsem zabil.“

„Bůh ti žehnej, Eddie. Je mi líto, že jsem na tebe ječel.“

„Bylo to pikantní zpestření mého jinak nudného dne,“ řekl.

V sestřině bytě jsem zvedl telefonní sluchátko a vytočil informace. Když se ozvala spojovatelka, řekl jsem: „Rád bych číslo rodiny Halpernových, která bydlí na Čtyřiadvacáté nebo Pětašedesáté ulici v Brooklynu.“

„Znáte křestní jméno?“ zeptala se.

„Je mi líto, neznám. Je to dávná spolužačka. Ani nevím, jestli tam žije.“

„Mám tu na té adrese Sigmunda Halperna. Číslo je 2327321.“

Vytočil jsem číslo. Po čtvrtém zazvonění se ozval ženský hlas.

„Haló, je to paní Halpernová?“

„Možná je, možná není,“ odpověděla s podezřívavým východoevropským přízvukem. „Kdo volá?“

„Paní Halpernová, tady je Sidney Rosen. Nevím, jestli si mě pamatujete, ale byl jsem předsedou Renatiny juniorské třídy na střední škole.“

„Samozřejmě, že si tě pamatuji Sidney. Renata nemluvívala o nikom jiném než o Sidneym Rosenovi. Docela si na tebe myslela, ale vždyť víš, jak byla stydlivá.“

„Volám, abych se zeptal, jak se Renatě daří, paní Halpernová. Hledám starou bandu v sousedství a vždycky jsem byl zvědavý, co se s ní stalo.“

Neozvala se vůbec žádná odpověď.

Plakala a chvíli trvalo, než se jí vrátila řeč. „Tak ty jsi to neslyšel?“

„Neslyšel co, paní Halpernová?“

„Sidney, ona je mrtvá. Před dvěma lety skočila Renata pod vlak podzemky ve West Village a zabila se. Byla pořád v depresi. Chtěli jsme jí pomoct, zkusili jsme všechno, ale nic nepomohlo. Zlomilo nám to srdce.“

„Byla to báječná dívka, paní Halpernová. Je mi to velice líto.“

„Mockrát ti děkuji. Obdivovala tě, Sidney.“

„Prosím, řekněte panu Halpernovi, jak moc mě to mrzí.“

„Ano. Je to od tebe tak milé, že jsi zavolal. Renatu by to tolik potěšilo. Jsi jediný z její třídy, který kdy zavolal. To stačí.“

„Sbohem, paní Halpernová. A hodně štěstí. Je mi to tak líto. Renata byla milá dívka.“

„Ale smutná, Sidney, moc smutná.“

Zavěsil jsem a okamžitě jsem vytočil číslo Susan Lowensteinové. Po třetím zazvonění zvedla sluchátko sama Susan.

„Doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem, „zítra nebudeme mluvit o mé rodině.“

„Proč, Tome. Co se stalo?“

„Zítra mi povíte o Královně srdcí, Renatě Halpernové.“

„Promluvíme si o tom,“ řekla.

Zavěsil jsem a otevřel jsem ještě jednou dětskou knížku. Tentokrát jsem četl pomalu a dělal jsem si pečlivé poznámky.

JIŽANSKÝ PŘÍSTUP

Renata Halpernová

Na ostrově při pobřeží Jižní Karolíny žila černovlasá matka spolu se svými třemi hnědovlasými dcerami. Jmenovala se Blaise McKissicková a byla obdařena nevtíravou, spanilou krásou, jakou zbožňují malé děti. Tento dar po ní štědře podědily všechny tři dcery a jejich tváře byly jako tři různé odstíny té samé květiny.

Blaisin manžel Gregory se na počátku června ztratil za bouře na moři. Odplul do Golfského proudu lovit tuňáky a delfíny a prostě zmizel. Když se dlouho nevracel, Blaise zburcovala Pobřežní hlídku a její sousedé se ho vydali na malých lodích hledat. Dva týdny všechny lodě z okolí prohledávaly Atlantik, křižovaly jeho zátoky i úžiny a doufaly, že po něm nebo po jeho plavidle najdou nějakou stopu. Každý večer čekávala tři děvčátka na svou matku v přístavišti, trpělivě ji vyhlížely pod prahnoucím sluncem i v dešti a sledovala, jak se vynořuje z mlh, které vyvstaly v chladnoucím vzduchu.

Po čtrnácti dnech marného hledání, kdy pohasla i ta poslední naděje, bylo pátrání zastaveno a Gregory byl prohlášen za mrtvého. Jak bylo mezi rybáři na pobřeží zvykem, vystrojili mu pohřeb. Prázdnou rakev s jeho jménem pohřbili pod dubem poblíž bílého domu. Obyvatelé celého města přišli uctít jeho památku. Lidé z malého města mají dobré srdce.

Ale po pohřbu se sousedé, jejich ženy a děti vrátili ke svému způsobu života a do svých domovů. Bílý dům na ostrově, kde bývalo tolik smíchu, ztichl. Každou noc pozorovaly dívenky svou matku, jak jde ven, navštívit otcův hrob. Vzduch kolem hrobu voněl jako toaletní stolek, kde měla matka křišťálové dózy se záhadnými vůněmi. Vždycky, když šla navštívit svého muže, sedávala u tohoto stolku. Když chodila po domě, byla pokaždé voňavá a smutná. Ale co nejvíce trápilo její dcery, byla skutečnost, že matka po otcově smrti přestala mluvit. Když na ni promluvily, usmála se, pokusila se odpovědět, ale nevydala ani hlásku.

Brzy si zvykly na ticho a stejně tiše se rmoutily nad ztrátou svého otce. Mezi sebou mluvily vždycky jen šeptem. Pochopily, že zvuk jejich hlasů připomíná matce dobu, kdy byl jejich otec naživu. Nechtěly jitřit její smutek. Dny němě míjely a míjely.

Sestřičky si byly velmi podobné, ale přece byla každá jiná. Rose McKissicková byla nejstarší, nejhezčí a nejpovídavější. Ticho v domě ji trápilo, ale ještě víc ji rmoutila tatínkova smrt. Znala ho nejdéle a protože se narodila jako první, byla jeho nejoblíbenější dcerou. Bylo pro ni těžké nemluvit o tom, co ji zrovna napadlo. Potřebovala vyprávět o svém otci, srovnat si v hlavě, co asi dělá v nebi, zda tam má čas a možnost mluvit s Bohem a o čem si s ním povídá. Bylo jí dvanáct, začala jí růst prsa a chtěla se se svou matkou o tuto úžasnou věc podělit. Hledala vysvětlení, co to znamená. Chtěla vědět, proč tak snadno zapomíná na otcovu tvář, proč si ji během času tak těžko vybavuje. Jen někdy ve snu viděla tatínka jasně. Držel ji, smál se, lechtal ji v podpaží a vyprávěl jeden ze svých hloupých vtipů. Za ním byly vidět blížící se bouřkové mraky a Rose věděla, že jeden z nich obsáhuje to hrozné světelné ostří, které jejího tatínka zabije. Ty mraky byly jejich nepřátelé a Rose žila v domě, který se bál bouří. Bylo pro ni obtížné žít šťastně v domě ticha.

Lindsay McKissicková neměla nikdy problémy být potichu. Tento dar jí byl dán už při narození a moudře o něj po celých deset let pečovala. Byla jako její matka, která zvážila každé slovo, než je vyřkla. Nebyl to ani návyk, jak vysvětlila poté, co o tom dlouho přemýšlela: „Jsem prostě taková. A kromě toho,“ řekla, „kdo vůbec může mluvit, když je s Rose?“ Už jako miminko plakala málo. Měla v sobě klid, který dospělé znepokojoval i přitahoval. Vždycky ji podezřívali, že je tiše pozoruje, posuzuje a že jsou jí k smíchu. Obvykle měli pravdu. Vždycky jí připadali příliš velcí a příliš hluční. Jako dítě byla úplně šťastná a dávala si se vším načas. Měla strach, že pokud šlo o tatínka, dala si až moc načas a on zemřel, aniž věděl, jak moc ho miluje. Toto vědomí ji trápilo a díky tomu byla tato přirozeně tichá dívka ještě uzavřenější a introspektivnější. Lehávala v houpací síti před domem a dívala se na řeku. Její modré oči vypadaly divoce a zdálo se, že nenávidí čirou vodu a polní květy při bouřce. Ale nebyla to nenávist, ale zoufalý smutek po tatínkovi, kterého už nikdy neuvidí a kterému už nikdy neprojeví svou tichou, uzavřenou lásku.

Sharon McKissickové bylo osm let a nesla na sobě veškerou tíži toho, že je nejmladší. Věděla, že ji nikdo v rodině nebere vážně, protože je tak malá a křehká. Každý jí říkal „Baby“ McKissicková, dokud jí nebylo šest let a všem nepřipomněla, že se jmenuje Sharon. Nikdo se nenamáhal vysvětlit jí tatínkovu smrt, protože si všichni mysleli, že je příliš malá, aby to pochopila. V den pohřbu přišla za ní do pokoje matka a chvějícím se hlasem jí řekla, že tatínek usnul. „Na jak dlouho?“ zeptala se a když viděla, že tato otázka matku rozplakala, bála se ptát víc. Dívala se, jak na tatínkově hrobě roste tráva. Nejdřív to bylo několik stébélek, vylézajících ze země jako čepele, až byl jednoho dne hrob celý zelený jako háčkovaný přehoz přes postel, přikrývající místo, kde dřív spal. Viděla hrob ze svého okna a v noci ji trápilo, že tam spí tak sám. Když se od řeky zvedl vítr, vylézala z postele a dívala se na něj z okna. V měsíčním světle vypadal, jako by neměl s jejím tatínkem nic společného. Pokoušela se představit si, jak se kolem náhrobku shromažďují andělé a pomáhají tatínkovi přežít osamělost větrem zametené noci. Ale ani tyto představy jí nedodaly klid, a tak si přísahala, že kdyby jednou měla osmileté dítě, řekne mu o životě a o smrti vše. Za čas, až jí bude devět let, všem ukáže. Všichni ji budou poslouchat a určitě jim bude mít co říct.

Ostrov se jmenoval Yemassee podle indiánského kmene, který tu žil do doby, než přišli bílí muži a zabrali ho. Když Gregory McKissick ještě žil, vyprávěl svým dcerám příběhy o přízračném kmeni, stále se v noci potulujícím v lesích. Když zahoukala ve stromech sova, dívky slyšely výkřiky náčelníka, když v lese obklopujícím dům hlasitě cvrkaly cikády, slyšely klevetící ženy. Indiánské děti jezdily na hřbetech jelení zvěře, toulající se v tichých stádech po ostrově. Ale teď tu nebyli žádní Indiáni, jen šípy, které vyplavaly na povrch každé jaro, když tatínek oral uprostřed ostrova akry úrodné půdy. Byly jako pohozené modlitby za mrtvé. Každá z dívek měla svou vlastní soukromou sbírku šípových hrotů. Byla to památka na vyhlazený kmen, sesbíraná děvčátky s bledou tváří. Ale jejich tatínek jim vyprávěl, že kmeny přežily v jihokarolínské nížině díky slovům. Některé z indiánských jazyků se zachovaly ve zlomcích, v symetrických podobách, jako hroty šípů, jako břitké básně. „Yemassee,“ říkal jejich otec. „Yemassee a Kiawah. Combahee,“ šeptal. „Combahee a Edisto a Wando a Yemassee.“ Děvčátka vyrůstala na ostrově mezi hroty šípů a ztracenými slovy kmenů.

Každé z děvčátek myslelo na svého otce, když si prohlíželo svou osobní sbírku hrotů. Kmeny byly mrtvé, stejně jako jejich otec. Nezanechal jim žádné hroty šípů, díky kterým by si ho pamatovaly. Kdyby jen byly dost tiché, slyšely by znovu jeho hlas. Přicházel by jako sova nebo drozd mnohohlasý nebo jestřáb. Znovu by ho slyšely. Uviděly by ho. Tím si byly jisté. Věděly to. Na tomto ostrově provozovali šamani svá kouzla, jejich otec jim to řekl. Vyhlížely ho na hřbetech jelenů nebo sedícího na skvělých zelených delfínech, hrajících si v převalujících se přílivech u jejich ostrova.

Tyto dívky věřily v kouzlo a našly je. Každá z nich je našla sama, ve svém vlastním čase, svým vlastním způsobem, ve svém vlastním světě. Protože byly bdělé a tiché.

Rose objevila to kouzlo ten den, kdy ve své zvířecí nemocnici sešívala ptačí křídlo. Založila svou nemocnici, když našla štěňata divokého psa, kterého jednou večer přejel otec náklaďákem. Vzala je, krmila je kapátkem a vychovala z nich řádné domácí mazlíčky s dobrými způsoby. Když byli dost velcí, dala je do dobrých domovů k lidem, kteří věděli, jak ocenit správně vychované psy. To byl jen začátek. Objevila, že celé království přírody zřejmě vyžaduje její služby. Veverčátka a ptáčátka neustále vypadávala ze svých hnízd. Lovci střílející mimo sezónu zabíjeli samice vačic a mývalů a zanechávali jejich mláďata na pospas smrti hladem na skrytých místech. Něco ji vždycky vedlo k těm stromům a doupatům, kde sirotci očekávali návrat svých rodičů. Chodila lesem a slyšela, jak na ni volají lidskými hlasy: „Trochu dál, Rose, trochu nalevo, Rose. Blízko rybníčku, Rose.“ Sledovala ty hlasy. Nemohla si pomoct. Věděla, jaké to je být opuštěný. Objevila, že má nadání léčit, mírnit zděšení malých stvoření a uklidňovat raněné. Nic z toho ji nepřekvapilo. Ale co ji udivilo, že když o ně pečovala, mohla s nimi se všemi mluvit. Jednou uviděla v řece raněného lišáka, jak plave k ostrovu Yemassee a pronásledují ho lovečtí psi. Jeho krev zbarvila vodu a táhla se za ním jako prapor. Psi ho už skoro dostihli, když zvedl hlavu a uviděl Rose, jak se na něj dívá ze břehu.

„Pomoz mi,“ řekl lišák.

Najednou Rose zaznělo v hrdle divné mumlání, něco nelidského a nepřirozeného. „Stůjte,“ nařídila Rose psům.

Psi se na ni překvapeně podívali: „Tohle je naše práce.“

„Dneska ne. Vraťte se k svému pánovi.“

„To je Rose,“ řekl jeden ze psů.

„Ta dívka. Hnědovlasá dívka. Ta, která nás zachránila, když nám zabili matku.“

„Ach. Rose,“ řekl druhý pes.

„Díky, Rose,“ řekl třetí. „Postarej se o toho lišáka. Je dobře, že jsi přišla.“

„Proč lovíte?“

„Je to naše přirozenost, Rose,“ vysvětlil první pes a pak se všichni tři otočili a plavali zpátky k druhému břehu.

Lišák s námahou doplaval na břeh a zhroutil se Rose u nohou. Odnesla ho do stodoly, vyčistila mu ránu a ošetřovala ho celou noc. Bylo to padesáté zvíře, které u ní našlo ochranu. Lišák jí vyprávěl o liščím životě. Pro Rose to bylo velice zajímavé. Byla osamělá, v domě jí bylo smutno, ale ve stodole nikdy.

V domě beze slov poslouchala Lindsay píseň polí. Pečovala o hovězí dobytek pasoucí se na jižní straně ostrova. Jezdila v kufru matčina auta a pokaždé, když matka zastavila, vyhazovala balíky slámy v třicetiyardových rozestupech. Stádo se pohybovalo kolem auta, všechna zvířata byla klidná a přívětivá, až na velkého býka Interpida, který Lindsay z dálky sledoval a odhadoval ji velkýma divokýma temnýma očima. Interpid byl silný a nebezpečný, ale Lindsay mu odpověděla pohledem. Věděla, že on je pánem těchto polí, ale chtěla, aby věděl, že se od ní nemusí ničeho obávat. Milovala stádo, to říkaly její oči. Nejsi jedna z nás, odpovídaly jeho oči. Jsem, co jsem, s tím nemohu nic dělat, odpověděla mu pohledem. Ani já ne, řekly jeho oči.

Sama se procházela po pastvinách, hrála si s telátky, dávala jim roztomilá jména, která ji lechtala v uchu. Byla tu Petunia a Kašpar, Belzebub a Jeruzalém Artyčok, Hadrnice a Washington D.C. Vždycky si udržovala odstup od Interpida, který jednou málem zabil vetřelce na farmě poblíž Charlestonu. Vždycky zamykala bránu k jeho pastvině a nebojácně šla mezi kravami a telaty a byla tu vítaná. Kdykoli kráva rodila, čekala na poli vedle ní, šeptala jí uklidňující slova a když bylo potřeba, pomáhala při porodu. Obdivovala odevzdanost těchto velkých trpělivých zvířat. Byly to dobré matky a vedly svůj život prostě. Ale Lindsay přitahovala královská vznešenost Interpida. Byl tichý stejně jako její vlastní tatínek. Jen jeho oči promlouvaly. Dokud moc kouzla nezměnila její život.

Spala a déšť zpíval na střeše z měděného plechu. Ve snu zjistila, že je teletem, klopýtajícím ve světle prvního dne svého života. Její vlastní matka byla kráva s pěknou hlavou a její vlastní otec měl jemnější přívětivější podobu Interpida. Slyšela hlas, který ji nepřekvapil. Bylo to jakési milé mumlání vycházející jako kouř z jejího snu, její hlas se rozlehl pokojem v tajném jazyce stád.

„Musíš přijít,“ řekl hluboký hlas. „Potřebujeme tě.“

„Kdo mne volá?“

„Král stáda. Musíš si pospíšit.“

Otevřela oči a oknem uviděla velikou divokou Interpidovu hlavu a jeho děsivé rysy rozmazané deštěm. Jeho chladné oči se setkaly s jejími. Vstala z postele a šla k oknu. Otevřela ho a na tváři ucítila teplý déšť. Vylezla oknem a nasedla na býka. Objala ho kolem krku a zaťala prsty do jeho kůže. Pevně se držela, když tento býčí obr dusal ze dvora dolů blátivou cestou k pastvinám. Ve tmě cítila jeho ohromnou sílu. Jak projížděla pod temnými duby, visel z nich mokrý mech a dotýkal se jí jako utajené prádlo lesních skřítků. Země se pod ní pohnula a Lindsay viděla mezi velkými rohy, jak se cesta kroutí ven z bažiny. Zaryla svou nohu do býčích boků, jako by při tom pohybu srostla s jeho tělem, měla pocit, že jí z vlasů rostou rohy, že se proměňuje zčásti v nebezpečného býka s paznehty, zčásti v pána jižních pastvin. Lindsay seděla na Interpidovi a tu podivuhodnou míli uběhla v býčí podobě. Když Interpid dorazil na pastvinu, zpomalil. Pak se zastavil u tří trpasličích palem, tvořících východní hranici pastviny. Mladá kráva Margarita právě rodila své první tele. Předčasně a něco nebylo v pořádku. Interpid si klekl, Lindsay seskočila a běžela k Margaritě. Byl to porod koncem pánevním. Uviděla nohy telátka, trčící ven v podivném úhlu, a cítila matčin zoufalý boj. Popadla telátko za nohy a začala ho k sobě jemně tahat. Víc než hodinu se snažila vytáhnout tele z matky ven. Vlasy měla mokré a uvědomovala si tichou přítomnost Interpida za sebou. Cítila jeho sílu, když ji sledoval. Ačkoliv nevěděla, co dělá, najednou měla pocit, že nakonec něco zapadlo na správné místo, že se něco napravilo. Malá kravička odpočívala na trávě, vyčerpaná, ale živá. Margarita ji olizovala svým velkým stříbrným jazykem. Stále pršelo. Lindsay dala telátku jméno Batšeba a otírala svou tvář o jeho.

Interpid si zase klekl a Lindsay mu znovu nasedla na hřbet, vyhoupla se na jeho pravý roh a tyčila se tam jako májka. Rozjeli se triumfálně zpátky k domu a když opouštěla pastvinu, všechny krávy jí aplaudovaly, uctívaly ji svým měkkým bučením. Velký býk byl zticha, když běžel po cestě, ale Lindsay to bylo jedno. Položila na něj svůj nos a vdechovala jeho mokrou sílu. Olizovala dešťovou vodu z jeho krku a vrátila se domů jako podvržené dítě, jako něco nového a divokého a krásného. Vyšplhala zpátky oknem do svého pokoje, pečlivě se osušila a své rodině nic neřekla.

Dostala sílu a nechtěla jí zneužít. Kdyby o ní mluvila, zradila by ji. Ale v domě ticha, v domě beze slov, bylo jednoduché mlčet.

Příští den šla Lindsay k pastvině po stejné cestě, po které jela předešlou noc. Ale v měkké zemi neviděla žádné stopy po velkých Interpidových paznehtech. Uvila věnec z květin, aby ho dala Margaritě kolem krku. Ale když prošla kolem pastviny, uslyšela drsný, děsivý výkřik, jaký předtím na ostrově nikdy neslyšela. Pak ucítila, jak se jí vrací divná aura, a z hrdla se jí vydral v odpověď podobný zvuk. Tentokrát nebyla překvapená, ale naopak tomu důvěřovala. Měla pocit, že se spojila s divokostí, díky níž se cítila nezranitelná. Cítila se živá a otevřená ke všemu.

Vydala z hrdla strašidelný zvuk, démonické zachrochtání a polekala se. Ale byla to odpověď temnému hlasu, který ji volal.

„Prosím,“ volal ten hlas a Lindsay vyrazila do té části lesa, kam tatínek zakázal děvčatům chodit. Držela se pevné půdy, přeskakovala vodu, vyhýbala se měkké nejisté bažině. Hlavy vodních střevíčníků se zvedaly z vody jako malé černé periskopy, když je míjela. Nemluvily k ní, nebyly součástí jejího kouzla.

Uprostřed bažiny uslyšela silný hluk, obešla cypřiš a našla starého divokého kňoura Dreadnoughta, zabořeného až po plece v pohyblivém písku. Tatínek chodíval po léta na lov Dreadnoughta, ale nikdy ho ani nezahlédl. Pokaždé, když se kňour pohnul, země ho vtáhla hlouběji a měkčeji do sebe. Vypadalo to jako zápas telátka snažícího se prodrat na svět. Dreadnoughtovy špičáky se ve světle divoce leskly. Oči měl žluté a černé štětiny na hřbetě se mu tyčily jako řada borovic na holém hřebenu hory. Lindsay popadla uschlou větev platanu, lehla si na břicho a začala se plazit po rozbředlé zemi, dokud neucítila, že se propadá. Nabrala rovnováhu, znovu se začala plížit kupředu a přistrkovala větev směrem k Dreadnoughtovi.

„Prosím,“ zaslechla znovu to slovo.

Sunula se pomalu dopředu, dokud větev nedosáhla k jeho rypáku. Kňour chňapl po větvi svými krutými kly a Lindsay začala po kouskách couvat.

„Buď trpělivý,“ nařídila. „Zkus plavat, jako bys byl ve vodě.“

Kňour uvolnil své svaly a štětiny na jeho hřbetě klesly. Plaval vražedným bahnem a cítil ve svých čelistech tenký tah desetileté dívenky. Trpělivě ho popotahovala po několika palcích. Za ní se shromáždili všichni divočáci z ostrova, aby sledovali smrt svého krále. Lindsay táhla, dokud mohla, a odpočívala, když to bylo nutné. Tělo ji bolelo, ale ve službách kouzla v tom musela pokračovat. Nakonec dosáhl Dreadnought paznehtem na spadlý kmen a jeho velké tělo se třáslo, když se dostal z bláta a vyřval svou úlevu a osvobození celému lesu. Vykročil opatrně po kládě a neudělal krok, aniž pozorně nevyzkoušel půdu před sebou. Lucifer, patnáct stop dlouhý krokodýl, plaval mělkou vodou a sledoval kňoura, jak dosahuje souše.

„Příliš pozdě, Lucifere,“ vykřikl kňour.

„Příště, Dreadnoughte. Minulý týden jsem sežral jednoho z tvých synů.“

„A já jsem zase sežral vejce tisíce tvých synů.“

Pak se Dreadnought otočil na Lindsay. Mávnutím špičáku ji mohl rozříznout od hlavy k patě. Obklopena divočáky téměř ztrácela svou víru v kouzlo. Ale než kňour odešel se svým divokým černým kmenem, uklidnil ji těmito slovy: „Jsem tvůj dlužník, dcero. Děkuji ti, že jsi mi zachránila život.“

A divocí vepři se rozplynuli jako stíny v lese a všichni ostrovní hadi se třásli a schovávali se před nimi. Lindsay zkusila promluvit ke krokodýlovi Luciferovi, ale ten se ponořil do tmavé vody třicet stop od místa, kde stála, aniž ji zčeřil. „Tak nemohu mluvit s krokodýly,“ pomyslela si. „To je toho.“ Ale bylo to poprvé, kdy si uvědomila, že její nadání je omezené.

Ticho v domě trápilo nejvíce nejmladší Sharon. Chtěla mluvit o svém tatínkovi, vyprávět o něm své nejoblíbenější příběhy. Jednodušeji by si ho pamatovala, kdyby její matka a sestry odhalily, co na něm nejvíc milovaly. Až jí bude devět let, budou ji všichni poslouchat. Tím si byla jistá.

Byla to také dívka, která buď klopila oči k zemi, nebo je zvedala k nebi. Málo se starala o to, co bylo mezi tím. Často narážela do stromů, když šla s hlavou zvednutou a dívala se na kachny, letící na sever nebo na jih. Svoboda ptáků ji přitahovala a za omyl považovala to, že Bůh neobdařil Adama a Evu křídly. Při každém západu slunce se vypravila se zbytky jídla a chlebem na konec mola, aby nakrmila mořské racky. Vyhazovala kousky chleba vysoko do vzduchu a racci je v letu chytali. Obklopilo ji fantastické bití křídel a netrpělivé výkřiky racků. Každý večer na ni čekaly stovky ptáků. Její matka a sestry ji nervózně sledovaly z kryté verandy. Často jim zmizela z dohledu v záplavě křídel a peří. Ale všichni ptáci ji dělali šťastnou.

Stejně tak hmyz. Její matka chovala včely a Sharon byla jediná z dívek, která jí pomáhala, když vybírala z úlů med. Pro ni byla včela báječné stvoření. Uměla nejen létat, ale měla také tu bezvadnou povinnost po celý den navštěvovat květiny a zahrady a pak se vracet na kus řeči se všemi svými přítelkyněmi a celou noc dělat med. Ale jakmile si všimla včel, začala studovat a obdivovat jejich sousedy. Její pokoj se hemžil malými krabičkami s hmyzem, úžasnými brouky, kudlankami nábožnými, koníky, kteří jí na ruce plivali tabákovou šťávu, celou kolonií mravenců za sklem, motýly. Milovala neobyčejnou hmyzí hospodárnost. Brouci nemohli dělat mnoho, ale co dělali, to uměli moc dobře. Sharon si svým koníčkem vysloužila u sester opovržení.

„Fuj, brouci!“ řekla jednou Rose, když vešla do Sharonina pokoje.

„Každý, prostě každý, může mít rád psa nebo krávu,“ odpověděla Sharon. „Ale jen opravdový člověk může mít rád brouka.“

Její sestra se smála.

K té události došlo, když šla Sharon jednou lesem poblíž jejich domu a hledala nová mraveniště. Nesla tašku plnou čokoládových sušenek. Kdykoliv našla nějaké mraveniště, položila poblíž jednu sušenku a s radostí se dívala, jak dělníci narazili na tuto nadílku a vyslali jednoho ze svého středu zpátky domů s tou šťavnatou zvěstí. Pak se mravenci radostně vyhrnuli z mraveniště, kousek po kousku sušenku rozebrali a všechny drobečky si vzali sebou zpátky pod zem. Ten den našla dvě nová mraveniště a hledala další, když uslyšela, jak ji volá tenký hlásek.

Podívala se směrem, odkud přicházel. Uviděla vosu zamotanou do veliké stříbřité pavučiny zahradního pavouka. Pavouk se k vose přibližoval, klouzal po pavučině lehce jako námořník šplhající v plachtoví. Vosa znovu a znovu křičela a zoufale se svíjela v pavučině. Sharon ucítila, jak se jí na jazyku formují divná slova. Ale nebyla to slova. Byly to tajné zvuky a vystrašilo ji, když se uslyšela, jak mluví řečí, kterou pozemšťané nikdy nemluvili. „Přestaň.“

Černá pavoučí noha sápající se po vosím těle se zarazila.

„To je můj přirozený přístup k životu,“ řekl pavouk.

„Tentokrát ne,“ odpověděla Sharon.

Vzala vlásenku a osvobodila vosu. Pavučina, spletitá jako krajka, spadla v cárech mezi stromy. Pak uslyšela, jak jí vosa letící nad stromy zpívá milostnou píseň.

„Je mi to líto,“ řekla Sharon pavoukovi.

„To není správné,“ řekl pavouk nevrle. „Tohle je můj způsob.“

Sharon prohledala listy a našla mrtvého koníka, kterého umístila do hořejší části pavučiny. Když se jí dotkla, rozechvěla se jako harfa.

„Mrzí mě, že jsem ti rozbila pavučinu. Nemohla jsem ti dovolit, abys to udělal. Je to moc kruté.“

„Už jsi někdy viděla, jak zabíjejí vosy?“ zeptal se pavouk.

„Ano,“ přikývla.

„Není to o moc příjemnější. Ale je to jejich přirozený přístup k životu.“

„Kéž bych ti mohla pomoct spravit pavučinu.“

„Můžeš. Teď můžeš.“

Sharon ucítila v rukách chvění, jakousi nově zrozenou sílu. Krev v pažích se jí zhedvábnila. Natáhla se po poškozené pavučině a zpod nehtů jí začaly proudit nitky stříbra. Nejdříve to neuměla. Když měla udělat rovnou nitku, vyrobila smyčku. Ale pavouk byl trpělivý a Sharon brzy utkala jemnou pavučinu, která visela mezi dvěma stromy jako rybářská síť. Pak si povídala s pavoukem o jeho osamělé práci; pod kořenem dubu žila ještěrka, která ho málem už dvakrát snědla. Sharon mu navrhla, aby se přestěhoval blíž k jejímu domu, takže by ho mohla navštěvovat častěji. Souhlasil a vylezl jí po paži až na rameno. Jak se vracela s pavoukem k domu, uslyšela, jak pod zemí bzučí kolonie mravenců a chválí ji i její čokoládové sušenky. Vosy vylétly a políbily ji na rty, polechtaly ji na nose svými křidélky. Nikdy předtím nebyla tak šťastná.

Našla pavoukovi nový domov, kde nežily žádné ještěrky. Ležel mezi dvěma kaméliovými keři. A společně utkali pavučinu mnohem krásnější, než byla ta minulá. Sharon se s pavoukem rozloučila, když uviděla, že zapadá slunce a uslyšela křik racků na konci mola.

Mořští racci na ni čekali a vznášeli se ve vzdušných proudech nad řekou jako stovka draků zavěšených na provázcích různých délek. Vyšla z domu a nesla nákupní tašku plnou zbytků, které pro ni matka nachystala. Jak šla, zaslechla hlasy cvrčků a brouků v trávě, které ji upozorňovaly, aby dávala pozor kam šlape. Stěží mohla dojít na molo, aniž neohrozila nějaké malé tvorečky.

Když doběhla na konec mola, vyhodila celou hrst rozdrobeného chleba do vzduchu. Každý kousek byl polapen dřív, než spadl do vody. Znovu vrhla drobky do výšky a znovu byl vzduch plný chleba a křídel. Nepřekvapilo ji, že rozumí, co si rackové navzájem říkají. Nedůtklivě se hašteřili a hádali se, že někteří uloví víc chleba než jiní. Vysoko nad Sharoninou hlavou se nad řekou vznášel mořský orel a číhal na rybku. Malá parma se zablýskla na hladině a Sharon uslyšela, jak se orel vrhl k vodě a vykřikl: „Teď.“ Vylétl s rybou mrskající se v jeho spárech.

Dívku sledoval neznámý cizí racek. Byl větší než ostatní, měl černý hřbet a byl to mrzutý mořský letec. Visel nad řekou a seznamoval se se Sharon. Pozdravila ho, ale on neodpověděl. Když nakrmila všechny ptáky a popřála jim dobrou noc, černohřbetý racek přilétl na konec mola a zatarasil jí cestu. V očích měl únavu z dlouhé cesty.

„Co chceš?“ zeptala se Sharon.

„Tvůj otec žije.“

„Jak to víš?“

„Viděl jsem ho,“ řekl unavený racek.

„Je v nebezpečí?“

„Je ve velkém nebezpečí.“

„Vrať se racku. Prosím tě, pomoz mu.“

Unavený racek zamával svými velikými křídly, vznesl se do vzduchu a zamířil na jih. Sharon se za ním dívala, dokud jí nezmizel z očí. Cvrčci cvrkali v trávě a Sharon jim rozuměla každé slovo.

Vrátila se do domu a našla matku u plotny, jak vaří večeři. Vůně cibule zlátnoucí na másle naplnila dům. Chtěla matce povědět o tom, co jí racek řekl, ale nevěděla, jak by vysvětlila, že má dar rozumět zvířatům. Ale když si uvědomila, že její otec žije, byla šťastná. Pomohla sestrám prostřít stůl. V kuchyni hrálo rádio. Blaise je měla zapnuté celý den pro případ, že by se objevilo něco nového o jejím manželovi. Ostatní zprávy pro ni nebyly důležité. Cena vepřového masa klesla. Deště poničily úrodu rajčat. A tři muži uprchli ze státní trestnice v Columbii a zabili dozorce. Pravděpodobně zamířili do Severní Karolíny.

Stalo se to příští den pozdě odpoledne. Les byl tichý a tři muži si pod jeho ochranou prohlíželi dům. Tváře měli zachmuřené, jako kdyby nevěděli, co je to se smát. Sledovali ženu a tři děvčátka, jak vycházejí ven z domu a zase se vracejí dovnitř. Po žádném muži tu nebylo ani památky. Mysleli si, že je nikdo nevidí, když se začali přibližovat k domu. Ale někdo je přece jen zahlédl. Ze svého doupěte mezi kaméliovými keři se na ně díval pavouk. Divoká bachyně, dcera Dreadnoughta, si také všimla jejich příchodu. Racek sledoval každý jejich pohyb. Vosa poletovala ve stromech nad nimi. Štěně ve stodole, které Rose právě našla, stěží schopné chodit, čichalo a divilo se té podivné vůni ve vzduchu, zápachu ďábla přicházejícího do těchto tichých míst. Tři muži mířili k domu.

Vloupali se násilím dovnitř, obsadili všechny troje dveře, takže nebyla žádná naděje na útěk.

Rose vykřikla, když uviděla jejich tváře a jejich pistole. Všechna tři děvčata běžela ke křeslu, kde seděla matka a četla knihu.

Mrňous běžel ke stojanu na zbraně a začal házet krabice nábojů do papírového pytle. Tlusťoch šel do kuchyně a chystal se naplnit igelitový pytel konzervami. Dlouhán zamířil na všechny pistoli. Nemohl odtrhnout oči od Blaise.

„Co chcete?“ zeptala se Blaise a děvčata uslyšela v jejím hlase hrůzu.

„Poď,“ vykřikl mrňous z kuchyně. „Musíme vypadnout.“

Muž, stále zírající na Blaise, řekl: „Než je zabijeme, chci si vzít tuhle ženu do zadního pokoje.“

„Nejni čas,“ zakňučel tlusťoch.

Dlouhán popošel k Blaise, popadl ji drsně za zápěstí a přitáhl si ji k sobě. Rose náhle a zuřivě muže napadla. Zaútočila na něj a rukou přeměněnou v dráp mu nehty roztrhla tvář do krve. Uhodil ji silně do obličeje a ona padla na kolena. Oči se jí zalily slzami, položila si hlavu na podlahu a z hrdla se jí vydral divný zvuk plný zlosti a hrůzy. Byl to nelidský hlas a muži se smáli, když jej uslyšeli.

Ale štěně ve stodole se nesmálo. To ráno je sem Rose přinesla. Někdo je nechal na schodech do školy a Rose ho našla a přinesla domů. Štěně vylezlo ze stodoly a šlo dolů k řece. Jednou klopýtlo o své plandavé uši a podruhé o své nezvykle velké nohy. Zastavilo se na molu a těžce oddychovalo, aby popadlo dech. Podívalo se na řeku a pronikavě kňučelo o pomoc. Jeho nářek se nesl přes řeku, ale neozvala se žádná odpověď. Zkusilo to znovu. Stále nic. Až ho uslyšel lišák, kterého Rose jednou zachránila před psy. Začal štěkat poblíž svého doupěte. Farmářský pes z druhé strany řeky zachytil jeho vzkaz a poslal ho dál z farmy na farmu, až doletěl do města. Rose stále křičela na podlaze a byla si jistá, že ji nikdo neslyšel.

Ale v tom okamžiku se zvedli všichni městští psi v tom rozlehlém zeleném kraji. Začali vyhrabávat díry pod ploty, které je věznily, opouštěli své boudy, rozbíjeli okna domů svých pánů. Silnice v celém kraji ucpali uhánějící psi. V ohradě, kde psí odsouzenci čekali na svou popravu, prokousal jeden z nich v drátěném plotě díru a padesát psů, kteří by během týdne byli mrtví, se připojilo k divokému sprintu na ostrov. Byli vyhublí a hnal je hlad. Ďábelský muž ubližoval Rose, tak nezkušené ve svém ženství, té milence psů, která se naučila jejich jazyk. Smečka se hbitě řítila vpřed. Znala své poslání.

Když Lindsay uviděla, jak sestra na podlaze pláče, sebrala popelník a hodila ho po dlouhánovi. Sklonila hlavu a zaútočila mu na nohy. „Nedovolím, abyste ublížil mé mamince,“ vykřikla. Dlouhán jí zvedl hlavu a prudce ji uhodil, až přelétla pokoj a z nosu se jí spustila krev. Ale Lindsay neplakala, jak muži očekávali. Místo toho uslyšeli, jak vykřikla, jazykem čisté bolesti údivu a zuřivosti, kterému nerozuměli. V jejím rozechvělém hlase nebyla žádná jemnost – byla to řeč rohů a paznehtů a klů. Volala na dobytek pasoucí se poblíž starých rýžových polí a na velké, černé divočáky sbírající uprostřed ostrova žír.

Tele Batšeba, které Lindsay pomohla přivést na svět, zabloudilo až k domu, daleko od své matky. Tento jazyk byl pro ně nový a znalo jen několik slov té tajné řeči, skrývající všechny záhady nového světa pastvin a trávy. Ale vědělo, že se v bílém domě děje něco strašného, a rozběhlo se na tenkých nepevných nohách dolů po hlavní cestě procházející středem ostrova. Běželo rychle, dokud se nedostalo do lesa a neuvidělo pasoucí se stádo. Doběhlo přímo k býkovi Interpidovi, pasoucímu se osamoceně mimo stádo.

Býk si ji mrzutě změřil. „Co tím chceš říct, dcero? Vrať se zpátky ke své matce.“

„Děvče,“ řeklo tele udýchaně.

„Děvče? Jaké děvče? Ty?“ zeptal se býk, dupaje nohou v trávě.

„Modrooké děvče.“

„Myslíš naše děvče. Lindsay. Není ve stádu.“

„Ano. Děvče, ve stádu, ne.“

„Co je s ní? Mluv jasně a rychle.“

„Pomoc.“

„Pomoc co, dcero? Pomoc komu? Pomoc kdy?“

„Děvče říká, pomoc. Děvče řeklo, že potřebuje stádo.“

Stádo zneklidnělo a Interpid vzhlédl právě včas, aby zahlédl kňoura Dreadnoughta, plížícího se mrštně k teleti. Býk se postavil mezi kance a stádo a varovně sklonil rohy.

„Prase,“ řekl býk.

Starý kňour se zastavil, byl příšerný a krutý a krávy jím pohrdaly. Za ním se vynořilo z lesa jeho stádo. Kly divočáků se ve slunci leskly jako kopí.

„Co to slyším? Co je s děvčetem?“

„Je to naše děvče. Patří stádu,“ řekl býk.

„Má ráda prasata,“ trval na svém Dreadnought.

„Má ráda skot,“ řekl býk divoce.

„Obojí,“ řeklo telátko Batšeba. „To řeklo děvče. Má ráda prasata i skot. Řekla pomoc.“

Pak se jazyk sviní a dobytka smísil a sudokopytníci se začali valit v hrozivé souměrnosti k domu u řeky. Dreadnought a Interpid pochodovali v čele jejich strašlivého pluku. Před sebou slyšeli vytí psů ženoucích se na most vedoucí na ostrov.

Blaise se podívala na svou dceru Lindsay, krvácející na podlaze. Pohlédla na tři ozbrojené muže a ucítila jejich zlo v pokoji, jako vůni nějaké zmutované květiny. Venku uviděla řeku mírumilovně tekoucí tak jako odjakživa.

Řekla mužům: „Půjdu do pokoje s vámi se všemi, když necháte mé dcery na pokoji. Když jim neublížíte.“

„Nemáte šanci, dámo,“ řekl dlouhán, popadl ji za halenku a roztrhl ji na rameni. Pak nejmenší Sharon vykročila k muži.

„Opusť náš dům,“ řekla, když se k němu blížila, ale pak začala breptat divukrásným, nově naučeným jazykem, nesrozumitelným lidem v pokoji.

Zahradní pavouk běžel jako tanečník po zářivé pavučině, vyšplhal se na okenní římsu a nakoukl do obývacího pokoje. Uslyšel Sharonina slova, pak vydal zvuk oznamující poplach. Cítil, jak se jeho pavučina pod ním třese, a uviděl žlutá křídla oranžovočerného motýla, jak se třepetá v neviditelné síti. Vyrazil k němu děsivou starodávnou chůzí pavouků a motýl zpíval svou smrtelnou píseň. Pavouk se svýma černýma nohama motýla dotkl a pak ho jemně vysvobodil. Motýl oslněn a zmaten vzlétl do vzduchu.

„Volej na poplach, motýle. Děvčátko je v nesnázích.“

Motýl vylétl vysoko nad ostrov a začal bzučet lesní nouzový signál. Slyšel pavouka, jak křičí ze své pavučiny o pomoc. To uslyšeli mravenci. Uslyšely to cikády. Milión včel opustilo své úly a práci na květinách a rozlétlo se k domu. Vosy hučely ve stromech jako bitevní letadla. Racek zaslechl varování motýla, rozkřičel se a vzduch kolem ostrova ztemněl rozzlobenými křídly mořských ptáků.

Divočáci, skot a psi, všichni běželi co nejrychleji k domu a všimli si, že listy kolem jsou plné života, že stromy jsou obalené hmyzem, v lesním podrostu se rojí nesčetné množství brouků a i ti nejmenší že se valí jako řeka k domu. Les se dal do pohybu, země se dala do pohybu.

Dlouhán strkal Blaise hrubě dál do pokoje. Tři děvčátka křičela, aby přestal. Muži se jim smáli. Smáli se nahlas. Smáli se, dokud neuslyšeli zvenčí hluk. Začalo to jako nízké, děsivé bzučení, ale zvedlo se to do výšky a do zuřivosti. Muži se podívali jeden na druhého, zmatení divným hlukem. Znělo to jako úsvit při stvoření světa, kdy všichni tvorové poprvé zkoušeli své nové hlasy. Všechna hrůza a sláva ráje se změnila kolem domu u řeky v píseň msty. Rychlý jelen osedlaný duchy indiánských chlapců hlídal břeh řeky. Nebe se černalo křídly. Tráva byla pokryta hmyzem všech barev. Stádo bučelo. Divočáci chrochtali. Ptáci vřeštěli.

Muži v domě zkameněli.

Děvčátka stále mluvila svými novými jazyky.

„Zabijte je,“ byl překlad všech tří. „Zabijte je.“

Dlouhán s pistolí se připlazil k oknu a vykoukl ven. Podíval se a vykřikl. Ostatní dva muži se k němu přidali a jejich výkřiky zněly stejně.

„Jsou moji,“ zabučel býk Interpid.

„Nech je nám,“ nařídil kňour Dreadnought.

„Včely a vosy s nimi rychle skoncují,“ bzučel tenký hlásek.

„Psi je roztrhají,“ řekl lovecký pes.

„Ptáci je dají sežrat rybám,“ vykřikl vznášející se starý racek.

To, co muži uviděli z okna, představovalo celé království přírody, zvedající se ze světla, aby se s nimi utkalo. Neviděli tichou armádu mravenců, proudící puklinami ve dveřích, postupující jejich nohavicemi, přes jejich košile. Neviděli pavouky, kteří jim jako parašutisté padali ze stropu do vlasů, nebo vosy, přichycující se jako kolíky na záda jejich košil.

Byli ohromeni blízkostí své vlastní smrti. Vzduch se naplnil děsivou řečí zvířat, plácáním křídel, dupáním paznehtů, chrastěním rohů, šustěním hmyzu, zlostí včelstva, dusotem nepravidelně přibíhajících psů. Na poslední chvíli jim bylo dovoleno, aby této řeči porozuměli, přeložili si ji, nemohli však reagovat. Les nezná slitování. To je jeho přirozenost.

Zahradní pavouk vlezl dlouhánovi do košile a lezl mu po páteři. Když dosáhl krku, vybral si měkké místo pod uchem. Dal Sharon sbohem a vystřelil svůj jed do mužova krevního oběhu. Muž vykřikl a jedním máchnutím pavouka zabil, ale pak se všechny vosy jako na povel zavrtaly do těl všech tří mužů a mravenci jim rozpálili kůži. Muži se potáceli po pokoji a plácali se do těla. Rozběhli se k předním dveřím, k ohromnému hluku, otevřeli je a narazili na paznehty a tesáky a křídla a čelisti.

Blaise a její dcery si sedly na pohovku a naslouchaly křiku tří mužů. Blaise nedovolila svým dcerám jít k oknům. Jako lidské bytosti cítily s muži lítost. Ale teď nemohly nic dělat, až na to, že se odmítly na to dívat. Po chvíli křik ustal. A ostrov opět ztichl.

Když Blaise vykoukla z okna, uviděla jen trávu a vodu a nebe. Po mužích tu nezbyla ani stopa, ani kousek oblečení, úlomek kosti nebo pramínek vlasů.

Toho večera pohřbily pavouka na rodinném hřbitově pro domácí miláčky. Modlily se za jeho duši a přály si, aby se jeho pavučiny roztahovaly na tisíce mil a spojovaly tak planety a hvězdy, aby andělé spali na jeho hedvábí a aby jeho tkaní vždycky potěšilo Boha.

O dva dny později zahnal proud loď Gregoryho McKissicka na ostrov Cumberland v Georgii. Když se pak vrátil domů, vyprávěl o tom, jak týdny plul po moři. Zemřel by, řekl, kdyby nebylo černého racka, který z nebe upustil na palubu jeho lodi rybu.

Po jeho návratu byla rodina pohromadě. Děvčátka zestárla a postupně ztratila svůj kouzelný dar. Nikdy nemluvila o dni, kdy přišli tři muži. Rose dále celý život pečovala o ztracené psy. Lindsay nikdy neztratila svou lásku k dobytku a k divočákům. Sharon si uchovala po všechny dny svou lásku k ptákům a hmyzu. Milovaly přírodu a milovaly svou rodinu. Znovu slyšely svou matku zpívat. Všichni vedli dobrý život.

Byl to jejich přirozený přístup k životu.

20

Kdykoliv se rozzlobím, prozradí mou nelibost rty, které se mi jakýmsi impulsem stočí v tenký a ohrnutý půlměsíc. Zbytek obličeje jsem schopen kontrolovat, ale ústa mě vždycky zradí, když vydají okolnímu světu svědectví o mé rozmrzelosti a vzteku. Přátelé, kteří se naučili číst z mých úst, mohou se zlověstnou přesností zaznamenávat emocionální klima mé duše. Díky tomu nemohu své přátele i nepřátele překvapit a nezáleží na tom, jak dalece zásadní jednání mezi námi probíhají. Na nich závisí rozhodnutí, zda se budou kolem mě točit nebo přede mnou ustupovat. Ve chvílích vzteku jsou moje ústa hrozná věc.

Nebyl jsem rozčilený natolik, abych se stal tím správným soupeřem neproniknutelného klidu Susan Lowensteinové. Ona byla schopná uklidnit můj hněv strategickým ústupem do závějí svého bezvadného vychování. Kdykoli jsem ji napadl, stáhla se zpět do rozlehlých a důvěrných oblastí své inteligence. Uměla mě pěkně zpražit svýma hnědýma očima, které v tu chvíli zářily jako narůžovělá okna osvětlující vzpomínky na nějakou prehistorickou dobu ledovou. Jakmile jsem sám nad sebou ztratil kontrolu, donutily mě tyto očí cítit se jako přírodní odchylka nebo hurikán, marně se vrhající na zabedněné pobřežní město. Když jsem byl klidný, cítil jsem, že se mohu doktorce Lowensteinové postavit jako rovnocenný tvor; a když jsem vypěnil, věděl jsem, že mi dokáže dát najevo, jaký jsem dokonalý jižanský omezenec.

Ústa jsem měl zlostí zkroucená, když jsem stál před doktorkou Lowensteinovou a hodil k ní přes stolek dětskou knížku.

„Oukej, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem a usadil se, „vynechme ty malé formální zdvořilosti jako ‚Měla jste hezký víkend?‘ a pojďme rovnou k věci. Kdo je, do prdele, ta Renata a co má společného s mou sestrou?“

„Měl jste hezký víkend, Tome?“ zeptala se.

„Nahlásím vás příslušným úřadům, doktorko Lowensteinová, a postarám se, aby vám sebrali licenci. Nemáte právo skrývat přede mnou nic, co se týká mé sestry.“

„Aha,“ řekla.

„Tak to vysypte, doktorko. Řekněte mi to přímo a možná tak zachráníte svou ohroženou kariéru.“

„Tome,“ řekla, „musím vám říct, že za normálních okolností vás mám docela ráda. Ale kdykoli se cítíte ohrožený nebo nejistý, jste dost odporný.“

„Cítím se ohrožený a nejistý dvacet hodin denně, doktorko. Ale o tom teď nebudeme mluvit. Jenom chci vědět, kdo je ta Renata. Renata je totiž klíč ke všemu, že jo? Když porozumím Renatě, pak pochopím, proč letošní léto zůstávám v New Yorku. Věděla jste o Renatě celou tu dobu, že ano, Susan? Věděla jste o ní a rozhodla jste se, že mi nic neřeknete.“

„Savannah se rozhodla, že vám nic neřekne, Tome,“ řekla doktorka Lowensteinová. „Pouze jsem splnila její přání.“

„Ale pomohlo by mi to pochopit, co se s mou sestrou děje, že ano, Susan? To nepopřete.“

„Možná byste to díky tomu pochopil, Tome. Ale nejsem si tím jistá.“

„Pak mi dlužíte vysvětlení, doktorko Lowensteinová.“

„Až nastane ten správný čas, Savannah vám to jistě řekne sama. Slíbila jsem jí, že s vámi nebudu o Renatě mluvit.“

„Ale to bylo předtím, než jsem se dozvěděl, že existuje jakékoliv spojení mezi Renatou a mou sestrou. A chci říct, doktorko Lowensteinová, že se bavíme o absurdní skutečnosti. Savannah píše teď prózu i básně a vydává je pod Renatiným jménem.“

„Kdo vám řekl o téhle dětské knížce, Tome?“

Ignoroval jsem její otázku: „Volal jsem Renatě domů do Brooklynu a zjistil jsem, že se před dvěma roky přetahovala v kolejišti podzemky s přijíždějícím vlakem. Její matka mi tu sebevraždu podrobně popsala. A to mě vede k několika závěrům. Buď Renata filmovala sebevraždu a ráda mučí svou milou brooklynskou matku, nebo se něco velmi podivného děje v sestřině hlavě.“

„Četl jste tu knížku?“ zeptala se doktorka Lowensteinová.

„Samozřejmě že jsem ji četl.“

„Co si o ní myslíte?“

„Co si, hergot, asi o ní myslím?“ řekl jsem. „Je o mé zatracené rodině.“

„Jak to víte?“

„Protože nejsem idiot. Protože čtu a protože v tom příběhu vidím tisíc věcí, které nemohl znát nikdo jiný než Savannah a zase jenom Savannah. Chápu, proč vydala tenhle příběh pod pseudonymem, Susan, protože kdyby to matka četla, roztrhla by ji jako hada. Ani by se nemusela pokoušet o sebevraždu. Matka by jí zubama vyrvala slinivku. A teď, kdo je Renata? Chci vědět, jaký je její vztah k mé sestře. Jsou milenky? Můžete mi to říct. Savannah měla milenky už dřív. Měl jsem čest se s nimi seznámit, lámat s nimi pizzu, připravovat jim sendviče s fazolovými lusky a krmit je polévkou z rajčatových slupek. Přitahovali ji ti nejslabší muži a nejzbabělejší ženy na kontinentě. Je mi jedno, koho šuká. Ale žádám nějaké vysvětlení. Už týdny jste mi nedovolila ji navštívit. Proč? Musíte mít nějaký důvod. Je to Renata, kdo jí ubližuje? Jestli ano, najdu ji a vykopu z ní duši.“

„Vy byste uhodil ženu?“ zeptala se. „Jak překvapující.“

„Jestli ubližuje mé sestře, vymlátím z ní vnitřnosti.“

„Renata a Savannah byly přítelkyně. To vám mohu říct.“

„Blbost. Podívejte, tohle si od vás nezasloužím. Udělal jsem všechno, o co jste požádala. Vyprávěl jsem vám všechny rodinné příběhy, na které si pamatuji a já…“

„Lžete, Tome,“ řekla klidně.

„Co tím myslíte, že lžu?“

„Neřekl jste mi všechny příběhy. Nevyprávěl jste mi ty, které mají opravdu zásadní význam. Předložil jste minulost své rodiny tak, jak jste si ji uchoval v paměti. Dědeček byl opravdový charakter a babička byla skutečná excentrička. Táta byl trochu divoký a zpráskal vás, když se opil, ale máma byla princezna a všechny vás držela pohromadě svou láskou.“

„Ještě jsem se nedostal ke konci, Susan,“ řekl jsem. „Pokouším se hledat souvislosti. První den, kdy jsme se setkali, jste mi dala hromádku nahraných sestřiných pásků s jejím křikem a hebrejštinou. Některé z nich jsou beze smyslu. Snažím se je roztřídit a pochopit, ale konec příběhu vám říct nemůžu, dokud nebudete vědět, co mu předcházelo.“

„Vy lžete od začátku do konce.“

„Jak to můžete vědět? Vím, co se stalo mé rodině mnohem líp než vy a je to jediná věc, kterou jsem si zcela jist.“

„Možná znáte lépe jednu verzi a to je všechno. Je to instruktivní verze a moc mi pomohla. Ale ty věci, které vynecháváte, Tome, jsou důležitější než ty, které nevynecháte. Vyprávějte mi méně o tom, jací jste byli s Lukem Huck Finnové, a povězte mi trochu víc o dívce, která strávila život péčí o domácnost. Chci o ní vědět všechno, Tome.“

„Může mluvit,“ řekl jsem, „mluví a vy mi nechcete dovolit ji vidět.“

„Víte dobře, že Savannah sama rozhodla, že vás nechce vidět, Tome. Ale příběhy vašeho dětství jí neobyčejně pomohly. Pomohly jí vzpomínat na věci, které dávno potlačila.“

„Neslyšela nic z toho, co jsem vám o našem dětství vyprávěl.“

„Ano, slyšela. Všechny jsem si nahrála, a když jsem ji v nemocnici navštěvovala, pouštěla jsem jí určité části.“

„Watergate!“ vykřikl jsem, zvedl se a začal jsem přecházet po pokoji. „Nechte mě spojit se se soudcem Siricou. Chci, abyste ty pásky smazala, doktorko Lowensteinová, nebo abyste je, až příště budete grilovat své steaky na terase, použila jako uhlí.“

„Často si nahrávám svá sezení, Tome. Na tom není nic neobvyklého a vy jste řekl, že uděláte cokoliv, abyste pomohl své sestře. Vzala jsem vás za slovo. Tak si, prosím, sedněte a přestaňte mne buzerovat.“

„Nesnažím se vás buzerovat. Přemýšlím o tom, že vás zbiju.“

„Sedněte si, Tome,“ řekla doktorka Lowensteinová, „a pojďme si všechno v klidu srovnat.“

Dosedl jsem ztěžka do měkkého křesla a znovu jsem se podíval na nevzrušenou tvář Susan Lowensteinové.

„Největší strach mám při vašem případném setkání se Savannah z vašeho bolestínského mužského ega, Tome.“

„Já jsem úplně poražený muž, doktorko,“ řekl jsem popudlivě. „Nemáte se čeho bát. Byl jsem neutralizovaný životem i okolnostmi.“

„To není možné. Ještě jsem nepoznala muže, který by nebyl zcela ovládán nutností být mužský za každou cenu. A vy jste jeden z nejhorších, jaké jsem kdy viděla.“

„Nevíte nic o mužích,“ řekl jsem.

Zasmála se a potom řekla: „Povězte mi všechno, co víte. Máme ještě deset minut.“

„To je málo času. Není jednoduché být mužem, jak vy si myslíte.“

„Ach, to je dávno obehraná písnička, Tome. Polovina mých mužských pacientů se drnkáním na struny tragického bědování pokouší získat moje sympatie. Můj manžel používá stejně únavnou strategii a netuší, že ji poslouchám padesátkrát do týdne. A teď mi začnete vyprávět o agónii mužské nadvlády, že ano, Tome? Jsem na vrcholu absolutní samoty, holčičko. Děsivá zodpovědnost hlavy rodiny. Tohle všechno už jsem slyšela.“

„Doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem, „být mužem znamená jen jediný problém. Je to něco, co moderní žena nepochopí. Určitě to nechápe ani Savannah, ani její radikální feministické přítelkyně. Ty všechny, které na mě a na Luka pokřikovaly, když jsme přijeli Savannah navštívit do New Yorku. Má sestra si snad myslela, že to bude pro její chudáčky venkovské bratry prospěšné, když na ně budou pořvávat, jak je v moderním světě špatné mít penis. Radikální feministky! Bůh mne opatruj. Kvůli Savannah na mne ječely radikální feministky víc než kterýkoli živý jižan. Očekávaly, že když na vás budou pokřikovat ve čtyřiadvacetihodinových intervalech, budete jim za to vděčný a radostně si pak strčíte frantíka do mixéru a stisknete knoflík.“

„Když jsme se poprvé setkali, Tome, prohlásil jste, že jste feminista.“

„Jsem feminista,“ řekl jsem. „Jsem jeden z těch slabých, dobrých volů, kteří se naučili ušlehat nákyp a udělat perfektní omáčku béarnaise, zatímco jejich žena otvírá mrtvoly a uklidňuje pacienty nemocné rakovinou. Říkám vám to, protože vím, že muž, který sám sebe označuje za feministu, je nejsměšnější postavičkou v našich hloupých časech. Když to řeknu svým přátelům, chechtají se a vyprávějí mi ty nejnovější lechtivé vtipy. Zato jižanské ženy by se na mě podívaly s naprostým despektem a tvrdily by, jak moc rády si nechávají otvírat dveře od auta. A feministky by reagovaly nejzlomyslněji ze všech. Feministky to berou jako vemlouvavé, blahosklonné gesto, které přichází od nějakého chlupatého špióna vyslaného nepřátelským táborem. Ale já jsem, kruci, feminista, doktorko Lowensteinová. Já jsem Tom Wingo, feminista, konzervativec, bílý liberál, pacifista, agnostik a kvůli tomu mě nemůže nikdo, ani já sám, brát úplně vážně. Přemýšlím o tom, že se přihlásím o čestné členství v nějakém spolku venkovánků, aby se mi vrátila alespoň troška sebeúcty.“

„Myslím, že jste stále venkovánek, Tome. I přes všechna vaše ujištění.“

„Ne, venkovský balík je bezúhonný.“

„Chtěl jste mi něco říct o mužském bytí. Co to bylo?“ zeptala se doktorka Lowensteinová.

„Budete se mi smát,“ zakňučel jsem.

„Pravděpodobně,“ souhlasila.

„Být mužem přináší jednu obtíž, doktorko. Jen jednu. Nenaučí nás to, jak milovat. Je to tajemství, které před námi skrývají. Strávíme život tím, že se snažíme najít někoho, kdo by nás tomu naučil, a není nám to nic platné. Jediní lidé, které kdy můžeme milovat, jsou ostatní muži, protože rozumíme samotě, která lásku popírá. Když nás miluje žena, jsme podmaněni, naplněni hrůzou, bezmocní a potrestaní. Ženy nám nerozumějí, protože nikdy v plné míře nemůžeme opětovat jejich lásku. Nemáme co vrátit. Nikdy nám nebyl propůjčen tento dar.“

„Když muži mluví o agónii mužské nadvlády,“ řekla, „nemůžou se nikdy úplně vymanit z věčně se vracející sebelítosti.“

„A když ženy mluví o ženském bytí, nemůžou se nikdy úplně vymanit z věčně se vracejícího svalování viny na muže.“

„Není jednoduché být ženou v téhle společnosti.“

„Búú. Něco vám řeknu, doktorko Lowensteinová. Být mužem je vyčerpávající. Je mi špatně z toho, že musím být neustále silný, být oporou, být moudrý a královský, je mi na zvracení, když musím pořád dokolečka předstírat tyhle věci.“

„Nepodal jste mi moc důkazů, že něco z toho jste, Tome,“ řekla neochvějně doktorka Lowensteinová. „Pořád ještě nevím, co ve skutečnosti jste, co představujete nebo za čím stojíte. Jsou chvíle, kdy jste ten nejsladší muž, jakého jsem kdy potkala. Ale jsou jiné, nepředvídatelné chvíle, kdy zhořknete a jste v úzkých. Teď mi tvrdíte, že nejste schopen lásky. Jindy prohlašujete, že milujete každého kolem sebe. Tvrdíte znovu a znovu, že milujete svou sestru, a pak, když dělám všechno, co je v mých silách, abych jí pomohla, se na mě naštvete. Nemůžu vám zcela důvěřovat, Tome, protože nevíte, kdo jste. Když vám řeknu o Savannah všechno, nemám jistotu, že to zvládnete. A tak si myslím, že vás požádám, abyste se konečně začal chovat jako muž. Chci, abyste byl silný a moudrý a zodpovědný a klidný. Potřebuji to a Savannah také.

„Začal jsem tuhle diskusi, doktorko,“ zašeptal jsem, „jen tím, že jsem se zeptal na vztah mezi Renatou a mou sestrou. Považoval jsem to za fér otázku. Nějakou řečnickou fintou se vám podařilo dostat mě do obrany a teď vypadám jako boží hovado.“

„Tuhle diskusi jste začal tím, že jste vtrhl do téhle místnosti a hodil po mně tuhle knížku. Křičel jste na mě a já nejsem placená za to, aby na mě lidé křičeli.“

Zakryl jsem si oči a cítil jsem na svých rukách její pevný a uvážený pohled. Sklonil jsem je a setkal jsem se s jejím hnědým pohledem. Její krása, tmavá a smyslná a vzrušující, mne jako vždy rozrušila.

„Rád bych viděl Savannah, doktorko. Nemáte právo nás oddělovat, nikdo na světě na to nemá právo.“

„Jsem její lékařka, Tome, a pokud si budu myslet, že jí to pomůže, budu vás od ní držet daleko třeba až do konce života.“

„O čem to mluvíte?“

„Savannah věří, a začínám ji chápat, že kdyby měla přežít, musela by zpřetrhat všechny vztahy se svou rodinou.“

„To je to nejhorší, co by mohla udělat, doktorko,“ řekl jsem.

„Nejsem si tím tak jistá.“

„Jsem její dvojče, doktorko,“ řekl jsem kysele. „A vy nejste nic jiného než pitomej cvokař. Kdo je Renata? Rád bych to věděl a myslím si, že si zasloužím to vědět.“

„Renata byla velice zvláštní přítelkyně vaší sestry,“ začala doktorka Lowensteinová. „Byla velice křehká, velice citlivá a velice vzteklá. Byla lesbička, radikální feministka a byla to židovka. Obávám se, že neměla moc ráda muže…“

„Ježíši Kriste,“ zasténal jsem. „Taková je asi polovina sestřiných pitomých kámošek.“

„Mlčte, Tome, nebo nebudu pokračovat.“

„Promiňte. Bylo to nemístné.“

„Savannah měla před více než dvěma roky psychotickou příhodu. Renata ji během té doby opatrovala. Setkaly se v básnické třídě v New School, kde Savannah učila. Když se vaše sestra dostala do psychotického šoku, Renata jí nedovolila, aby odešla do léčebny, a zaručila se, že ji z toho dostane sama. Savannah byla ve stejném stavu, v jakém jste ji viděl v nemocnici, Tome. Ale Renata ji přesto dostala z toho nejhoršího. Podle ní byla Renata jejím osobním andělem strážným. A tři týdny potom, co byla Savannah schopna vrátit se do svého bytu, Renata skočila pod vlak.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Kdo ví? Ze stejného důvodu jako všichni ostatní, co spáchají sebevraždu. Život se pro ně stane nesnesitelným a sebevražda vypadá jako jediná možná cesta. Renata měla za sebou stejně jako Savannah několik pokusů o sebevraždu. Po její smrti upadla vaše sestra do dalších depresí. Začala bloumat po ulicích, dezorientovaná a mimo jakoukoli sebekontrolu. Probouzela se v cizích vchodech a noci trávila ve městě. Nepamatovala si nic. Když se lehce uzdravila, vrátila se do svého bytu a pokoušela se psát. Ale nic ji nenapadalo. Snažila se vzpomenout si na své dětství, Tome, a vzpomínky se ztrácely. Měla o svém dětství jen zlé sny. A jedné noci se jí zdálo, že na váš ostrov přišli tři muži. Tušila, že ten sen byl podstatný a důležitý. Věděla, že něco takového se stalo, ale nemohla si vybavit žádné podrobnosti. A tak ten dětský příběh vyšel přímo z jejího snu. Savannah se pak rozhodla podepsat tuto dětskou knihu Renatiným jménem, jako slib věrnosti její památce. Poslala příběh různým agentům, aby zjistila, jestli jí ho vydají. Pak ji napadlo, považovala to za nejskvělejší nápad svého života, jak zachránit tu, která už tady nebyla.“

„Už se třesu, až to uslyším,“ řekl jsem.

„Rozhodla se, že se stane Renatou Halpernovou, Tome,“ řekla Susan Lowensteinová a lehce se ke mně naklonila.

„Promiňte,“ řekl jsem.

„Rozhodla se, že bude Renatou,“ opakovala.

„Zadržte, doktorko. Něco mi nedochází.“

„Když ke mně poprvé přišla jako pacientka, Tome, řekla mi, že se jmenuje Renata Halpernová.“

„Věděla jste, že je Savannah Wingová?“ zeptal jsem se.

„Ne. Jak bych to mohla vědět?“

„Máte v čekárně její knihy.“

„Mám tam také knihy Saula Bellowa, ale nepoznala bych ho, kdyby vešel do téhle místnosti a řekl, že je třeba George Bates.“

„Ach, Bože,“ řekl jsem, „moje duše je chatrná. Modleme se. Kdy jste zjistila, že Savannah je Renata nebo Renata je Savannah nebo Savannah je Saul Bellow nebo co jste to vlastně zjistila?“

„Těžko mě někdo oklame, když mluví o židech.“

„Řekla vám, že je židovka?“ zeptal jsem se.

„Řekla mi, že je Renata Halpernová. Když mi popisovala své rodiče, řekla, že oba přežili holocaust. Dokonce si pamatovala čísla vytetovaná na jejich předloktích. Řekla, že její otec pracuje jako kožešník.“

„Nic z toho nechápu. Copak lidé normálně nechtějí, aby jim terapie pomohla? Chci říct, proč by k vám chodili a předstírali, že jsou někdo úplně jiný? Proč by odmítala vaši pomoc založenou na své vlastní minulosti a přijímala pomoc pro někoho, koho si vymyslela?“

„Myslím, že si chtěla vyzkoušet novou identitu, aby se přesvědčila, že její příběh je zcela správný. Myslím také, že měla obrovský problém, a bylo jí úplně jedno, za koho se vydává. Rozpadala se ve švech, Tome, a opravdu nedělala rozdíl v tom, zda je to ona, či ne. Byla v zoufalém stavu, ať jako Renata nebo jako Savannah. To, že si začala říkat Renata, byla součást její poruchy.“

„Kdy vám řekla, že není Renata?“

„Začala jsem se jí vyptávat na její minulost a ona mi nedokázala odpovědět. Zeptala jsem se jí, jakou schule navštěvovala a ona nevěděla, co je to schule. Zeptala jsem se, jak se jmenoval její templ a její rabi. Řekla, že její matka vařila košer, ale nevěděla, co myslím, když jsem se jí ptala, jestli někdy jedla treife. Znala několik slov jidiš, i když prohlašovala, že její rodiče byli z jednoho štetlu v Haliči. Nakonec jsem jí řekla, že jejímu příběhu nevěřím a že kdybych jí měla pomoct, musela bych znát pravdu. Také jsem jí řekla, že nevypadá židovsky.“

„Vy jste rasistka, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Vím to od té chvíle, co jsem vás poprvé spatřil.“

„Vaše sestra má klasickou tvář šiksy,“ odpověděla s úsměvem.

„Je to neodpustitelná urážka?“

„Ne, je to jednoduše nepopiratelný fakt. Vstala a odešla z mé ordinace, aniž řekla sbohem. Zmeškala naši příští schůzku, ale zavolala mi, abych ji zrušila. Když jsme se znovu sešly, řekla, že se kdysi jmenovala Savannah Wingová, ale chystá se přijmout novou identitu, vystěhovat se na západní pobřeží a žít po zbytek života jako Renata Halpernová. Nikdy se už nechtěla dostat do styku s žádným členem své rodiny. Po celý život. Bylo by příliš bolestivé vidět někoho z nich, řekla. Nemohla déle unést vzpomínky a ty, které ještě zůstávaly, ztrácela. Odmítla dál žít obklopená takovou bolestí. Byla dost dlouho v bezútěšném stavu. Myslela si, že jako Renata Halpernová má šanci vést snesitelný život. Ale že jako Savannah Wingová by byla během roku mrtvá.“

„Ježíši Kriste,“ řekl jsem, zavřel jsem oči a pokusil se vybavit si nás jako děti, blonďaté a štíhlé v karolínském slunci. Přede mnou se objevil obraz řeky: Bažinní ptáci lovili ryby v ústí řeky a my tři jsme plavali v zelené, nehybné řece za plného přílivu. Když jsme byli ještě velmi malí, vymysleli jsme si rituál, který jsme neprozradili žádné živé duši. Kdykoliv nás něco bolelo, byli jsme ublížení nebo smutní, kdykoliv nás rodiče potrestali nebo zbili, vyšli jsme na konec plovoucího mola, ponořili se do sluncem oslazené vody, plavali deset yardů do kanálu a tam jsme se chytili za ruce, až jsme vytvořili sevřený bezvadný neprolomitelný kruh, a plavali jsme společně. Držel jsem Savannah za ruku a držel jsem Luka. Všichni jsme se dotýkali, byli jsme stočení jako kruh z masa, krve a vody. Luke dal signál a všichni tři jsme se nadechli a potopili na dno řeky, s rukama stále pevně spojenýma. Zůstali jsme na dně, dokud jeden z nás nestiskl druhému ruku a spolu jsme vyplavali a prolomili hladinu v explozi slunce a dechu. Ale na dně jsem otevíral oči do soli a stínu a viděl šeré postavy svých sourozenců, jak vedle mne plavou jako embrya. Cítil jsem oslňující spojení mezi námi, trojúhelník němé, povznášející lásky, naše pulsy se prolínaly, když jsem stoupali, ke světlu a hrůze našeho života. Když jsme se potápěli, vnímali jsme bezpečí a ticho toho světa bez matky a otce; jen když nás naše plíce zradily, vypluli jsme k troskám. Do těchto bezpečných míst jsme chodili jen na návštěvu; mohla nám zaručit jen chvilkový pocit útočiště. Ta chvíle vždycky skončila, když jsme se museli vrátit do našeho skutečného života, postavit se čelem ranám a žalu, zrozeným v našem domově u řeky.

V tuto chvíli, v ordinaci doktorky Lowensteinové, jsem chtěl hledat azyl pomalých proudů, hlubokých tůní, dna řeky. Byl bych rád vzal svou sestru, přitiskl si ji na prsa a ponořil se na dno azurového moře, abych ji držel pevně u sebe. Byl jsem novým mužem, který by zabránil, aby ji cokoli zranilo, zničilo nebo se jí pokusilo ublížit. Vždycky, když jsem o snil o své sestře nebo na ni myslel, mohl jsem si vzít dolů do hlubiny velká děla, nejlepší, nejostřejší zbroj, jen abych ji bránil. Ale ve skutečném životě jsem nemohl uchránit před jejími vlastními válkami ani její měkké žíly na rukou.

„Pověděla jsem Savannah,“ řekla doktorka Lowensteinová, „že se jí pokusím pomoct, jak jen budu moct. Ale, abych byla schopna jí poskytnout pomoc, musela jsem znát to, co ji nutilo utíkat před minulostí. Myslela jsem, že dokud nevyřeším problémy Savannah Wingové, nebude mít Renata Halpernová šanci.“

„Proč byste někomu pomohla, aby se z něj stala jiná osoba?“ zeptal jsem se. „Jaká je v tom lékařská etika, a když ne etika, na jakou terapeutickou statistiku spoléháte? Jak proboha víte, že to je pro Savannah to nejlepší? Co když se mýlíte, doktorko Lowensteinová?“

„Nikdy jsem se nesetkala s případem, jako je tenhle, a nespoléhám se na žádné určité části odborné literatury. Ani netvrdím, že pomůžu Savannah stát se Renatou Halpernovou. Jednoduše jsem jí řekla, že jí pomůžu, aby se z ní stala celistvá osobnost. Čeká ji obtížné rozhodnutí. Ráda bych jí v tom pomohla tak, aby to bylo pro ni dobře.“

„Nemáte žádné právo to Savannah udělat, doktorko Lowensteinová. Nemáte právo ji přeměnit v někoho, kdo už nikdy nespatří svou rodinu. Nemůžu se smířit s nějakou terapií, která přemění mou jižanskou sestru v židovskou spisovatelku. To není terapie, to, co nyní praktikujete. To je černé umění, čarodějnictví, zkombinované druhy všech temných kouzel. Jestliže se Savannah chce stát Renatou Halpernovou, pak je to jednoduše projev jejího šílenství.“

„Mohl by to být projev jejího zdraví. Jednoduše to nevím.“

Náhle jsem byl vyčerpaný, opotřebovaný až do morku své duše a opřel jsem si hlavu o opěradlo křesla, zavřel jsem oči a pokusil jsem se urovnat si to v hlavě. Snažil jsem se seřadit nějaké rozumné argumenty proti Susan Lowensteinové, ale cítil jsem se příliš zatemnělý a odcizený, než abych dokázal uvažovat logicky.

Nakonec jsem sebral sílu k tomu, abych řekl: „Tohle, doktorko Lowensteinová, je důvod, proč se mi hnusí století, do kterého jsem se narodil. Proč jsem se musel narodit ve století Sigmunda Freuda? Pohrdám jeho hantýrkou, jeho fanatickými přívrženci, jeho tajemným zaklínáním duše, jeho neprokazatelnou teorií snu, jeho nekonečnou kategorizací všech lidských věcí. Rád bych prohlásil a rád bych to udělal hned po prvním hnutí mysli a po řádném zvážení: Do prdele se Sigmundem Freudem. Do prdele s jeho matkou, otcem, jeho dětmi a jeho prarodiči. Do prdele s jeho psem, kočkou, papouškem a se všemi zvířaty ve vídeňské zoo. Do prdele s jeho knihami, jeho myšlenkami, jeho teoriemi, jeho sny, jeho necudnými představami a s křeslem, ve kterém sedával. Do prdele se stoletím rok po roce, den po dni, hodinu po hodině, a vezměte všechno v tomhle mizerném století ztraceného času a spláchněte ten voňavý prádelník Sigmunda Freuda. Nakonec, ale ne naposled, do prdele s vámi, doktorko Lowensteinová, do prdele se Savannah, s Renatou Halpernovou a do prdele s každým, s kým by si moje sestra v budoucnosti přála pobývat. Hned jak se budu moct hnout, opustím vaši ordinaci s dobrou klientelou, sbalím si svůj skrovný majetek a nařídím jednomu z těch připosražených taxikářů, aby mě vzal do La Guardia. Starouš Tom se vrací domů, kde jeho žena šoustá jednoho kardiologa. A kde to stejně nestojí za nic, ale přece jen je to lepší než tady se Savannah a Renatou.“

„Už jste skončil, Tome?“ zeptala se.

„Ne. Hned jak vymyslím něco opravdu urážlivého, co bych vám řekl, vybuchnu v další dlouhou řeč.“

„Možná nebylo docela správné, že jsem vám všechno neřekla hned na začátku. Bylo to moje rozhodnutí. Víte, varovali mě před vámi, Tome. Savannah vás zná velmi dobře. Chápe, že ačkoliv předstíráte svoji pomoc, hluboce se stydíte za její problémy, máte z nich strach a udělal byste téměř cokoliv, jen abyste se jich zbavil, popřel je a vrhl do tmy. A přitom zná váš silný smysl pro rodinu a povinnost. Na mně bylo, abych vyvážila tyhle dva protiklady. Kdybych to mohla udělat bez vás, tak bych to, Bože, pomoz mi, udělala. Hrozila jsem se dne, kdy byste na tohle všechno přišel – hrozila jsem se vaší sebespravedlivosti a zlosti.“

„Jak chcete, abych reagoval?“ zeptal jsem se. „Co kdybych udělal totéž Bernardovi? Co kdybych vzal to chorobně nešťastné dítě a místo abych ho trénoval, bych ho učil, jak vypadnout z mizerného rodinného života? Změň si jméno, Bernarde. Pojď se mnou do Jižní Karolíny. Dostanu tě do fotbalového mužstva a usadím tě v rodině, která ti pomůže začít znovu.“

„To není to samé a vy to víte. Můj syn se nepokusil o sebevraždu.“

„Dejte mu čas, doktorko,“ řekl jsem. „Jen mu dejte trochu času.“

„Vy hajzle,“ řekla a já nepostřehl, jak sebrala ze stolku American Heritage Dictionary a mrštila jím po mně.

Praštil mě řádně do nosu, odrazil se od mého klína a spadl otevřený na podlahu. Otevřel se na straně 764 a když jsem se v šoku podíval dolů, zahlédl jsem heslo „nákladový výtlak“. Pak jsem uviděl, jak moje krev rozmazává řádky věnované ruskému matematiku Nikolaji Ivanoviči Lobaševskému. Jak jsem zvedl ruku k nosu, krev se mi vyřinula mezi prsty.

„Můj Bože,“ řekla v hrůze nad svou vlastní ztrátou sebekontroly. Dala mi kapesník. „Bolí to?“

„Ano,“ řekl jsem. „Je to agonizující.“

„Mám nějaké valium,“ řekla a otevřela kabelku.

Zařval jsem smíchy, ale krev začala proudit rychleji a tak jsem přestal. „Myslíte, že můžu zastavit krvácení tím, že si strčím do nosních dírek dvě valia? Jaké štěstí pro svět, že se z vás nestala všeobecná lékařka.“

„Mohlo by vás to uklidnit.“

„Nejsem rozčilený, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Krvácím. Vy jste mě zranila. Je to jasné zneužití úřední moci.“

„Překročil jste meze mé trpělivosti,“ řekla. „Nikdy v životě jsem nebyla tak surová.“

„Teď jste byla. A byl to dobrý hod.“

„Stále to krvácí.“

„To proto, že jste mi málem urvala nos,“ řekl jsem a opřel jsem si hlavu o opěradlo křesla. „Kdybyste cestou ven za sebou jen tiše zavřela dveře, doktorko, já tady ochotně vykrvácím.“

„Myslím, že byste měl jít k doktorovi,“ řekla.

„Vždyť u doktora jsem.“

„Víte, co myslím.“

„Proč nejdete do psychiatrické léčebny a neobstaráte mi katatonika. Jenom si ho na pár hodin přitlačím k nosu. Podívejte, doktorko, uklidněte se. Už jsem z nosu krvácel. Tohle také přejde.“

„Je mi to velice líto, Tome. A hluboce se stydím,“ řekla.

„Nikdy vám neodpustím,“ řekl jsem a topornost téhle scény mě opět rozhihňala. „Dobrý Bože, to je den. Musí na mě spadnout slovník, abych zjistil, že moje sestra se chce stát brooklynskou židovkou. Ježíši Kriste!“

„Až přestanete krvácet, Tome, dovolíte, abych vás pozvala na oběd?“

„Bude to drahé, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Dneska žádný hot dog u Nathana. Žádná sýrová pizza. Už to vidím. Restaurace Lutèce nebo La Côte Basque nebo Four Seasons. Všechno, co objednám, nám budou flambovat před očima. Utratíte pěkné peníze, doktorko Lowensteinová. Hodně peněz.“

„Chci, abyste u oběda mluvil vážně a rozumně, Tome,“ řekla doktorka Lowensteinová. „Potřebuji vám ještě o Savannah a Renatě i o sobě mnohé vysvětlit…“

Zarazila se. Můj smích ji zmrazil.

Když jsem prošel dveřmi restaurace Lutèce, cítil jsem, že po rozplétání Renatiny záhady a následném krvácení z nosu se pohybuji vratce, v jakési polosnivé amnézii, a že trpím závratí. Madame Soltnerová oslovila Susan jménem, chvíli spolu švitořily hovorovou francouzštinou a já pozoroval Susan a znovu jsem žasl, jak lehce zvládá zvyky a drobné zdvořilůstky svého čarovného a civilizovaného života. Bez námahy a s lehkostí ovládala rovné a po všech stránkách kultivované držení těla, jako stvoření skvěle cvičené ve všech společenských uměních, která jsou potřebná k tomu, aby jeden měl přístup do řádných kruhů s hojností čistých, ohebných peněz. Byla první osobou, kterou jsem potkal v New Yorku, nenarušenou a nezesměšněnou řvoucí mocí města. Byla domorodkou v ulicích a její gesta byla hospodárná a sebejistá. Právě proto, že jsem se celou dobu setkával jen s newyorskými přistěhovalci, znamenala pro mě její důvěra přemrštěný dar. Susan Lowensteinová byla prvním obyvatelem tohoto slavného ostrova, kterého jsem poznal, byla mým prvním Manhattancem. Poznal jsem, že pod těmi chladnými trávníky jejího zevnějšku je vrstva vášně a dokladem toho byl můj tepající nos.

Madame Soltnerová nás odvedla k vybranému stolu a cestou vrhala usoužený pohled na papírový kapesníček, kterým jsem si ucpal levou nosní dírku. Pravděpodobně se nestávalo často, aby uváděla zákazníky krvácející z nosu do utěšených prostor Lutèce. Omluvil jsem se a odešel jsem na toaletu, abych odstranil ten strašný tampón, umyl jsem si obličej a pak spokojen sám se sebou jsem se vrátil do salónku. Můj nos byl oteklý jako tlustý valoun křehkého těsta. Nevypadal jsem hezky, ale měl jsem hlad.

Číšník, škrobený a arogantní, přijal blahosklonně naši objednávku drinku. Naklonil jsem se nad neposkvrněné prostírání a zašeptal jsem: „Nebude vám trapné, až donesou drink, když si v něm na chvilku smočím svůj nos? Alkohol má dezinfekční účinky.“

Zapálila si cigaretu a vyfoukla obláček kouře přímo na mě. „Ještě že si z toho děláte legraci. Pořád nemůžu uvěřit, že jsem tu knihu po vás hodila. Někdy dokážete být opravdu provokativní, Tome.“

„Někdy jsem naprostý blbec. Řekl jsem něco neodpustitelného o Bernardovi a plně si zasloužím mít rozplácnutý slovník na svém frňáku. Dlužím vám omluvu.“

„Nejsem dobrá matka, Bernard je můj neúspěch i neustálé trápení, Tome,“ řekla.

„Nejste špatná matka. Bernard je teenager. Teenagerové jsou, jak říká definice, nepřipraveni sžít se s lidskou společností. Jejich posláním je, aby se chovali jako pitomci a rmoutili své rodiče.“

Číšník přinesl menu a já je začal důkladně a toužebně studovat. Bylo to poprvé, kdy jsem večeřel na doslech kuchaře světové třídy, a nechtěl jsem bezmyšlenkovitou a nenápaditou objednávkou promrhat svou příležitost. Pozorně jsem se vyptal Susan Lowensteinové na všechno, co kdy v Lutèce jedla, a připustil jsem, že by mi zkazila celé jídlo, kdybych si objednal něco jednoduše znamenitého a byl bych zastíněn její objednávkou něčeho ambrosiálního a nadpozemského. Nakonec se nabídla, že mi objedná kompletní jídlo a já jsem se usadil, zatímco ona požádala číšníka, aby mi jako první chod přinesl kachní pěnu posetou jalovcovými bobulemi. Jako další chod vybrala soupe de poisson au crabe a mrknutím zaručila jeho velebnost. Štěstím se mi zamotala hlava, když vyjmenovala výběr hlavních jídel, které popsala jako bezvadná. Znovu si všimla mého zaváhání, mého dušení v dlani a nařídila číšníkovi, aby šéfkuchař Soltner připravil râble de lapin.

„Králík!“ řekl jsem překvapeně. „Všechny známé časopisy, které pojednávají o jídle, popisují, že tady je to gastronomický chrám, doktorko Lowensteinová, a vy se mě chystáte ponížit králíčkem?“

„Bude to to nejlepší jídlo, jaké jste kdy jedl,“ řekla sebejistě. „V tomhle mi důvěřujte.“

„Nebude vám vadit, když řeknu číšníkovi, že jsem gastronomický kritik z The New York Timesů?“ zeptal jsem se. „Rád bych opravdu přitlačil Andrého, aby se v kuchyni činil.“

„Raději to nedělejte, Tome. Dovolte, abych objednala nějaké dobré víno, a pak bych si s vámi ráda povídala o Savannah.“

„Mohl by číšník odstranit ze stolu všechno, co byste po mně mohla hodit? Nebo mi dovolíte, abych si vzal brankářskou masku?“

„Tome, nemyslí si někdy vaši přátelé a rodina, že to vtipkování trochu přeháníte?“ zeptala se.

„Ano, myslí si, že je odporné. Po zbytek večeře budu milý, doktorko, to vám slibuju.“

Víno, Château Margaux, dorazilo na stůl a spolu s ním i moje kachní pěna. Ochutnal jsem víno a bylo tak silné a působivé, že jsem cítil, jak moje ústa zpívají blahem, když jsem nesl skleničku od rtů. Chuť se držela na jazyku jako struna, má ústa byla jako květinový záhon. Šlehaná pěna mě přesvědčila, jaké mám štěstí, že žiju.

„Můj Bože, doktorko Lowensteinová. Tahle pěna je báječná,“ zasténal jsem. „Cítím batalióny kalorií pochodujících do mé krve. Rád bych v téhle restauraci pracoval jako profesionální tlouštík.“

„Savannah potlačila velké množství vzpomínek na své dětství, Tome,“ začala doktorka Lowensteinová.

„Co to má společného s kachní pěnou?“ odpověděl jsem.

„Vymazala z paměti celé kusy. Říká jim bílé intervaly. Zdá se, že se kryjí s časem, kdy neovládala své halucinace. Jako by bezdůvodně existovaly mimo čas nebo prostor.“

„Vždycky měla problémy cokoliv si zapamatovat,“ řekl jsem.

„Řekla mi, že když vyrůstala, byl to její velký problém, takový, o kterém se nesmí mluvit. Její hrozné tajemství. Řekla, že se díky tomu cítila být vždy jiná, nejistá. Stala se vězeňkyní ztraceného času a nezapamatovaných dní. Byla rozrušená, protože tím trpěla její poezie. Cítila, že ji šílenství dobíhá a že se prosazuje s drtivou silou. Nejvíc se bojí toho, že by mohla vejít do jednoho z těch období bez paměti a nikdy se už nevrátit k sobě.“

Pozoroval jsem Susan Lowensteinovou, jak mluví a jak její tvář, podléhající proměně zapříčiněné vášní k vlastní profesi, poznenáhlu měkne. Byly chvíle, kdy z ní, ve způsobu, jakým se pohybovala po své ordinaci, vyzařovala horlivost ducha dobývajícího raněné a vypuštěné duše. Její hlas zněl oduševněle, když vzpomínala na první měsíce, kdy do její ordinace přicházela Savannah, aby vypovídala o svém životě, svém mládí a své práci. Přitom narážela na neuvěřitelně čistá místa, rozptýlení paměti a slepé uličky, které ji znovu a znovu přiváděly k zoufalství a slepým koncům. Něco hluboko v sestřině podvědomí pracovalo tak, že zcela cenzurovalo její mládí. Kdykoliv se ve vzpomínkách vrátila ke svému dětství, vybavily se jí jen nesouvislé zlomky, přichycené k neurčitému a oslabujícímu pocitu hrůzy. Ve chvílích, kdy vyvolala osamělý obraz toho dětství – bažinného ptáka V malátném letu, startování motoru garnátové lodi, matčin hlas v kuchyni, vcházela do říše tmy, do věčnosti, do života, který jí nepatřil. Trvalo to celé dva roky a po celou tu dobu se silou své vůle soustředila jen na život v New Yorku. Její cyklus básní „Úvahy o Manhattanu“ byl dokončen v jednom z horečnatých tříměsíčních období, kdy cítila návrat svých sil, starou vítanou váhu jazyka a kdy se znovu uviděla jako střed světa, který vysílá milostné písně i requiem.

Až psaní dětské knížky v ní vyvolalo beztížně harmonické kmitočty jejího šílenství. Když jí spánek přinesl ten příběh jako zlý sen, zaznamenala ho v osmihodinovém výbuchu nepřetržité tvořivosti přesně tak, jak se jí zdál. A když ho pak dopsala, uvědomila si, že popisovala jednu z těch ztracených meziher svého života. Tušila, že chybějící prvky příběhu jsou mnohem silnější než ty, které popsala. Tři muži, kteří vstoupili do domu, v ní uhodili na mimořádně sžíravou strunu a rozezněli v její duši něco tak dalekého jako zvon nějakého posvěceného kostela zvonící ve větru. Studovala příběh, jako by to byl ztracený svatý text, který skrýval nevyzpytatelné narážky na záhady jejího života. Četla jej znovu a znovu, přesvědčená, že to je podobenství nebo obrys něčeho mnohem důležitějšího. Něco se jí přihodilo, ale do příběhu, který napsala, vetkla jen jediný z chybějících prvků: sošku Pražského jezulátka, kterou její otec přinesl, když se vrátil z druhé světové války a která stávala na stolku u hlavních dveří. Nechápala, jakou úlohu ta soška v příběhu hrála, ale věděla, že tam patří. Poté, co se Renata zabila, objevovala se soška v těch děsivých halucinacích, provázejících čas utrpení. Pražské jezulátko se přidalo k chóru hlasů v sestřině nitru, spojilo se s černými psy sebevraždy a anděly smrti. Tato zjevení prozpěvovala vysilující litanii, kterou Savannah slyšela už od dětství, častovala ji vražednými hymnami a zpěvy a volala po její smrti. Začala vidět psy, jak visí na řeznických hácích na zdech bytu, s těly zkroucenými v agónii. Stovky těch ukřižovaných psů sykavými a propletenými hlasy vykřikovaly, aby se zabila. „Nejsou skuteční. Nejsou skuteční,“ opakovala si Savannah, ale její hlas zanikal v démonickém vytí mučených, žalujících psů. Zvedala se ze svého křesla a utíkala do koupelny, aby unikla shlukujícím se tvorům. Tam však nacházela menstruující anděly, kteří s krky zlomenými a sténající utrpením viseli ze sprchy a stropu. Jejich poddajné a měkké hlasy ji prosily, aby s nimi odešla na bezpečné místo s dalekým výhledem, do koridorů nekonečného spánku, do dlouhé noci bezhlasého ticha, kde žijí andělé neposkvrnění a dobří. Zvedali k ní ruce gestem přátelství i dychtivosti. Jejich oční důlky byly černé díry, z nichž tekl hnis. Nad nimi viděla nožičky Pražského jezulátka zavěšeného ze stropu, s tváří znetvořenou a pohmožděnou, které na ní hlasem její matky žádalo slib mlčení. Kdykoli vyndala své břitvy a začala je počítat, slyšela radostné hlasy psů kroutících se na hácích a extázi flétnových a obkličujících hlasů zohyzděných andělů. Každou noc počítala břitvy a poslouchala ten pošpiněný národ, který vykřikoval zákony bouře a mumlal večerní pobožnost sebevraždy.

„Viděla jsem Savannah jen pár měsíců před tím, než se pokusila o sebevraždu, Tome,“ řekla Susan Lowensteinová. „Neuvědomila jsem si úplně, že se k tomuto činu nebezpečně blíží. Terapie probíhala dobře a radostně. I když psychiatr by se neměl nechat unést takovým druhem veselí. Musíte zůstat klidný, povznesený a profesionální. Ale Savannah byla básnířka, která mě ohromovala slovy a obrazy. A to byla moje chyba, Tome. Chtěla jsem se proslavit jako psychiatrička, která umožnila básnířce znovu psát. Dopustila jsem se hrubého přehmatu.“

„To nebyla hrubost, Susan,“ řekl jsem, když jsem zařízl nůž do králíka na talíři. „Jenom to bylo pro vás příliš tajuplné, tak jako pro mě příliš nadpřirozené.“

„Nerozumím.“

„Vezměme mou zkušenost,“ řekl jsem. „Dozvím se, že si má sestra na šťastném ostrově Manhattan podřezala žíly. Přiženu se sem, abych si zahrál rituální úlohu spasitele, Krista dvacátého století, roli, kterou umím hrát i ve spaní, i za pochodu v kapele nebo s rukama svázanýma za zády, a to proto, že cítím, že mě potřebují. Připadám si důležitý. Zlaté dvojče vyskakuje na svého oře, aby zachránilo svou milou sestru, básnířku, blázna, neúspěšnou sebevražedkyni.“

„Co byste udělal, kdybych vám hned první den řekla, že Savannah uvažuje o tom zmizet z New Yorku, odstěhovat se do cizího města a žít životem Renaty Halpernové?“ zeptala se.

„Uchechtal bych se,“ připustil jsem.

„Samozřejmě že ano,“ řekla. „Toho prvního dne, kdy jsme se setkali, jste nezahořel přílišnou láskou k terapii.“

„Vyrostl jsem ve šťastném městě, doktorko,“ řekl jsem. „Ani jsme nevěděli, co to je psychiatr.“

„Ach, ano,“ řekla. „Velice šťastné město. Podle vašeho popisu vypadá Colleton, jako kdyby trpěl nějakou davovou psychózou.“

„No, už netrpí ničím.“ Obrátil jsem svou pozornost ke králíkovi, než jsem pokračoval. „Stále jste mi nevysvětlila, proč Savannah nemůže vyprávět stejné příběhy jako já.“

„Pokusím se vám to říct, Tome, ale buď mě neposloucháte nebo nevěříte mému vysvětlení. Má v paměti velká čistá místa, rozlehlé potlačené oblasti, které jí někdy překroutí celá léta. Jednou mi řekla o zvláštní, podivné blízkosti, kterou jste spolu jako dvojčata prožívali. Nejdříve jsem to vyloučila, protože jsem si myslela, že jste částí jejího problému. Ale vy jste mne donutil změnit názor.“

„Díky.“

„Měl jste pro ni významnou funkci, když jste vyrůstali, Tome. Vy a Luke jste ji chránili před světem, a zvláště před jejím světem. Ačkoli byla od samého začátku jiná, její bratři jí dávali vzezření normálnosti. Oba jste ji bezpečně vedli po cestě velice obtížného dětství. A vaše role, Tome, byla rozhodující. Velice brzy v jejím životě začal proces blokování a vymazávání vražedných vzpomínek. Já bych tomu říkala potlačení, ale vím, jak moc vás rozruší, když se uchýlím k freudovské terminologii. A tak jste od Savannah dostal úkol. Stal jste se její pamětí, jejím oknem do minulosti. Vždycky, když se vynořila z jednoho ze svých temných období, jste jí mohl říct, co se stalo, kde byla a co řekla.“

„Jak by se vůbec mohla stát básnířkou,“ zeptal jsem se, „kdyby neměla paměť?“

„Protože její génius a její poezie vychází z bolesti lidského bytí a ženského přežití v naší společnosti.“

„Kdy myslíte, že mi poprvé uložila, abych si pamatoval za ni?“

„O vašem raném dětství si toho pamatuje víc než vy, Tome. Pamatuje si na matčinu brutalitu, když jste byli velice malí.“

„Hovno. Máma nebyla dokonalá, ale nebyla brutální. Plete si mámu s tátou,“ řekl jsem a pomalu jsem přežvykoval.

„Jak to víte?“

„Protože jsem u toho byl, doktorko Lowensteinová,“ odsekl jsem. „Řekněme jako očitý svědek.“

„Ale všimněte si, když jste mi začal vyprávět tuhle kroniku, začal jste vaším narozením za bouře, událostí, kterou jste si nemohl pamatovat. Jednoduše jste odříkal rodinný mýtus, který vám byl vyprávěn, což je zcela přirozené, Tome. Pak jste přeskočil šest let a pokračoval jste prvním školním rokem v Atlantě. Co se událo v těch šesti letech?“

„Byli jsme mimina. Blinkali jsme, kakali, pili matčino mléko, rostli jsme. Jak si mám všechno tohle pamatovat?“

„Savannah si to pamatuje. A pamatuje si toho hodně.“

„Kecy, doktorko. Úplný kecy,“ řekl jsem, ale nenapadal mě jediný obraz z mého života té doby, až na měsíc vycházející na východě, který vyvolala moje matka.

„Možná, ale něco na tom určitě je, věřte starému cvokaři.“

„Nemluvte se mnou jako cvokařka. Prosím, doktorko Lowensteinová. Nechte mě odejít z tohohle města bez nenávisti vůči vaší profesi.“

„Tome, vaše nenávist vůči terapii mi vůbec nevadí,“ řekla chladně. „Vyjádřil jste to absolutně jasně. To už mě vůbec netrápí. Vlastně vaše řeči na tohle hloupé téma začínají být okouzlující.“

„Podívejte, popovídáme si o tom později,“ řekl jsem a ukázal do salónku. „Tohle je Lutèce, Susan. Vždycky jsem chtěl jíst v Lutèce. Četl jsem o něm. V The New York Timesech ho popisují jako gastronomický ráj. Rád sedím v gastronomických rájích a sténám nad jídlem. Tohle víno je nejchutnější nápoj, jaký jsem kdy převaloval v ústech. Prostředí je báječné. Zdrženlivá elegance. Samozřejmě bych dal přednost výstřední eleganci. Díky tomu, že jsem venkovský balík, jsem se nevyvinul dost sociálně, abych dával přednost zdrženlivosti. Ale je to pěkné. Je to opravdu pěkné. Když jíte v Lutèce poprvé a naposled v životě, chcete mluvit o umění, o poezii, o kuchyni a možná trochu filozofovat. A když začnete mluvit o Savannah, jak vidí anděly, kterým kape z očních důlků hnis, narušíte to kouzlo. Chápete, co chci říct? Tohle je gastronomický ráj a mě bolí nos a potřebuju čas, abych tohle všechno stačil vstřebat. Vidíte, před třemi hodinami jsem si myslel, že Savannah je jen normální cvok. A teď si v hlavě všechno těžko srovnávám, doktorko Lowensteinová. Podívejte se na to z mé strany. Dneska ráno jste mě představila mému dvojčeti, mé sestře, o které jsem si myslel, že ji znám velmi dobře už třicet šest let. Jenže my máme pro Tommyho překvapení. To opravdu není tvoje sestra, Tome, to je Renata Halpernová. Ale, počkej, Tome, ty jižanský pitomče, to není všechno. Chystá se odstěhovat a po zbytek života tě už nechce ani vidět. A pak, když jsem jen trošičku rozladěný, protože jsem byl tak dlouho držen v úplné nevědomosti, její vysoce školená, dokonale profesionální psychiatrička mi praští slovníkem o nos tak, že ztratím pintu krve. Vaše pokání za to, že jste prolila mou drahocennou krev, je tohle skvělé jídlo a já v rámci odpuštění žádám, abychom trochu pozvedli konverzaci a pustili se do posuzování nejposlednějšího filmu nebo do výběru Klubové knihy měsíce.“

„Pojďte mluvit o dětském příběhu,“ navrhla.

„Ach! Rosetská deska. Savannah se pokusila psát o zlu, ale nedokázala to. Udělala ho krásným. Zradila sebe i svůj dar tím, že to napsala hezky.“

„Je to fikce, Tome. Je to příběh.“

„Neměla by to být fikce. Mělo to být napsané jako chladný fakt. Savannah je dost dobrá, aby napsala ten příběh tak, že by otřásl celým světem. Nezasloužil si být zkrášlený a čtený dětem na dobrou noc. Měl srazit na kolena dospělé muže a ženy, chvějící se lítostí a hněvem. Savannah neměla pravdu v integritě příběhu. Prezentovat ten příběh tak umělecky a se šťastným koncem je zločin. Člověk by měl při čtení té knihy plakat. Zítra vám ho budu vyprávět já. A nebudou tam žádní povídaví pavouci nebo hezcí pejskové nebo němá telátka zajíkavě odevzdávající vzkazy Králi býků nebo podobné žvásty.“

„Umělec není nucen říkat pravdu, Tome.“

„To k čertu není.“

„Chápete, co chci říct. Umělci říkají pravdu svým vlastním způsobem.“

„Nebo svým vlastním způsobem lžou. A já vám dokážu, že Savannah v tomhle příběhu lže.“

„Možná řekla pravdu, kterou mohla říct.“

„Blbost. Dobrá, doktorko. Vždycky věděla, že o tom jednoho dne napíše. Pokud vím, má matka žila v neustálém strachu, že to Savannah jednou dá na papír. Ale o tom, co se stalo toho dne na ostrově, se nikdo z nás nikdy nahlas nezmínil. Když jsem začal číst její knihu, myslel jsem, že to alespoň vypustí. Ale pak jsem poznal moment, kdy ztratila odvahu. Bylo to ve chvíli, kdy ty děti vlastnily magický dar. Ale my neměli kouzla, která by nás chránila.“

„Tome,“ řekla doktorka Lowensteinová, „řekla ve svém psaní tolik pravdy, až ji to dovedlo k pokusu o sebevraždu.“

„Máte pravdu,“ řekl jsem. „Ale řeknete jí něco za mě? Vyřiďte jí, že jestli se rozhodne být Renatou Halpernovou, navštívím ji v San Francisku nebo Hongkongu nebo někde, kde se rozhodne žít, a nikdy nikdo nepozná, že jsem její bratr. Budu jen nějaký přítel z Jižní Karolíny, kterého potkala na předčítání poezie nebo vernisáži. Nejhorší věc by pro mě byla, kdyby prostě zmizela. Nesnesl bych to. Jednoduše bych to neunesl a nikdo nechápe líp než ona proč. Chci, aby žila. Chci, aby byla šťastná. Mohu ji milovat i když ji nevidím. Můžu ji milovat a je jedno, co dělá.“

„Povím jí to, Tome. A, Tome, slibuji vám, že jestli mi nepřestanete pomáhat, přivedu vaši sestru zpátky. Pracuje na své záchraně. Pracuje na tom tak pilně.“

Susan Lowensteinová se natáhla přes stůl a vzala mě za ruku. Dala si ji ke rtům a kousla mě do kůže na hřbetu ruky a to je to, co si nejvíc pamatuji z večeře v Lutèce.

21

V noci po večeři v Lutèce jsem zavolal matce do Charlestonu. Potřeboval jsem jen dva panáky bourbonu, abych dokázal vytočit tu odpornou kombinaci čísel, vyvolat její hlas ze současnosti a bezhlavě se tak vrhnout do minulosti. Po telefonu to trvalo matce vždycky jen pár minut, než dala dohromady své moudrosti a pustila se do vážného pustošení mého života.

Odpoledne jsem si četl chorobopisy různých psychotiků, co mi půjčila doktorka Lowensteinová. Ti lidé měli všichni zraněné, trpící duše, byli hrozně poznamenaní z dětství a vybudovali si kolem sebe pomyslnou zeď, aby se uchránili před nesnesitelnými zásahy do vlastního života. V tom spočíval základ jejich halucinací a bolesti. Měli to štěstí, že se narodili v teplém objetí monstrózních rodin. Text a komentáře psychiatrů v těchto zprávách zušlechťovaly sebechvalné monology. Všichni ti doktoři v nich vypadali jako báječní, zázrační cvokaři, kteří vzali tyto rozpolcené duše a dali je znovu dohromady, aby byly fit a mohly zase na předměstí sázet bermudskou trávu. Byla to literatura triumfu a ujištění, byly to orgie navzájem souhlasících lidí, které mi rozbouřily žluč. Ale pochopil jsem, co se snaží doktorka Lowensteinová udělat. Nezáleželo na tom, jak moc se mi zdál stav mé sestry šokující, byla tu určitá naděje. Jestli bude mít Savannah štěstí, jestli se to Susan Lowensteinové podaří a všechny karty budou nakonec vyloženy na stůl, mohla by odtud odejít a při hledání sebe sama opustit všechnu tu krutou démonologii svého života.

Vypil jsem dalšího panáka bourbonu a poslouchal jsem, jak telefon v Charlestonu vyzvání.

„Haló,“ řekla moje matka.

„Ahoj, mami,“ odpověděl jsem. „Tady Tom.“

„Ach, Tome, miláčku. Jak je Savannah?“

„Má se dobře, mami. Myslím, že všechno bude v pořádku.“

„Právě jsem četla, že udělali nějaký úžasný průlom v léčbě duševních chorob. Vystřihla jsem ty články a chci, abys je určitě dal její psychiatričce.“

„Dám, mami.“

„A chci, abys nad ní stál a ujistil se, že si je pořádně pročte. Můžu už Savannah vidět?“

„Možná už brzy, mami. Nevím.“

„Co jsi tam dělal celé léto? Myslím si, že zanedbáváš svou ženu a děti.“

„Ano, určitě máš pravdu, mami. Už brzy pojedu domů… Mami, já tě ale volám, protože ti chci říct, že se chystám vyprávět té psychiatričce o tom, co se stalo tehdy na ostrově.“

„Nic se tehdy nestalo,“ řekla moje matka jasně a klidně. „Přísahali jsme, Tome. A já očekávám, že ten slib dodržíš.“

„Byl to hloupý slib, mami. Vím, že je to jedna z věcí, které Savannah trápí, a myslím, že když to všechno řeknu, mohlo by to pomoct jí i doktorce. Všechno to bude důvěrné. Stejně je to minulost.“

„Nepřeji si, aby ses o tom zmiňoval.“

„Mami, věděl jsem, že se budeš snažit, abych z toho ze všeho měl špatný pocit. Nemusel jsem ti volat; mohl jsem to prostě říct doktorce Lowensteinové. Ale myslím, že by to mohlo pomoct nám všem, i tobě, když to ze sebe dostaneme.“

„Ne,“ vykřikla. „Nesmíš o tom mluvit. Skoro nám to zničilo život.“

„Zničilo nám to kus života, mami. Nebyl jsem schopný vyslovit nahlas, co se tehdy stalo. Sallie o tom neví. Luke o tom nikdy nemluvil. Savannah si to ani nepamatuje. Jen to v nás všech sedí, ošklivé a příšerné a je na čase, abychom to vyplivli.“

„Zakazuji ti to.“

„Mami, já to udělám.“

Na druhém konci bylo ticho a já věděl, že shromažďuje síly. „Tome,“ řekla a já uslyšel, jak se do jejího hlasu plíží stará a sžíravá hrozba a otužil jsem se proti útoku. „Vadí mi, že ti to musím vykládat právě já, synu, ale Sallie má dost nerozvážný poměr se svým kolegou z nemocnice. Povídá si o tom celý Charleston.“

„Mami, vím, jak tě těší, žes mi to mohla sdělit právě ty, a díky za tu potěšující lahůdku, ale Sallie mi už o tom poměru pověděla. Co ti na to mám říct? Jsme moderní pár, máme rádi vanu s horkou vodou, čínské jídlo, zahraniční filmy a šukání cizích lidí. To je Salliina věc, mami. Ne tvoje.“

„Jak to, že se tedy chystáš mluvit o tom, co je moje věc,“ řekla matka. „Tome, jestli o tom povíš Savannah, pak o tom dříve nebo později napíše.“

„Tak z toho máš strach.“

„Ne,“ řekla, „mám strach, že to otevře nové hrozné rány, Tome. Zapomněla jsem na všechno. Nemyslím na to. A ty jsi slíbil, že o té události nikdy nepromluvíš.“

„Nemůže to nikomu ublížit.“

„Moc mi to ublíží, mohla bych ztratit všechno, co mám. Mohla bych ztratit manžela, kdyby to zjistil. A kdybych byla na tvém místě, Tome, měla bych v sobě víc hrdosti. Budeš muset říct, co se tehdy stalo tobě.“

„Povím to, mami. Ale nechme toho, těšil mě náš malý pohovor. Jak se mají děcka? Viděla jsi je v poslední době?“

„Vypadají, že se mají dobře. Jak čekáš, že se budou mít tři rozkošné děti, opuštěné oběma rodiči. Chceš, abych si promluvila se Sallie a řekla jí, jak jsem jejím chováním znechucena?“

„Proboha ne, prosím, nedělej to, matko. To by byla nejhorší možná věc, jakou bys mohla udělat. Jenom nech tu záležitost běžet vlastním tempem. Nebyl jsem zrovna v posledních pár letech báječným manželem.“

„Ty jsi věrná kopie svého otce.“

„Já vím, mami, a znamená to, že jsem neschopný blbec, ale velice bych ocenil, kdybys Sallie nic neříkala.“

„No,“ řekla moje matka. „Možná se můžeme dohodnout. Já budu zticha na tomhle konci drátu a ty na druhém.“

„Mami, dělám to proto, abych pomohl Savannah. Vím, že tomu nevěříš. Vím, že si myslíš, že to dělám, jen abych ti ublížil, ale to není pravda.“

„Nevím, čemu mám věřit. Moje děti mi tolikrát ublížily, že jim nedůvěřuji, ani když jsou na mě milé. Neustále přemýšlím, o co jim jde a jak se mne chystají zradit. Kdybych věděla, co se z vás stane, zabila bych vás ve spánku, už když jste byli malí.“

„Když si vzpomenu na naše dětství, byl by to akt milosrdenství.“ Cítil jsem, jak mi krev buší na spáncích, jak se pokouším neúspěšně držet jazyk za zuby… „Mami, tohle se mi vymyká z rukou. Tak s tím přestaňme, než začne opravdu téct krev. Volal jsem tě, protože jsem měl pocit, že ti dlužím vysvětlení. Stalo se to téměř před dvaceti lety. Neodráží se to na nikom z nás. Byl to skutek Boží.“

„Ďáblův, řekla bych, drahoušku,“ řekla. „Jen bych ti poradila, abys to nechal být, jako by se nic nestalo. Bylo by to pro Savannah mnohem lepší. Víš, jak je morbidní. A víš sám, že by to bylo lepší pro tebe i pro mě.“

„Kde jsi přišla na tuhle svoji teorii, mami?“ zeptal jsem se. „Kde jsi přišla na nápad předstírat, že se prostě nic nestalo a tím že to nad tebou ztrácí moc?“

„Selským rozumem. Kdybych byla tebou, Tome, nelpěla bych tolik na minulosti. Dívala bych se do budoucna. To bych udělala. Já se nikdy nedívám zpátky. Víš, že jsem za poslední dva roky ani jednou nepomyslela na tvého otce?“

„Byla jsi za něho provdaná víc jak třicet let, mami,“ řekl jsem. „Jistě se ti zjevuje ve snech jako hrabě Drakula nebo něco podobného.“

„Ne, ani jednou,“ ujistila mě. „Když něčemu z minulosti řeknu sbohem, pak za tím zavřu dveře a nikdy na to znovu nepomyslím.“

„A co Luke, mami?“

„Co?“ řekla.

„Myslíš někdy na Luka?“ zeptal jsem se znovu a hned, jak jsem ta slova vypustil z úst a jak pronikla hučícími dráty do Charlestonu, jsem toho litoval.

„Jsi sprostý, Tome,“ řekla matka a hlas se jí zlomil, když lehce položila sluchátko.

Uvažoval jsem o tom, jestli jí mám zavolat ještě jednou, ale mezi námi toho sršelo mnoho z nestrávené minulosti. Byla by to svízelná práce donutit matku ke smířlivosti a vyžadovala by jemnost a takt, což jsem po telefonu nemohl dokázat. Bylo to už dávno, co jsme se k sobě, má matka a já, chovali jako přátelé, kdy mohla říct cokoliv a já jsem si to nevysvětlil jako její prohnanou strategii, jak mne svými měkkými, provoněnými útoky na duši zahnat do úzkých. V mé nenávisti k ní byla nepříjemná důstojnost, ba dokonce hluboký obdiv. Protože jsem jí nedokázal porozumět, pokládal jsem všechny ženy na světě za své protivníky. Protože jsem neporozuměl její divoké a zrádné lásce ke mně, nikdy jsem nebyl schopný přijímat lásku ženy, aniž bych necítil hlubokou hrůzu. Láska ke mně vždycky přicházela převlečená do krásy znetvořené hebkostí. Svět může napáchat horší škody než udělat z vlastní matky nepřítele, i když o mnoho horší ne.

Znovu jsem vytočil číslo. Telefon zazvonil čtyřikrát a já jsem na druhém konci uslyšel Sallie.

„Ahoj, Sallie,“ řekl jsem. „Tady je Tom.“

„Ahoj, Tome,“ řekla sesterským tónem. „Dneska jsme dostali tvůj dopis a děvčata teď sedí v kuchyni a píší ti.“

„Báječné, Sallie, má matka mi právě vyhrožovala, že ti zavolá, aby tě mohla morálně potupit. Nějak zjistila to o tom doktorovi a o tobě.

„Ty jsi jí to neřekl, že ne, Tome? Ježíši Kriste. To tak zrovna potřebuju.“

„Ne, samozřejmě že jsem jí to neřekl.“

„Vysvětlil jsi jí, že jsou to jen hloupé řeči, a ujistil jsi ji, že moje čest zůstala nedotčená?“

„Ne,“ řekl jsem, „kéž by mě to napadlo. Prostě jsem se tvářil, jako bychom my dva stárnoucí sekáči šukali na předměstí jako minkové. Řekl jsem jí, že o tom všechno vím.“

„Jak reagovala?“

„Byla tak nějak v extázi, že její syn se stáhl do pozadí a šklebí se jako paroháč. Pak hrozila, že ti zavolá a morálně tě odsoudí. Myslel jsem, že tě raději budu varovat. Prohlašuje, že každý v Charlestonu o tom poměru ví.“

Sallie nic neřekla.

„Už ses nějak rozhodla?“ zeptal jsem se a opřel si hlavu o sestřino oblíbené křeslo. „Chci říct, co bude s námi. S tebou. S ním. S tímhle zasraným světem, tak jak ho znám.“

„Tome, vzdej to.“

„Už to řekl své ženě, Sallie?“ zeptal jsem se. „To bude velká chvíle – až to řekne své ženě.“

„Chystá se na to příští týden.“

„Pak bych měl přijet domů.“

„Obávám se, že by to nebylo vhodné, Tome.“

„Můžeš se vystěhovat z domu do hotelu Francis Marion. Podívej, Sallie, chci, abys zůstala. Chci, abys byla mou ženou. Chci si tě namlouvat, chci tě šukat na pláži, na kuchyňském stole, na střechách aut, zavěšený z mostu přes Měděnou řeku. Naučím se stepovat. Celou tě pomažu šlehačkou a pak ji pomalu slížu. Udělám, co budeš chtít. Slibuju. Tady jsem pochopil hodně věcí a jednou z nich je, že tě miluju a že o tebe budu bojovat.“

„Nevím, Tome,“ řekla.

„Ty nevíš,“ vykřikl jsem.

„Tome, zní to báječně. Ale bylo by to hezké, kdybys to mohl říct beze vší vychytralosti a bez vtipkování. Víš, nepamatuju se, žes mi kdy řekl, že mě miluješ, aniž sis z toho nedělal legraci.

„To není pravda, Sallie, a ty to víš. Tehdy v noci jsem ti velmi neohrabaně a rozpačitě řekl, že tě miluju. Řekl jsem ti to mockrát.“

„Jack mi to říká pořád, Tome. Nikdy se nestydí a není na rozpacích. Řekne to jednoduše a sladce a upřímně.“

„Je to těžké mluvit o tom po telefonu. Dej za mě holkám pusu.“

„Zavolej zítra brzy, aby s tebou mohly mluvit.“

„Ano. Dej na sebe pozor, Sallie. Prosím tě, pořádně si to rozmysli. Dej si s tím načas.“

„Zřídkakdy myslím na něco jiného, Tome.“

„Sbohem, Sallie.“

Když jsem zavěsil, řekl jsem: „Miluju tě, Sallie.“ Řekl jsem to jednoduše a sladce a upřímně do tmy prázdného pokoje, beze vší vychytralosti, bez vtipkování.

22

Ten večer, kdy jsme se připravovali na absolventskou slavnost, dala matka mně a Lukovi dvě velké dárkové krabice a naší sestře podala malý elegantně zabalený balíček.

„Kdybych byla bohatá, stály by venku na trávníku tři cadillaky,“ řekla matka a v hlase měla slzy a nostalgii. „A jenom bych vám podala klíčky.“

„Když tak mluvíme o bohatství, tuhle jsem měl brilantní nápad…“ začal můj otec, ale umlčel ho matčin unavený pohled.

Savannah otevřela svůj balíček jako první, vytáhla pozlacené plnicí pero a podržela je proti světlu.

„Tím napíšeš v New York City svou první knihu,“ řekla matka.

Savannah ji prudce objala a odpověděla: „Díky moc, mami. Je krásné.“

„Dostala jsem ho ve výprodeji, jinak by bylo příliš drahé. Myslela jsem si, že kdybys používala hezčí pero, měla bys napsat hezčí básně.“

„Určitě s ním napíšu krásné básně, mami. Slibuji,“ řekla Savannah.

„Napiš jednu o Velkém tátovi,“ řekl otec. „Skvělá opravdová báseň vyžaduje skvělé opravdové téma. Jako jsem já.“

„To je ale hloupý nápad, Henry,“ řekla moje matka

„Určitě o vás napíšu hromadu básní,“ řekla Savannah a usmála se.

„Rozbalte svoje dárky,“ nařídila matka Lukovi a mně.

Společně jsme je rozbalili. Otevřel jsem krabici jako první a uviděl jsem bleděmodrou sportovní bundu, kterou matka ušila. Luke ze svého balíku vytáhl stejnou, jen o trochu větší. Vyzkoušeli jsme si je a bezvadně nám padly. Ty měsíce, kdy jsme byli ve škole, seděla matka u šicího stroje a připravovala se na tuhle chvíli. Šel jsem do matčina pokoje a podíval jsem se na sebe do velkého zrcadla. Poprvé v životě jsem se sám sobě líbil.

Matka se za mnou vynořila, neskutečná a tichá jako plující mraky a zašeptala: „Jednou jsem ti řekla, že si budeš svou první sportovní bundu vždycky pamatovat.“

„Jak vypadám?“

„Kdybych byla mladší, sama bych po tobě vyjela,“ řekla.

„Mami,“ řekl jsem a začervenal jsem se, „takhle nemluv.“

„Říkám jen pravdu. Vypadáš líp než tvůj otec, když si mě bral.“

„Já to slyšel,“ vykřikl otec z obývacího pokoje. „A je to zatracená lež.“

Absolventská oslava se konala v tělocvičně a studenti maturitního ročníku zaplnili – seřazeni do dvojic, za zvuků „Pomp and Circimstance“ –vstupní aulu. Když ohlásili, že Savannah pronese projev na rozloučenou a ona vystoupila na pódium, matka, dědeček i babička vstali a hlasitě jásali. Otec stál s kamerou poblíž pódia a celou její řeč natáčel pro potomstvo. Svůj proslov začala Savannah větou: „Byli jsme vychováni prostou a ostýchavou hudbou řek, naše dětské dny jsme trávili vedle těchto vod, sváděni půvaby toho nejhezčího města v karolínské nížině.“ Její řeč byla plná imprese a hořela sledem nám všem známých a nesmazatelných obrazů. Tak poprvé vystoupila na veřejnost básnířka nabitá majestátem slov, jež před nás rozložila pro naprostou radost z okázalosti, jako páv svá nádherná, ocasní pera. Savannah měla geniální smysl pro závěrečný akt a pro gesto na rozloučenou. Dávala sbohem světu, který jsme nechávali za sebou, a udělala to po svém: nenapodobitelně a památně.

Vedoucí školy Morgan Randel každému z nás, jednomu po druhém, popřál hodně štěstí v životě a ve světě a předal nám diplomy. Zpocený dav při předání každého diplomu skromně zatleskal, ale když Benji Washington vystoupil k panu Randelovi a dostal svůj diplom, zavlnilo tribunami mumlání. Jen maturitní ročník povstal jako jeden muž a tleskal Benjimu, který vážně vzal svůj diplom, s nesnesitelně osamocenou důstojností přešel pódium a vrátil se na své místo. Byl na rozpacích, překvapený tím rozruchem, a já jsem se otočil a uviděl jsem, jak jeho matka tiskne tvář na manželovo rameno v srdečné úlevě, že dlouhé soužení jejího syna skončilo. To tleskáme historii, myslel jsem si, když jsem tleskal Benjimu Washingtonovi, historii a změně a tak nadlidské odvaze, jakou už nikdy neuvidím, nikdy neucítím, jak její plamen jasně hoří v pokoře před ideálem. Aplaus zesílil, když se blížil ke své židli, a já v té chvíli myslel na to, kolik je tu noc na Jihu Benji Washingtonů, černých synů a dcer Pánova obrazu, kteří vyzkoušeli své možnosti v hořkém prostředí bílých dětí, od narození vycvičených k tomu, aby z celého srdce milovaly Ježíše a nenáviděly negry.

Znovu jsme pochodovali v rytmu hudby ven do červnového žáru. Hrozně jsem se potil, protože jsem trval na tom, že si pod slavnostní oblek vezmu svou sportovní bundu.

Je půlnoc, máme po maturitě a sedíme na dřevěném mostku, který spojuje náš ostrov a naše životy s kontinentem Spojených států. Měsíc se chvěje na vlnách přicházejícího přílivu, bledý disk mihotající se v proudu. Nad námi jsou hvězdy na vrcholu své dokonalé cesty nocí a pod námi v svítícím zrcadle přílivů se znovu rodí jejich konstelace. Za námi přijímá bažina s rostlinným potěšením příliv a čpí vůní rozkoše a obnovy. Návštěvníkům se zdá vůně nížinných blat odporná, ale pro domorodce představuje voňavou esenci planety Země. Naše nozdry se chvějí kadidlem domova, pronikavou purpurou naší rodné země. Koruny trpasličích palem lemující břehy každého poloostrova a potok se rozděluje do menších potůčků jako žíla větvící se do vlásečnic. Rejnok plave hned pod hladinou jako pták ve zlém snu. Vítr, posel nesoucí vůni měsíční moudrosti, zimolezu a jasmínu, se zvedá z ostrova. V okamžiku se vůně noci proměňuje, ustupuje, prohlubuje se, pak se ztrácí. Je ostrá jako ocet, jedinečná jako parfém západoindické myrty.

Savannah sedí uprostřed mezi Lukem a mnou, milá v úsporné kresbě svých křehkých linií. Moje ruka zlehka leží na sestřiných ramenou a jen stěží dosáhne na bratrův masivní krk. Luke upíjí Wild Turkey a podává ho dál. Tenhle bourbon nekoupil, protože je drahý, ale protože si ho spojuje s lovem krocanů za chladných zimních rán.

„Teď je po všem,“ řekla Savannah. „Mělo to všechno nějaký význam?“

„Určitě, museli jsme tím projít, než nás pustí do světa,“ odpověděl Luke.

Zvláčnělý bourbonem jsem řekl: „Nebylo to tak špatné. Určitě se na to budeme dívat jako na nejlepší období našeho života.“

„Bylo to strašné,“ řekla Savannah.

„Ale, prosím tě. Podívej se na to z té lepší stránky. Na všem vidíš jenom to špatné,“ řekl jsem a podal jsem jí láhev. „Nebe může být úplně modré a ty začneš ječet o hurikánu.“

„Jsem realistka,“ řekla a dloubla mne loktem do žaludku. „A ty jsi jen ubohý tupý atlet. Jsi snad jediný, koho znám, kdo měl střední školu rád.“

„Jsem snad hrozný člověk jen proto, že mám pravdu?“ zeptal jsem se.

„Nikdy nebudu důvěřovat někomu, kdo měl rád školu,“ pokračovala Savannah a nevšímala si mě. „Nikdy nebudu věřit někomu, kdo dokonce vypadá, že školu toleroval. Odmítám se bavit s někým, kdo vypadá jako hráč školního fotbalového týmu.“

„Já jsem hrál ve škole fotbal,“ řekl jsem, raněný jejím striktním zavržením.

„Končím svou obžalobu,“ řekla a se smíchem pohodila hlavou dozadu.

„Tvou nenávist ke škole nepochopím, Savannah,“ řekl jsem. „Vždyť ti šla tak výborně. Vlastní řeč na rozloučenou jsi přednášela, byla jsi cheerleaderka, tajemnice seniorského ročníku a zvolili tě za nejlepší osobnost.“

„Nejlepší osobnost!“ vykřikla k bažině a zhluboka si lokla bourbonu. „To bych musela mít na ten titul odpovídající konkurenci. Byla jsem jedna z mála z té blbé střední školy, kdo vůbec nějakou osobnost měl.“

„Ale já mám báječnou osobnost,“ řekl jsem.

„Ty jen přihráváš na touchdowny,“ řekla Savannah. „Ty nerozsvěcuješ svět svou osobností.“

„Jo, Tome,“ škádlil Luke, „tvoje osobnost stojí za hovno.“

„Kdo je ten kolohnát nalevo od tebe, Savannah?“ řekl jsem a stiskl jsem Lukovi krk. „Je moc veliký, aby byl člověk, a příliš tupý, aby byl hroch. Řekni, není to skvělá věta? Nepovídej, že nemáš co dělat s osobností světové třídy.“

„Rád bych byl hroch,“ řekl Luke. „Jen bych seděl na dně řeky a tu a tam bych tě kopl do zadku.“

„Proč si neprověříš vysokou školou, kdo jsi, Tome?“ zeptala se. „Proč si pořádně nezjistíš, jaká záhadná duše se zabydlila pod tvými ramenními chrániči?“

„Já vím přesně, kdo jsem. Jsem Tom Wingo, jižansky narozen, jižansky udělán, a jsem obyčejný kluk, který bude žít obyčejný život. Vezmu si obyčejnou ženu a budu s ní mít obyčejné děti. Navzdory tomu, že jsem spřízněn s touhle fotbalovou rodinou a mám bratra, kterému by nevadilo, kdyby z něj byl hroch.“

„Ty jsi tak povrchní, že si vezmeš první ženskou s velkejma kozama, kterou potkáš,“ řekla.

„To zní dobře,“ řekl Luke a lokl si bourbonu.

„A co ty, Luku?“ řekla Savannah. „Co čeká tebe?“

„Kde?“

„V životě,“ řekla Savannah. „Tohle je naše absolventská noc, a proto se musíme bavit o budoucnosti, dělat plány a osnovat náš osud.“

„Budu kapitán garnátové lodi jako táta,“ řekl Luke. „Na konci léta mi táta vypomůže se zaplacením mé vlastní lodi.“

„Má v bance velký úvěr,“ řekl jsem. „Vsadím se, že by mu nedovolili financovat třeba jen vrhací síť nebo rákosový prut.“

„Než půjde do banky, potřebuje zaplatit nějaké dluhy.“

„I ty bys toho mohl chtít víc, Luku,“ řekla Savannah. „Mohl bys dokázat mnohem víc. Moc jsi poslouchal a moc jsi věřil tomu, co o tobě řekli.“

„Proč nezavoláš trenéry v Clemsonu nebo v Carolině a neřekneš jim, že ses rozhodl hrát u nich fotbal, Luku,“ řekl jsem. „Ty chlapi by pěnili ve svých Fruit of the Loomkách, kdybys hrál.“

„Víš, že na vysoké bych nedostal žádné dobré známky,“ řekl nám Luke. „Kdybyste vy dva kvůli mně nepodváděli, neprolez bych ani střední školu. K tomu, abys mi připomínala, že jsem hloupý, nepotřebuju školu.“

„Nejsi hloupý, Luku,“ řekla. „To je lež, kterou tě tolik krmili, až jsi ji celou spolkl.“

„Vážím si toho, co říkáš, Savannah. Ale přiznej si to. Bůh mi zapomněl přibalit ke svalům mozek. Ve třídě jsem skončil jako předposlední. Jen Viryn Grant byl horší než já.“

„Ke konci roku jsem v poradenském oddělení pomáhala panu Lopatkovi zapisovat do trvalých záznamů naše známky a když odešel na oběd, zjistila jsem, jaká máme IQ,“ řekla Savannah.

„Nedělej si legraci,“ řekl jsem. „To jsou přísně tajné informace.“

„Ale já je viděla. A bylo to opravdu zajímavé. Zvlášť u Luka. Víš, že máš vyšší IQ než Tom, Luku?“

„Co?“ řekl jsem, vysoce uražený.

„Jupíí,“ vykřikl Luke, až vyplašil z hnízda ve vysoké trávě bažinnou slepici. „Podej Tomovi bourbon. Tohle mu pokazí celé absolutorium.“

„Proč by mu to mělo zkazit absolutorium?“ zeptala se Savannah. „Každý ví, že IQ ještě nic neznamená.“

„Jaké máš ty, Savannah?“ zeptal jsem se.

„Sto čtyřicet, takže jsem ve skupině géniů,“ řekla. „Předpokládám, že to pro mého zbožného bratra není překvapení.“

„Jaké mám já?“ zeptal se Luke a já nemohl snést triumf v jeho hlase.

„Ty máš sto devatenáct, Luku. Tom skóroval na sto patnácti.“

„Já jsem tvoje dvojče,“ vykřikl jsem. „Jsem tvoje zatracené dvojče. Trvám na tom, aby to přepočítali.“

„Vždycky jsem si myslel, že Tom je trochu pomalejší,“ řekl Luke a cenil na mě zuby.

„Polib mi mou tlustou prdel, Luku,“ řekl jsem rozzuřený a utrápený. „Myslel jsem, že dvojčata mají automaticky stejné IQ.“

„Ani identická dvojčata nemají stejné IQ, Tome,“ řekla Savannah a bavila se. „Ale ty jsi skončil opravdu špatně.“

„Představ si to. Jsem chytřejší než ty, Tome,“ řekl Luke. „Na to se napiju.“

„Ale já to, co mám, používám líp,“ řekl jsem.

„Jo, jasně, bratříčku. Dobře jsi použil to svoje ošuntělý malý IQ,“ odpověděl Luke a oba se Savannah padli smíchy na můstek.

„Rozhodl jsem se, že ze mě bude fotbalový trenér,“ řekl jsem a natáhl jsem se po bourbonu, „k tomu nepotřebuju mít prvotřídní mozek.“

„Nebudeš potřebovat mozek vůbec,“ řekla Savannah. „Bylo by to jen plýtvání, Tome.“

„Proč to říkáš?“

„Ráda bych dala dohromady tým atentátníků a vyvraždila všechny trenéry na světě. Hledali by a mučili každého muže a ženu nad jednadvacet, které by našli v tričku a s píšťalkou na krku.“

„Jak byste je mučili?“ zeptal se Luke.

„Nejdřív bych je donutila poslouchat klasickou hudbu. Pak by museli týden chodit na hodiny baletu. Dál bych je donutila číst sebrané spisy Jane Austenové. A dovršila bych to operací bez anestézie, při níž by se jim změnilo pohlaví.“

„Takové násilí, Savannah,“ řekl jsem. „Jaké divné představičky se to honí v tvé hezké hlavince.“

„Jestli chce Tom být trenér, ať je trenér,“ zasáhl Luke. „Proč by nemohl dělat to, co chce?“

„Protože by mohl být něčím lepším,“ trvala na svém Savannah a otočila se na mě. „Jako jižan se prodává levně. Promiň, Tome. Ty jsi oběť Jižanské choroby, hochu, a neexistuje vakcína, která by ti zachránila kůži.“

„Hádám, že ty máš svoje želízko v ohni v pitomém New York City,“ řekl jsem.

„Budu ohromná,“ řekla jednoduše.

„Máma trvá na tom, abys vzala to stipendium na Converse College,“ řekl Luke. „Tuhle jsem ji o tom slyšel mluvit s Tolithou.“

„Radši bych zemřela, než bych zůstala v Jižní Karolíně jen o den déle, než musím. Víš, co pro mě má máma nachystaného? Chce, abych si vzala nějakého právníka nebo doktora, kterého potkám na škole, a pak se pokojně usadila v nějakém mrňavém jihokarolínském městě a vyprdla čtyři nebo pět fakanů. Kdyby to, nedej Bože, byli chlapci, chtěla by, abych z nich vychovala znovu právníky nebo doktory. Kdyby to byla děvčátka, chtěla by, abych je vychovala tak, že by si vzala doktory nebo právníky. Její sny mi smrdí jako smrt. Ale já ten plán neberu. Budu tím, čím chci být já. V Colletonu od vás každý očekává, že půjdete předepsaným směrem a celé město jen kontroluje, jestli jste se od jejich představ příliš neodchýlili. Dívky jsou všechny hezké a sebejisté a kluci si užívají. Ne, je mi nanic z toho pokrytectví. Půjdu do New Yorku, kde se nemusím bát hledat sama sebe a nemusím mít strach z toho, co o sobě zjistím.“

„Čeho se obáváš?“ zeptal se Luke, zatímco noční volavka, stydlivá jako mol, zamávala křídlem nad bažinou.

„Mám strach, že když tu zůstanu, skončím jako pan Fruit. Prostoduchý blázen, žebrající o sendvič u zadních dveří restaurací a barů. Chci být na místě, kde si nikdo nevšimne, když se na chvíli zblázním. V tomhle městě, kde jsem musela předstírat, že jsem jako všichni ostatní, jsem se nepomátla jen čirou náhodou. Vždycky jsem věděla, že jsem jiná. Narodila jsem se na Jihu, a přece jsem ani jeden den v životě nebyla jižanka. Tohle mě trápí, Tome a Luku. Od malička je mi špatně, šíleně špatně. Vídám zvláštní věci. Slyším hlasy. Ve snu mě navštěvují hrozné noční můry. Kdykoli o tom řeknu mámě, odpoví mi: ‚Vezmi si dva aspiriny a k večeři nejez žádný zákusek.‘ Je to hrozné vypětí, které došlo až příliš daleko.“

„Proč jsi nám to neřekla?“ zeptal se Luke.

„Co byste s tím asi mohli udělat?“ odpověděla.

„Řekli bychom ti, aby sis vzala tři aspiriny a nejedla zákusek k večeři,“ řekl jsem.

„Víte, co vidím ve vodě pod námi?“ řekla a dívala se dolů do měsícem osvětleného přílivu. „Jsou tam stovky potopených psů s otevřenýma očima a dívají se na mě.“

Podíval jsem se dolů do vln a uviděl jsem jen vodu.

„Jo. Možná by ses měla přestěhovat do New York City,“ řekl jsem.

„Sklapni, Tome,“ řekl Luke a podíval se starostlivě na Savannah. „Nejsou tam žádní psi, broučku. To jenom tvoje mysl si s tebou zahrává.“

„Někdy vidím Pražské jezulátko. Víš, tu sošku, kterou táta přivezl z Německa. Jezulátku teče hnis z očí a ukazuje mi, abych šla za ním. Někdy máma a táta visí nazí z řeznických háků, vrčí na sebe, cení na sebe tesáky, cvakají jimi a štěkají jako psi.“

„Je to peklo mít IQ sto čtyřicet, že ano, Savannah,“ řekl jsem.

„Sklapni, Tome,“ řekl Luke pevně a já zmlkl.

Padlo na nás tři ticho – nepříjemné, těžké ticho.

„Ježíši Kriste. Tohle je divné. Podej mi bourbon, Luku. Navrhuju, až ti psi půjdou kolem tebe, abys ho půlku vypila, Savannah. Vlastně, kdybych slyšel ty hlasy a viděl všechny ty věci, byl bych pořád opilý. Víš, vzbudit se ráno a hned si líznout. Pak jen usrkávat, dokud večer nepadneš.“

„Proč se nechceš stát místo trenéra doktorem, Tome?“ řekl Luke. „Naše sestra se nám snaží něco důležitého říct, naznačuje, že je v nesnázích, a ty tu klidně sedíš a vtipkuješ. Musíme se jí pokusit pomoct a ne se jí smát.“

„S tím už se nedá nic dělat, Luku,“ řekla. „Žila jsem s tím sama dost dlouhou dobu. Snažila jsem se donutit mámu, aby mě vzala k psychiatrovi v Charlestonu, ale ona zjistila, že účtuje čtyřicet dolarů na hodinu.“

„Čtyřicet dolarů na hodinu,“ hvízdl jsem. „Za čtyřicet babek si ho nahoním a ještě vykouřím krabici doutníků. K čertu, to je nápad, budu psychiatr. Řekněme, že pracují deset hodin denně, šest dní v týdnu. Když budu pomáhat lidem, kteří vidí své rodiče viset z řeznických háků, a pracovat padesát týdnů v roce, můj ty Bože, shrábnu každý rok sto dvacet tisíc dolarů hrubého. Netušil jsem, že se díky cvokům dá takhle zbohatnout.“

„Jsi opilý, Tome,“ řekl Luke. „Řekl jsem ti, abys zavřel pusu nebo tě hodím do potoka, abys vystřízlivěl.“

„Myslíš, že bys mě mohl hodit do tohohle potoka?“ zasmál jsem se a už jsem se nekontroloval. „Mluvíš s chlapem. Teď mluvíš se zatraceným vysokoškolským fotbalovým hráčem, Luku. Ne s jedním z těch ochmýřených školních atletů.“

„Promiň, broučku,“ řekl Luke a štípl Savannah do tváře. „Musím naučit tvého bratříčka respektu ke starším.“

„Neubližuj mu, Luku. Neumí pít.“

„Neumím pít?“ vykřikl jsem. Skvěle jsem se bavil a znovu jsem si přihnul z láhve. „V pití trumfnu každýho chlapa v tomhle kraji. Teď si sedni, Luku. Neztrapňuj se před ženskou.“

Luke se zvedl z mola a já mu šel kymácivě naproti. Potácel jsem se k němu, abych ho vyzval na souboj, obklopen aurou alkoholické nepřemožitelnosti. Vyjel jsem po něm levým hákem, ale byl rychlejší. Než jsem se nadál, zvedl mě a přemetem hodil do potoka a já v té rychlosti stačil jen zahlédnout na obloze Velkého medvěda. Dusil jsem se, plival vodu a přitom jsem zaslechl, jak se nad bažinou rozléhá sestřin smích.

„Ti vysokoškolští fotbaloví hráči jsou jak čerti,“ podotkl Luke, když mě pozoroval, jak zápasím s přílivem a plavu zpátky k můstku.

„Doufej, žes mi nezničil sportovní bundu, Luku, nebo se budeme každé léto prát.“

„Nemáš mít v tomhle horku na sobě bundu,“ řekl a skočil za mnou do potoka. Zápasili jsme ve vodě a on mě několikrát potopil, než jsem se vzdal.

„Pojď, Savannah,“ zavolal Luke. „Sundej si boty a pojď si s námi zaplavat zpátky k domu, jako jsme to dělávali, když jsme byli malí.“

Sundal jsem si mokré boty, svlékl jsem si kalhoty i bundu a podal jsem je na břeh své sestře. Ta zatím ze sebe shodila bavlněné šaty a stála nad námi jen tak v kalhotkách a podprsence, vznešená a krásná v měsíčním světle.

Zvedla láhev bourbonu vysoko do vzduchu a vykřikla: „Připijme si nakonec na naši budoucnost. Nejdřív připíjím Tomovi. Co chceš od života, obránče?“

Plaval jsem na zádech, díval jsem se na měsícem osvětlenou tvář své sestry a odpověděl jsem: „Budu dobrý obyčejný občan.“

„V tom případě si připijeme na obyčejníky,“ řekla a lokla si. „A teď, na tebe, Luku.“

„Jsem lovec garnátů. A budu neochvějný.“

„Připíjím na neochvějnost,“ řekla.

„A co ty, New Yorku?“ zeptal jsem se. „Připijme tobě.“

„Chystám se psát poezii a být divoká. Nechci být jen divoká, ale i hříšná. Chci se svléknout a pochodovat na přehlídce Pátou avenue. Budu mít poměr s muži, ženami i se zvířaty. Koupím si papouška a naučím ho klít. A jako táta to budu všechno filmovat a pak ty filmy pošlu domů do rodinné filmotéky.“

„Podej mi tu flašku,“ řekl Luke a plaval k můstku. Vzal si ji od Savannah, pil a nechal se unášet proudem ke mně. „Na divokost,“ řekl a podal mi láhev, kterou držel nad vodou.

„Na Savannah Wingovou,“ vykřikl jsem. „Nejdivočejší ženskou, kterou kdy můžete potkat v Holandském tunelu.“

„Sbohem, Colletone,“ vykřikla směrem k Atlantiku. „Sbohem, Jihu. Sbohem, fotbale. Sbohem, venkovánci. Sbohem, mami. Sbohem, tatínku. Ahoj, velkoměsto.“

Když jsem dopil láhev, skočila Savannah perfektně do vody, neudělala téměř jedinou vlnku.

A nechali jsme se unášet hebkým přílivem domů.

Bylo to nejlepší léto, jaké jsem kdy na ostrově prožil, a pomalu jsem se připravoval na odchod. Ke svému překvapení jsem zjistil, že nevím, jak žít bez rodiny kolem sebe. Jen několikrát v životě jsem spal daleko od zvuků rodinného spánku. Nebyl jsem zcela připraven na to, abych opustil jediný život, jaký jsem kdy znal nebo jaký jsem dosud měl možnost poznat. Neexistovala žádná opravná zkouška pro dospívání a hrůza odjezdu, který mě čekal, mi vnikala v pravidelném rytmu do chabých gest loučení. Snažil jsem se formulovat ta tajená slova, jež moje srdce vykřikovalo s nevyslovitelnou a němou vášní. Osmnáctiletá hostina světla a žalu se blížila ke konci a já to nemohl unést a nemohl jsem jim říct, co cítím. Rodina je jeden z rozpustných útvarů přírody; rozpouští se v čase jako sůl v dešťové vodě. Je znovu léto a ticho a horko spolu zápasí jako králové podél říčních břehů. V novinách jsme se dočetli, že mravenci přešli řeku Savannah a založili kolonii v Jižní Karolíně. Poblíž ostrova Kiawah Like jsem po hodinovém boji chytil svého prvního tarpona. Velká ryba vyskočila a tančila po vlnách, silná jako kůň. Když jsme ji nakonec dostali na loď, Luke ji políbil a pak ji s gestem úcty i vděčnosti pustil. Celé léto malovala Savannah akvarely a psala básně ve stylu Dylana Thomase. Dny končily tiše a světlušky rušily soumrak svými těkavými kódy.

Pokusil jsem se shromáždit úlomky moudrosti, které jsem se naučil jako ostrovní dítě, a seřadit je jako nějaké neobjevené souostroví, k němuž bych se mohl kdykoliv vrátit. Počítal jsem váhavé plynoucí dny, jako by to byly korálky na růženci, proklouzávající mi mezi prsty. Budil jsem se brzy ráno a viděl jsem otce odcházejícího na garnátovou loď. V noci pluly světlušky tmou v měnícím se, náhodném zvěrokruhu. S napětím a sebevědomě jsme se chovali laskavě jeden k druhému v tom zeleném letním červnu.

V matčiných očích jsme četli tmavá slova strachu středního věku a pozorovali jsme, jak ztrácí životní motivaci. Nevěděla, jak se postavit světu, když už není matka. S naší novou svobodou tahle její role ztratila význam. Byli jsme neklidní z toho, že ji necháváme samotnou tváří v tvář soužití s naším otcem. Zlobila se na nás a brala naše dospívání jako zradu končící samotou. Ani jednou nás to léto nenechala pracovat s otcem na garnátové lodi. Požadovala, abychom to poslední památné léto byly dětmi na plný úvazek. Bylo jí třicet sedm, když její mateřský život končil, a nesnesla pomyšlení, že bude vládnout nad domem okradeným o dětský smích a slzy. Strávili jsme téměř všechen čas s ní, zatímco garnáti znovu naplňovali potoky a volavky, jako pilíře čerstvé soli tvořili malé kolonády v polích uprostřed ostrova. Všechno bylo tak jako vždycky, ale mělo se to změnit, příšerně, neodvolatelně. Blížili jsme se k okamžiku, kdy všechny liturgie zvyků se rozloží v jediném, život přeměňujícím setkání.

Devatenáctého června slavila matka své sedmatřicáté narozeniny a my jsme pro ni uspořádali oslavu. Savannah jí udělala čokoládový dort a Luke a já jsme dojeli lodí do města a koupili jí největší láhev Chanelu č.5, jakou Sarah Postonová ve svém obchodě měla. Paní Postonová nás ujistila, že jedině ženy, které jsou „tŕes élégante“, používají Chanel. I když její smysl pro obchod byl mnohem lepší než její francouzština, koupili jsme ten parfém a dívali jsme se, jak ho balí do bledého levandulového papíru.

Toho večera při oslavě narozenin musela matka třikrát fouknout, než zhasila všechny svíčky, a zatímco ji celá rodina škádlila, dostala strach, že má nějakou hroznou plicní chorobu, způsobenou pokročilým věkem. Ve zlatém světle svíček zářila její tvář neobvyklou krásou. Když se na mě usmála, cítil jsem se očištěn v tajné sluji její nejvyšší lásky. Políbila mě té noci a já vdechoval Chanel č. 5, sládnoucí malou žílu na jejím krku. Když mě objala, chtěl jsem vykřiknout se vší divokostí a něžností, s jakou chlapec vyznává lásku své matce. Chtěl jsem jí říct, že všechno chápu a že nemám nic proti životu na ostrově, proti ní ani proti otci. Ale zůstal jsem zticha a cítil jsem sladkost jejích vlasů, jak jsem opíral hlavu o její rameno.

Tu noc nás Luke všechny překvapil, protože se sesypal, když zaslechl, jak mluvím se Savannah o tom, že odjedeme z ostrova na konci srpna. Odmítal si stejně jako matka přiznat, že náš život bude jiný a že naše dětství je nevyslovitelné a němé a už se nevrátí, že je to úryvek hudby, ztracený v toku času. Třásl se pláčem v hebkém adagiu trápení, ale i ve svém žalu byl mohutný. V jeho smutku jste mohli pozorovat něco z melancholie králů, z velebnosti zjizveného lva zbaveného pýchy. Toužil jsem ho obejmout a cítit jeho tvář na své. Ale nemohl jsem. Byla to Savannah, kdo ho vzal do náruče a přísahal mu, že se nic nezmění. Luke patřil k ostrovu. Savannah a já jsme se prostě jen na Melrose narodili; nikdy jsme nijak podstatně nebyli jeho součástí. Jen v nás podporoval představu živící pak náš radostný sen o cestě z vězení a ze stínu rodiny.

„Co je to tu za bečení?“ zeptal se můj otec.

„Luke je jen smutný, že ho opouštíme,“ vysvětlila Savannah.

„Proboha, ovládej se, synu,“ řekl můj otec. „Teď jsi lovec garnátů, Luku. Lovci garnátů nejsou ubrečený baby.“

„Ticho, Henry,“ řekla moje matka, „a nech toho chlapce být.“

„To jsem ale vychoval citlivou rodinu,“ řekl můj otec, znovu izolovaný. „Nic nesnáším víc než citlivou rodinu.“

Té noci jsme leželi na zádech na plovoucím doku a cítili, jak se celá řeka naplňuje vznešeností, když se přibližuje k moři. Ve sporém světle nového měsíce jsme viděli každou hvězdu, jíž Bůh umožnil, aby ji v této části světa vidělo lidské oko. Mléčná dráha byla bílá řeka světla nade mnou a já jsem mohl zvednout ruku před obličej a dlaní zrušit polovinu těch hvězd. Byl odliv a krabi vylezli ze svých bahenních slují a samečci mávali svými velkými odvážnými klepety v děsivé harmonii. Pohybovali jimi v souladu s odlivem a hvězdami i s větry. Signalizovali svými sloními pažemi, že svět je, co vždycky měl být. Tisíce jich naznačovaly Bohu, že nastal odliv, že Pegas zazářil s náležitou velikostí, že sviňuchy velebí lov v proudících vodách, že měsíc zůstal věrný své smlouvě. Tento pohyb byl tanec, důvěra, obřad potvrzení Boží vůle. Stejně jako krab jsem zvedl ruku a zamával bojovnému kroku Orionu, který beze spěchu kráčel v plné polní. Jeho opasek byl milióny mil daleko od mých očí a přece se zdál být blíž než světla mého domu.

Třetího srpna jsem spal na molu a mezitím se zvedl od jihovýchodu vítr. Kolem poledne dosáhl příliv vrcholu a když se dostal do druhé fáze, větry zadržovaly ústup vody a následoval titánský boj. Vítr si vylil svou zničující sílu mezi sady a řadami fazolí. Po obědě vyzval Luke sestru a mě, abychom s ním šli na jižní konec ostrova, kde se chystal celé odpoledne zušlechťovat lesík ořechovce pekana, který už dva roky nerodil žádné ořechy. Řekl jsem mu bodře, že je mi jedno, jestli ořechovci pekana zplodí v příštích padesáti letech byť jen jediný ořech, a že nehodlám chodit po ostrově v tak podivném počasí. Savannah a já jsme zůstali s matkou, zatímco Luke opustil dům a odcházel zadní bažinatou cestou s větrem v zádech.

Poslouchali jsme rozhlasovou stanici z Georgie, všichni tři jsme zpívali a naprosto zbytečně jsme se snažili, aby nám to ladilo, kdykoli hráli písničku, kterou jsme měli rádi. Ozvala se matčina léta oblíbená písnička, zpívali jsme nahlas a každý z nás předstíral, že prozpěvuje do neviditelného mikrofonu pro potěšení uchvácených davů. Když melodie skončila, navzájem jsme si tleskali a hluboce jsme se ukláněli jeden druhému a posílali jsme polibky našim vysněným fanouškům.

Když zprávy přerušily náš recitál, povídali jsme si. Celostátní zprávy se nepozorovaně přeměnily ve zprávy místní. Guvernér státu Georgia požádal federální vládu o finanční prostředky na zastavení další eroze Tybee Beach a z Reidsvillského vězení ve střední Georgii uprchli tři muži. Pravděpodobně měli zbraně a byli nebezpeční a mířili na Floridu. Při útěku zabili na vězeňské farmě strážného. Savannažská historická společnost podala protest proti povolení projektu na stavbu hotelu v památkové zóně. Nějaký muž byl uvězněn, protože prodal nezletilci alkohol v baru na River Street. Matčin šťastný hlas a zprávy té hodiny se smísily.

Začalo pršet, zatímco v předpovědi počasí oznámili, že čtyřicet procent deště dopadá to odpoledne do oblasti Savannah.

Když zprávy skončily, z rádia se ozval zvuk Shirelles, má matka zakňučela a začala s mou sestrou tančit karolínský dupák. Jako většina atletů mé generace vychovaných střední školou naučil jsem se srážet nohy dřív, než jsem uměl tančit, a tak jsem se díval na jejich smyslné pohyby s pocitem veselí a hanby zároveň. Nějaká vrozená nesmělost mi bránila, abych požádal buď sestru, nebo matku, aby mě naučily tančit. Jen pouhé pomyšlení, že bych je držel za ruku, mě uvádělo do rozpaků. Matka vedla a otáčela Savannah kolem obývacího pokoje s půvabem a autoritou.

Nevěděla, že náš dům je sledován. Ve šťastné nevinnosti tančila s mou sestrou a já jsem zpíval spolu s Shirelles a tleskal rukama do rytmu hudby. Nad řekou se rozpoutala bouře, ale náš dům byl plný hudby, tance a lehkého bubnování deště na střeše. Měli jsme se naučit, že strach je temné umění, které vyžaduje bezvadného učitele. Do stránky knihy hodin se naše jména měla zapsat krví. Naši bezvadní učitelé přišli. Ale všechno začalo hudbou.

Ozvalo se zaklepání na přední dveře a my jsme se podívali jeden na druhého, protože jsme neslyšeli přijíždět po cestě auto. Pokrčil jsem rameny a šel jsem otevřít.

Otevřel jsem dveře a na spánku jsem ucítil chladnou ocel zbraně. Podíval jsem se na muže. Neměl vousy, ale já jsem jeho obličej dobře znal. Oknem času jsme si vzpomněl na krutost a magnetismus těch bledých očí.

„Callanwolde,“ řekl jsem a uslyšel jsem za sebou matčin výkřik.

Dva ostatní muži vtrhli zadními dveřmi dovnitř a rádio znovu vysílalo zprávu o tom, že tři muži uprchli z Reidsvillského vězení a pravděpodobně míří na Floridu. Udali jejich jména. Otis Miller, ten, kterému jsme říkali Callanwolde. Floyd Merlin. Randy Thompson. Byl jsem ochromen neschopností, strachem a zbabělostí tak hlubokou, že jsem klesl na kolena a vydal ze sebe bezeslovné zavytí oběti.

„Nikdy jsem na tebe nezapomněl, Lilo,“ řekl obr. „Všechna ta léta ve vězení jsem si tě pamatoval. Tohle jsem si schovával jako památku na tebe.“

Vytáhl potřísněné úlomky dopisu, který matka napsala v Atlantě během korejské války mému dědečkovi a ten ho nikdy nedostal.

Tlusťoch chytil Savannah za krk a tlačil ji ke dveřím ložnice. Savannah se s ním prala a křičela, ale on ji drsně popadl za vlasy a protlačil ji dveřmi.

„Je na čase, abysme se pobavili,“ řekl a mrkl na ostatní.

„Ta ženská je moje,“ řekl Callanwolde a zíral na mou matku s primitivním hladem, tak chlípným, že to téměř otrávilo vzduch v pokoji.

„Tome,“ řekla má matka, „prosím tě, pomoz mi.“

„Nemůžu, mami,“ zašeptal jsem, ale náhle jsem skočil směrem k polici se zbraněmi na protější stěně.

Callanwolde mě chytil a praštil se mnou o podlahu, pak šel k mé matce a mířil pistolí na její tvář a řekl slova, kterým jsem nerozuměl. „Ten chlapec je tvůj, Randy. Vypadá moc hezky.“

„Syrový maso,“ řekl Randy a mířil ke mně. „Ze všeho nejradši mám syrový, čerstvý maso.“

„Tome,“ řekla matka znovu, „musíš mi pomoct.“

„Nemůžu, mami,“ řekl jsem a zavřel jsem oči, zatímco Randy mi na krční tepnu přiložil nůž. Callanwolde strčil matku dveřmi do ložnice a hodil ji na postel, kde mě rodiče počali.

Randy mi rozřízl košili na zádech a řekl mi, abych si uvolnil opasek. Nevěděl jsem, co chce, a tak jsem si rozepnul pásek a kalhoty mi spadly na podlahu. Byl jsem z venkovské Jižní Karolíny. Nevěděl jsem, že chlapec může být znásilněn. Ale můj učitel právě přišel do domu.

„Pěknej. Opravdu pěknej. Jak se jmenuješ, chlapečku? Řekni Randymu, jak se jmenuješ.“ Přitiskl mi ostří těsněji ke krku a já jsem slyšel, jak se po domě rozléhají výkřiky mé matky a sestry. Jeho dech byl štiplavý a chladný. Cítil jsem, jak se mi jeho rty tisknou zezadu na krk. Sál můj krk a já jsem cítil, jak mi volnou rukou pohladil přirození.

„Řekni mi, jak se jmenuješ, chlapečku, než ti podříznu ten zasranej, hezkej krk,“ zašeptal.

„Tom,“ řekl jsem hlasem, který jsem nepoznával.

„Už jsi někdy měl chlapa, Tommy?“ řekl Randy a já slyšel, jak Savannah v ložnici pláče. „Ne, samozřejmě že ne, Tommy. Budu tvůj první, Tommy. Hezky tě ošukám, Tommy, než ti podříznu krk.“

„Prosím,“ řekl jsem, když levou rukou popadl můj hrtan a stiskl ho tak silně, až jsem myslel, že ztratím vědomí. Ucítil jsem v pase ostří nože, jak řezal moje spodky. Pak mě vzal za vlasy a donutil mě si kleknout. Nevěděl jsem, co dělá, dokud jsem neucítil jeho ptáka na zadku.

„Ne,“ prosil jsem.

Silně zatáhl za vlasy, tlačil svým nožem na můj zadek, až jsem začal krvácet, a šeptal: „Ošukám tě, až vykrvácíš, Tommy. Mně to nevadí.“

Když do mě vnikl, pokusil jsem se vykřiknout, ale nemohl jsem. Nemohl jsem vydat ani hlásku ani se bránit takovému ponížení, tak velké hanbě. Jeho penis byl obrovský a poranil mě, jak násilně vnikal dovnitř. Cítil jsem, jak mi po stehně něco teče a myslel jsem si, že se udělal, ale byla to má vlastní krev roztékající se po mých stehnech. Zakroutil se a vnikl do mě hlouběji a já slyšel, jak má matka a sestra volají mé jméno a prosí o pomoc.

„Tome, Tome,“ vykřikla Savannah vyčerpaným hlasem. „On mi ubližuje, Tome,“

Oči se mi naplnily slzami, když mě začal prudce šoustat a šeptal: „Řekni mi, že to máš rád, Tommy. Řekni mi, jak moc se ti to líbí.“

„Ne,“ zašeptal jsem.

„Tak tě podřežu, Tommy. Udělám se ti do prdele, zatímco ty vykrvácíš. Řekni mi, jak moc se ti to líbí, Tommy.“

„Líbí se mi to.“

„Řekni to hezky, Tommy.“

„Líbí se mi to,“ řekl jsem mileji.

Moje ponížení a bezmocnost byly nyní úplné, cítil jsem náhlou změnu ve svém krevním proudu, když muž zasténal a hluboko se do mě zarazil. Nevšiml si toho jemného momentu, kdy mnou otřásl vražedný vztek. Zvedl jsem hlavu a pokusil se vyjasnit si tu hrůzu. Rozhlédl jsem se po pokoji a moje oči se zastavily na šikmém zrcadle nad krbem. Uviděl jsem v něm tvář svého bratra Luka, jak se dívá dovnitř jižními okny. Zakroutil jsem hlavou a němě jsem vyslovil slovo „ne“. Věděl jsem, že všechny pušky jsou v domě a že naše největší šance bude, když Luke poběží pro pomoc. Když jsem se tam podíval znovu, Luke tam už nebyl.

„Mluv na mě, Tommy,“ zašeptal znovu Randy. „Sladce na mě mluv.“

Pak jsem to uslyšel ve větru. Znal jsem ten zvuk odněkud z minulosti, ale nemohl jsem ho přesně určit. Bylo to jako křik králíka, kterého jestřáb zvedl z pole a probodl svými drápy. Vítr foukal zuřivě mezi stromy a větve bouchaly do střechy domu. Znovu jsem uslyšel ten zvuk a znovu jsem ho nemohl určit ani říct, odkud přichází. Mohli ho slyšet? Ptal jsem se sám sebe. Hlasitě jsem zasténal, abych ten zvuk zakryl.

„To se mi líbí, když sténáš, Tommy,“ řekl Randy Thompson. „Moc se mi to líbí.“

„Prosím. Prosím,“ slyšel jsem vykřiknout matku a uslyšel jsem ten zvuk venku v dešti znovu a tentokrát jsem ho poznal. Byl to zvuk kola, otáčejícího se na nenamazané ose. Byl to zvuk pozdního léta během těch opojných bublavých dní, kdy Luke a já jsme začali neúprosnou přípravu na naši poslední fotbalovou sezónu. Byl to zvuk časné ranní rozcvičky, kdy jsme si nasadili chrániče a tretry a začali velice osobní proces otužování těla, abychom se dostali do formy na zápasy v září. Postavili jsme se za tygří klec a tlačili jsme ji po cestě nahoru a dolů, dokud jsme nepadli vyčerpáním. V tomhle záchvatu tvrdého tréninku jsme překonávali hranice vší lidské vytrvalosti, abychom byli silnější než všichni ostatní kluci, co se na nás chystali zaútočit přes bojovou čáru v zápase o míč. Denně jsme si ubližovali tímto vlastním vynálezem ve snaze vytrénovat si krutou disciplínou těla. Jezdili jsme s tou klecí po cestě tam a zpátky, dokud se nám nepodlamovala kolena. V prvním týdnu jsme dokázali vytlačit tygrovu klec jen několik yardů. Než začal trénink, ujeli jsme s ní čtvrt míle, dokud jsme v závrati v srpnovém žáru na cestě nepadli.

Nyní jsme slyšel, jak Luke urputně tlačí klec k domu sám. Kola se hluboce zarývala do mokré půdy. Jeho postup prozradila osa levého kola.

Hlasitě jsem vykřikl, když se muž ve mně udělal a smísil tak své semeno s mou krví.

Jak se zvedl, přitiskl mi nůž pevněji ke krku a řekl: „Tak, jak chceš zemřít, Tommy? Z čeho máš větší strach? Z nože nebo z pistole?“

Postavil mě ke zdi, přiložil mi pistoli k hlavě a přidržel ostří nože na mém třísle.

Zvedl nůž k mým koulím a řekl: „Z nože, co, Tommy? Myslel jsem si to. Uříznu je, Tommy, a podám ti je. Co tomu říkáš, Tommy? Rozkrájím tě kousek po kousku. Právě jsem tě ošukal do prdele, Tommy. Teď jsi můj. Najdou tě s mojí šťávou v tvojí prdeli, Tommy.“

Zavřel jsem oči a široce jsem roztáhl ruce a jeho tvář byla téměř u mé; políbil mě a já cítil, jak se jeho jazyk svíjí v mých ústech, a pravou ruku jsem si opřel o kus chladného mramoru. Oči měl stále otevřené, když mě líbal, ale já jsem pomalu prsty objal sošku Pražského jezulátka, kterou můj otec ukradl z kostela otce Krause v Německu po válce.

Savannah a má matka plakaly ve svých ložnicích.

Uslyšel jsem matčin nářek. „Tome,“ vykřikla a ten hlas mi zlomil srdce.

Slyšel jsem, jak se kolo znovu rozjelo, a pak jsem uslyšel lehké bouchnutí na zadní dveře.

Pak se ozvalo hlasité zaklepání, jako kdyby přišel soused.

„Nehýbej se, Tommy. Cekni a jseš mrtvej, chlape,“ zašeptal mi Randy Thompson.

Callanwolde vyběhl z matčiny ložnice a zapínal si kalhoty. Matka ležela na své posteli a rukou si zakrývala oči. Ke Callanwoldovi se přidal muž, který znásilnil mou sestru. Vyběhl ve spodním prádle a na spodkách se mu rýsovala jeho vadnoucí erekce. Oba dva se rozestavili po pokoji a namířili zbraně na dveře.

„Běž, Luku, běž,“ vykřikla matka z ložnice.

Callanwolde rychle otevřel dveře a uviděl, jak se klec otvírá.

Muž, který právě znásilnil a sodomizoval mou matku, stál tváří v tvář bengálskému tygrovi.

Randy Thompson, který znásilnil mě, stál ohromený, oči upnuté na dveře klece, zatímco Caesar zařval ze tmy a vyšel do světla pokoje.

Uviděl jsem, jak tygr vyskakuje ze stínu, pak se ozval výstřel a Callanwoldův výkřik. Callanwolde se zapotácel, křičel a tvář měl uvězněnou v tygrových čelistech. Randy Thompson zvedl zbraň, zatímco já jsem vzal mramorovou sošku do rukou a pevně jsem ji sevřel, jako by to byl nějaký posvěcený Louisvillský rváč. Zatímco Caesar utrhl obličej muži, který znásilnil mou matku, části mozku Randyho Thompsona se roztříštily o vzdálenou stěnu obývacího pokoje. Téměř jsem mu utnul hlavu zběsilým máchnutím a stále jsem cítil chuť jeho jazyka v ústech. Stál jsem nad ním obkročmo a zapomněl jsem na tygra i na třetího muže a na křik a neustále jsem Randyho Thompsona bil do obličeje, až už vůbec nevypadal jako lidská tvář. S chladným rozmyslem jsem zarazil úlomky lebky hluboko do mozku.

Floyd Merlin křičel, divoce nesmyslně střílel a krev tekla Caesarovi z rány poblíž ramen. Callanwolde slabě sténal pod váhou tygra, až Caesar mávl tlapou a roztrhl mu krk až na páteř. Floyd Merlin couval, střílel a ječel. Všechno peklo se v tom domě uvolnilo. Vůně smrti, sladký zápach mozku a rádio hrající písničku od Jerry Lee Lewise daly Floydu Merlinovi vědět, ještě než zemřel, že si vybrali špatně, když si vybrali dům Wingů. Stále couval a vystřelil na tygra svou poslední ránu, když uviděl, jak se zvedám se soškou v ruce. Rychle jsem uskočil doleva a odřízl mu ústup k zadním dveřím. Savannah šla do svého šatníku, s jasným záměrem nabila pušku a vyřítila se z pokoje jako nejnebezpečnější žena na zemi. Dívka, kterou Floyd Merlin znásilnil, přiložila ústí pušky k jeho tříslu a stiskla kohoutek. Rozřízla ho napůl a jeho krev a vnitřnosti mě oslepily. Luke vyběhl za mě, popadl židli z jídelny a vrazil ji tygrovi před čumák.

„Nehejbejte se,“ řekl Luke. „Musím dostat Caesara zpátky do klece.“

„Jestli nepůjde zpátky, tak ho pošlu na věčnost,“ řekla Savannah a rozbrečela se.

Krvácející tygr se otočil a potácel se k Lukovi. Měl zakrvácené čelisti, byl zraněný a zmatený. Máchl tlapou po židli a ulomil přední nohu, ale Luke ho neustále tlačil ke dveřím.

„Klídek, hochu. Zpátky do klece. Udělals dobrou práci, Caesare.“

„Caesar umírá, Luku,“ řekla moje matka.

„Ne, mami. To neříkej. Prosím, neříkej to. Zachránil nás. Teď musíme zachránit my jeho.“

Když tygr ustupoval k zadním dveřím, zanechával za sebou krvavé stopy na podlaze jako absurdní růže vytištěné na dobrém dřevě. Ještě jednou otočil hlavu a pak vrávoral do bezpečí své klece. Luke zamkl dvířka.

Pak jsme se sesypali, složili, bědovali jako ranění andělé, zatímco vítr silně doléhal na dům a rádio hrálo bez nejmenšího náznaku lítosti. Zkrvavená soška Ježíška ležela vedle mě. Za míň než minutu jsme zabili tři muže, kteří přinesli zkázu a zmar do našeho domova a dali základ našim pravidelným nočním můrám. V našem spánku měli vstávat z prachu naší hrůzy a znásilnit nás tisíckrát znovu. V nesmrtelné vznešenosti měli opět spojit svá roztrhaná těla a vniknout do místností jako zlí cháni, záškodníci a dobyvatelé a my jsme znovu měli cítit jejich dech v našem a znovu prožívat ten pocit, jak nám strhávali šaty z těl. Znásilnění je zločin proti spánku a paměti; jeho přetrvávající obraz se vtiskne do snů jako nezničitelný negativ z neviditelné kamery. Během našeho života nás tito tři mrtví a zmasakrovaní muži měli znovu a znovu přesvědčovat o trvalosti, o té hrozné konstantě, která doprovází ránu duše. Ačkoliv naše těla se zhojila, naše duše utrpěly poškození, které se nedá nahradit. Násilí zapouští do srdce hluboké kořeny; nemá žádné vegetační období; je vždycky zralé, vždycky zelené.

Tělo se mi třáslo, jak jsem plakal. Zvedl jsem ruce k tváři, abych si zakryl oči, a nevědomky jsem se potřísnil krví Randyho Thompsona. Cítil jsem, že ze mě vytéká jeho semeno. Řekl mi něco pravdivého, než zemřel; něco ve mně mu bude navždy patřit. Ukončil část mého chlapectví, ukradl mi čistou představu světa řízeného Bohem, který mě miloval a který stvořil nebe a zemi jako skutek božské, svědomité radosti. Randy Thompson zneuctil můj obraz vesmíru, neobyčejně dobře mě poučil, jak marná je víra v ráj.

Patnáct minut jsme leželi na podlaze uprostřed těch jatek, v domě, který byl odjakživa naší svatyní. První promluvil Luke.

„Měl bych zavolat šerifa, mami.“

„Opovaž se,“ slyšel jsem matčin rozzuřený hlas. „My jsme Wingové. Máme příliš hrdosti, než abychom někomu povídali, co se dnes stalo.“

„Ale my musíme, mami. Máme v obýváku tři mrtvé muže. Musíme to někomu oznámit,“ řekl Luke.

„To nejsou muži,“ řekla. „To jsou zvířata. Jsou to netvoři.“

Plivla na tělo muže, který zneuctil Savannah.

„Musíme odvézt Toma k doktorovi, mami,“ řekl Luke. „Je raněný.“

„Kde jsi raněný, Tome?“ zeptala se, ale její hlas byl odhmotněný, obrazný a mluvila bezcitným tónem, jako by oslovovala cizince.

„Ten muž Toma znásilnil, mami. Krvácí,“ řekl Luke.

Zasmála se bláznivě, ale ten smích nebyl na místě, a pak řekla: „Muž nemůže být znásilněný jiným mužem, Luku.“

„No, nikdo to tomu chlapovi neřek. Viděl jsem, jak něco dělá Tomovi,“ řekl Luke.

„Ať odsud ta těla zmizí. Chci, hoši, abyste je vzali hluboko do lesa a pohřbili je tak, aby je nikdo nenašel. Savannah a já vystříkáme tenhle dům hadicí. Nechci, aby tu zůstala jediná stopa po těch zvířatech, až se váš otec dnes večer vrátí domů. Ovládni se, Savannah. Je po všem. Soustřeď se na něco hezkého, třeba na nákup nových šatů. A oblékni se. Jsi svlečená před svými bratry. Tome, ty se také oblékni. Hned teď. Chci, abyste odsud odtáhli tyhle zdechliny. Přestaň plakat, Savannah. Myslím to vážně. Seber se. Mysli na něco pěkného – na romantickou projíždku loďkou po Mississippi. Hudba hraje. Víno teče a vánek ti chladí tváře. Zazobaný gentleman k tobě přichází měsíčním světlem a požádá tě o valčík. Jeho tvář jsi viděla ve společenské rubrice a víš, že pochází z jedné z nejbohatších neworleanských rodin. Chová plnokrevníky a jí jen syrové ústřice a pije šampaňské…“

„Mami, mluvíš jako blázen,“ řekl Luke jemně. „Dovol mi, abych zavolal šerifa, on už bude vědět, co dělat. Musím zavolat veterináře, jestli by mohl pomoci Caesarovi.“

„Nezavoláš nikoho,“ řekla prudce. „Tohle se nestalo. Rozumíš? Rozumíte všichni? Tohle se prostě nestalo. Váš otec by se mě nikdy nedotkl, kdyby věděl, že jsem měla něco s jiným mužem. Žádný slušný mladík by si nikdy nevzal Savannah, jakmile by se proslechlo, že není panna.“

„Ježíši Kriste,“ řekl jsem nevěřícně a díval jsem se na nahá těla své matky a svého dvojčete. „Drahý Bože, řekni mi, že je to jen vtip.“

„Oblékni se, Tome. Teď hned,“ řekla moje matka. „Máme moc práce.“

„Musíme o tom někomu říct, mami,“ prosil Luke. „Musíme vás všechny dostat k doktorovi. Musíme pomoct Caesarovi. Zachránil nám život, mami. Ti chlápci vás chtěli zabít.“

„Myslím na postavení naší rodiny v tomhle městě. Nemůžeme to udělat, už kvůli Amosovi a Tolithě. Nemůžeme to udělat kvůli sobě. Odmítám chodit po ulici, kde by se každý zajímal, jestli jsem napsala ten dopis do vězení té zrůdě. Použili by ten dopis proti mně. Všichni by řekli, že mám, co mi patří. Ale to nedovolím. Nenahraju jim do ruky.“

„Mami,“ řekl jsem, „mám natrženou prdel.“

„Nedovolím vám používat takové výrazy. Jednoduše nebudu tolerovat vulgaritu svých dětí. Vychovala jsem z vás slušné a uhlazené občany.“

Luke a já jsme odnesli těla tří mužů do náklaďáku a na plošině jsme je narovnali na odpornou hromadu. Matka mi podala kotex, který jsem si nacpal do spodků, abych zastavil krvácení. Když jsme odjeli, vylila se Savannah kbelíky mýdlové vody na dřevěnou podlahu, rozdělala oheň na zadním dvoře a spálila dvě předložky a židli, které byly znečistěny krví. Vypadala fantaskně a zranitelně a šíleně, jak na nás vykřikovala rozkazy. Zle raněný Caesar nedovolil Lukovi, aby se přiblížil ke kleci a ošetřil mu rány. Savannah plakala a neřekla nikdy nikomu ani slovo a asi o tom nikomu neřekne do soudného dne.

Pohřbili jsme je v mělkém hrobě hluboko v lese poblíž stromu porostlého divokým vínem. Věděli jsme, že víno do příštího léta zakryje jejich hroby a zelené kořeny ovinou jejich hrudní koše. Styděl jsem se v té chvíli před svým bratrem, styděl jsem se, že viděl to, co viděl, a tak jsme pracovali ve vyčerpávajícím mlčení. Jak šok z odpoledne pomíjel, zaplavila mé tělo jako sedativum únava. Sedl jsem si vedle hrobu a třásl jsem se, slabý a vyčerpaný. Luke mě musel zvednout a odnést zpátky do auta.

„Moc mě mrzí, že ti ublížili, Tome,“ řekl. „Mrzí mě, že jsem se tam nedostal dřív. Kdybych něco nezapomněl, nevrátil bych se ještě domů. Ani si už nepamatuju, pro co jsem se to vlastně vracel. Uviděl jsem na cestě jejich stopy.“

„Máma zešílela, Luku.“

„Ne, nezešílela, jenom má strach. Prostě s ní musíme spolupracovat.“

„Mluví o tom, jako by to byla naše chyba nebo co. Nikdo by nás nevinil. Lidé by nás litovali, kdyby to věděli. Pomohli by nám.“

„Máma nesnese, když ji okolí lituje, Tome. To přece víš. A nikdy nedokázala od nikoho přijmout pomoc jen tak. Je prostě taková. Zkrátka si musíme pomoct navzájem a pomoct Savannah.“

„To není správné,“ řekl jsem. „Proč nemůže tahle hloupá zatracená rodina udělat někdy něco správně?“

„Nevím. Jsme prostě zvláštní.“

„Celá rodina byla znásilněná a zabili jsme tři muže, kteří to udělali. Chci říct, že jsme je víc než zabili. Luku, jejich střeva visí po domě a ona nás nutí předstírat, že se nic nestalo.“

„Je to zvláštní,“ opakoval.

„Je to šílené. Je to bláznivé. Je to hnusné. A protože máma a táta jsou blázni, tak to znamená, že budeme celý život úplně zkurvený a naše děti budou zkurvený a tak to bude až do soudného dne. Se Savannah to šeredně zamávalo, Luku. Co jí tohle udělá? Řekni mi. Vidí psy visící na řeznických hácích a je to jen z toho, že žije den za dnem s mámou a tátou. Co se stane Savannah?“

„Udělá všechno, co musí. Jako my všichni.“

„A já. Co se stane mně?“ řekl jsem a znovu jsem se rozplakal. „Člověk prostě před takovýmhle dnem neuteče, aniž za něj nezaplatí. Před dvěma hodinami mě šoustal chlap, Luku, a přitom mi držel na krku nůž. Myslel jsem, že umřu. Myslel jsem, že mě rozřeže v obýváku jako vepře. Políbil mě, Luku. Pak se mě chystal zabít. Dovedeš si představit, že bys zabil někoho, koho jsi právě políbil?“

„Ne, to teda nedovedu.“

„Nemůžeme to mámě dovolit, Luku. Není to správné.“

„Už jsme dopustili, aby bylo po jejím, Tome. Právě jsme pohřbili důkaz. Teď by toho bylo na vysvětlování moc.“

„Lidé by to pochopili, Luku. Všichni jsme byli v šoku.“

„Za měsíc si ani nebudeš pamatovat, že se to stalo.“

„Luku, budu si to pamatovat, kdybych se měl dožít pětiset let.“

„Nejlepší je o tom nemluvit. Stalo se to a je to. Musím vymyslet, jak pomoct Caesarovi.“

Když jsme se vrátili domů, Caesar v kleci umíral. Jeho dech byl chrčivý a jeho velké žluté a černé tělo se opíralo o mříže. Když ho Luke pohladil po hlavě, neprotestoval. Luke otřel svou hlavu o jeho a hladil oslnivou kožešinu na hřbetě.

„Byl jsi dobrý, Caesare,“ zašeptal Luke. „Byl jsi tak dobrý a my jsme neměli žádné právo tě držet zamčeného v téhle malé zasrané kleci. Ale nakonec jsi byl tygr, Caesare. Bože, kdybys nedokázal, že jsi tak proklatě tygrovitý, hochu. Byl jsi jako ďábel, Caesare, a budeš mi strašně scházet. A byl jsi ten nejzatracenější tygr, jaký kdy žil. Přísahám.“

Luke zvedl k Caesarově hlavě pušku a se slzami kanoucími mu po tváři prohnal kulku tygrovým mozkem.

Když jsem se na to díval a nebyl jsem s to utěšit svého bratra, věděl jsem, že už nikdy znovu neuvidím plakat chlapce z Jižní Karolíny nad smrtí bengálského tygra.

Než se té noci můj otec vrátil domů z garnátových doků, pohřbili jsme Caesara, odstranili jsme všechny stopy po odpoledním vraždění a vymazali tak všechny známky té jediné události, která mění život. Vzal jsem traktor a zahrabal stopy tří mužů otisknuté v mokré půdě podél ostrovní cesty. Našli jsme auto, které ukradli v Georgii a na jeho předním sedadle mapu, na které byl propiskou zakroužkovaný Melrose. Společně s Lukem jsme shodili auto z mostu a to se potopilo v patnáctistopém kanálu. Dům se třpytil matčinou zuřivou touhou smýt každou stopu po těch mužích z našeho domova. Krvácela jí kolena, jak namáhavě dřela drátěným kartáčem dubovou podlahu. Krvavá soška Pražského jezulátka se namáčela ve vaně ve čpavku. Savannah zůstala ve sprše déle než hodinu, posedle se myla, čistila ze sebe toho cizince. Matka nařídila Lukovi a mně, abychom přestavěli nábytek. Nic nebylo takové jako ráno. Umyli jsme okna, vyprali záclony a vyškrabali zaschlé krvavé skvrny na čalounění a roztřepených okrajích předložek.

Matka čekala na otce se skleničkou, když té noci vešel do domu a hlásil, že chytil jen čtyřicet liber garnátů. Dům voněl čpavkem a čistidlem, ale můj otec smrděl jako vždycky po rybách a garnátech, a tak si ničeho nevšiml. Svět měl pro mého otce jen jedinou vůni a nechal kbelík ryb vedle dřezu v kuchyni, abychom je s Lukem očistili, zatímco se sprchoval.

Matka pečlivě připravila ryby a během večeře byla konverzace mezi mými rodiči tak mlčenlivá, že jsem musel zadržovat naléhavé nutkání vykřiknout a převrhnout jídelní stůl. Savannah zůstala ve svém pokoji a matka otci nedbale oznámila, že si myslí, že Savannah by mohla mít slabou chřipku. Otec si nevšiml ničeho neobvyklého. Byl vyčerpaný po dlouhém dni na garnátové lodi, bojem s větrem, který přišel podivně od jihovýchodu. Musel jsem sebrat poslední zbytky sebeovládání, abych se udržel a všechno to nevyslepičil. Nemyslím, že mě znásilnění zasáhlo tak mocně jako moje oddanost k těm zákonům zatajení a tajemství, které zavedla moje matka. Trvalo hodinu, než jsme dojedli, a já jsem si za tu dobu uvědomil, že ticho může být tou nejvýmluvnější formou lži. A nikdy jsem pak nemohl jíst platýze, abych nepomyslel na krev Randyho Thompsona na svých rukách nebo na jeho jazyk ve svých ústech.

Než otec přišel domů, matka nás svolala dohromady do obývacího pokoje a na každém z nás vymámila slib, že nikdy neřekneme živé duši o tom, co se toho dne stalo. Hlasem, který byl vyhaslý a nekompromisní zároveň, nám řekla, že by přestala být naší matkou, kdybychom ten slib porušili. Přísahala, že by s námi nikdy už víc nepromluvila, kdybychom prozradili jediný detail toho příšerného dne. Bylo jí jedno, jestli chápeme její důvody nebo ne. Znala povahu malých měst a věděla tedy, že litují a pohrdají svými znásilněnými ženami a že ona se k nim nikdy nebude přičítat. Nikdy jsme neporušili ten slib, nikdo z nás. Ani jsme o tom spolu nemluvili. Byla to soukromá a závazná smlouva, nápadná svou hloupostí, uzavřená venkovskou rodinou, a toto zapírání ji dovedlo ke katastrofě. V mlčení jsme ctili svou soukromou ostudu a ta se stala nevyslovitelná.

Jen Savannah dohodu porušila, ale udělala to beze slova a s hroznou důstojností. O tři dny později si poprvé podřezala žíly.

Má matka vychovala dceru, která uměla mlčet, ale neuměla lhát.

Když jsem skončil svůj příběh, podíval jsem se znovu přes pokoj na Susan Lowensteinovou. Nejdřív jsme nic neříkali a pak jsem se ozval: „Chápete, proč mě ta dětská knížka od Savannah naštvala? Nevěřím, že si ten den nepamatuje, a nechci, aby o něm psala hezky.“

„Celá rodina mohla být mrtvá.“

„Možná by to nebylo to nejhorší, co by se mohlo stát.“

„To co jste mi právě vyprávěl, je ta nejhorší věc, která se v nějaké rodině stala a jakou jsem kdy slyšela.“

„Taky jsem si to myslel,“ řekl jsem. „Ale mýlil jsem se. To bylo jen pro zahřátí.“

„Co tím chcete říct, Tome? Myslíte Savannah a její nemoc?“

„Ne, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Neřekl jsem vám o tom, jak se stěhovalo město. Nevyprávěl jsem vám o Lukovi.“

23

Trenér je v chlapeckém životě na předním místě. Je to jedna z ohromných předností mého pochybně zbytečného povolání. Když mají dobří trenéři štěstí, mohou se z nich stát bezvadní nedosažitelní otcové, o nichž mladí chlapci sní, které však zřídkakdy najdou ve svých vlastních domovech. Dobří trenéři tvarují a napomínají a pobízejí. Je něco krásného na sledování sportovního snažení. Strávil jsem téměř všechny podzimy ve svém životě tím, že jsem honil davy chlapců po akrech čárami rozdělené trávy. Pod pozdně srpnovým sluncem jsem naslouchal chvalozpěvům tréninku, sledoval jsem počáteční neohrabanost přerostlých chlapců a oči těch menších, přemáhajících strach a pozoroval jsem surovost blokovacích sledů a společného srážení. Mohu měřit svůj život podle týmů, které jsem připravil na zápasy a pamatuji si jméno každého hráče, kterého jsem kdy trénoval. Trpělivě jsem každý rok čekal na chvíli, kdy se poddám vlastní zručnosti a slabosti pro chlapce svěřené mi do péče. Čekal jsem na ten zázračný moment spojení. A když se tak stalo, rozhlédl jsem se po hřišti, podíval se na chlapce a v okamžiku tvořivé všemohoucnosti jsem chtěl křičet vzhůru ke slunci: „Díky Bohu jsem vytvořil tým.“

Každý chlapec je jako drahokam, protože stojí na prahu své dospělosti a má vždycky strach. Trenér ví, že nevinnost je vždycky posvátná, ale strach nikdy. Prostřednictvím sportu může trenér nabídnout tajný způsob, jak se přikrást k záhadě zvané mužství.

Strávil jsem léto s Bernardem Woodruffem a zasvěcoval jsem ho do všech těch tajných způsobů. Ve dvouhodinových lekcích jsem ho uprostřed Central Parku učil všechno, co jsem znal o hře zvané fotbal. Naučil se srážet tím, že srážel mě, a naučil se to dobře. Bernard nebyl sportovní talent, ale byl to typ, kterému mu nevadí, že vám ublíží. Během našich tréninků mě mnohokrát zranil, ale já jsem ho zranil víckrát. Pro stočtyřicetilibrového chlapce to byly opravdové nervy, aby dokázal obejít dospělého muže. Hráli jsme za přihlížení velkých budov vyrůstajících z města kolem nás.

Ale naše sezóna neočekávaně skončila právě ten den, kdy jsem Bernarda učil umění, jak blokovat přihrávku.

V parku jsem proti Bernardovi zaujal čtyřbodový postoj defenzivního linemana.

„Ten strom za tebou je tvůj quarterbek, Bernarde,“ řekl jsem. „Jestli se toho stromu dotknu, pak jsem porazil tvého quaterbeka.“

Postavil se na trávě přede mnou v plné polní, ale já byl o šedesát liber těžší než on.

„Hlídej si nohy. Drž rovnováhu a drž mě od svého quaterbeka,“

„Já chci hrát quaterbeka,“ řekl.

„Naučím tě vážit si práce ofenzivního linemana.“

Vyběhl jsem, plácl jsem ho dlaní do helmy a srazil jsem ho k zemi. Dotkl jsem se stromu a řekl jsem: „Právě jsem rozzuřil tvého quaterbeka.“

„Právě jste rozzuřil ofenzivního linemana,“ řekl. „Zkusíme to znovu.“

Když vstal, aby se se mnou utkal, přitiskl jsem si jeho přilbu na prsa. Vyrazil jsem na jeho levačku, ale on mě neustále tloukl, lehce přitom ustupoval a posouval své těžiště tím, že neustálým pohybem nohou uvolňoval svá kolena. Když jsem se snažil kolem něj proběhnout, překvapil mě, skočil mi po nohách a podrazil mi je. Těžce jsem dopadl na trávu a vyrazil jsem si dech.

„Právě jsem udělal quaterbekovi radost, co, trenére Wingo?“ řekl Bernard vítězně.

„Právě jsi zranil trenéra,“ zalapal jsem po dechu, jak jsem se drápal na nohy. „Začínám být na tyhle blbosti moc starý. Bylo to skvělé, Bernarde. Zasloužíš si hrát quarterbeka.“

„Tímhle tahem jsem se předvedl, trenére,“ zavýskal. „Proč kulháte?“

„Kulhám, protože jsem zraněný,“ řekl jsem a opatrně jsem popocházel a zkoušel levé koleno.

„Ti dobří se nebojí drobných zranění,“ škádlil mě.

„Kdo tě to učil?“

„Vy,“ řekl. „Prostě to rozchoďte, trenére. Jako jste mi to řekl, když jsem si vymknul kotník.“

„Štveš mě, Bernarde,“ zamumlal jsem.

„Tak pojďte, zkuste se dotknout toho stromu, trenére,“ řekl a usmíval se na mě s nesnesitelnou arogancí.

Postavil jsem se proti němu s obličejem jen stopu od jeho a řekl jsem: „Tentokrát se tě pokusím zabít, Bernarde.“

Znovu se mne dotkl první, ale já jsem ho dlaní znovu vyvedl z rovnováhy. Vyrovnal to a přeřízl mi můj dlouhý útok na strom. Opřel jsem se o něho a ucítil jsem, jak se vrávoravě vzpírá proti mé váze. Chystal jsem se ho oběhnout, když mě překvapil a skočil mi po kotnících. Znovu jsem spadl na zem a Bernard se za mnou chichotal.

Oba jsme leželi na zemi a přátelsky jsme zápasili.

„Myslím, že je z tebe fotbalový hráč, ty malý parchante,“ řekl jsem.

„Skutečně,“ slyšel jsem za sebou mužský hlas.

„Tati!“ řekl Bernard.

Otočil jsem se a uviděl jsem, jak Herbert Woodruff téměř okouzleně sleduje náš improvizovaný zápas. Ruce měl složené na prsou tak pedantsky, jako ostří švýcarského armádního nože. Měl v sobě vyrovnanost a štíhlou eleganci flamengového tanečníka a k tomu ladil jeho hezký obličej. Ve tváři měl chladnou rezervovanost.

„Tak takhle ti tvá matka dovoluje trávit léto,“ řekl ostře svému synovi. „Vypadáš naprosto směšně.“

Bernard vypadal nešťastně a vůbec se nepokusil svému otci odpovědět. Ten mě naopak silně ignoroval.

„Profesor Greenberg právě volal a řekl mi, že jsi tento týden vynechal už dvě lekce,“ řekl. „Přijal tě na studia, jen aby mně udělal radost.“

„Je podlý,“ řekl Bernard.

„Je přísný,“ řekl jeho otec. „Velcí učitelé vždycky vyžadují výsledky. To, co ti chybí v talentu, Bernarde, musíš dohnat pokorou.“

„Ahoj,“ přerušil jsem je. „Já jsem Tom Wingo, pane Woodruffe. Jsem Bernardův fotbalový trenér.“

Natáhl jsem ruku a slyšel jsem, jak říká: „S nikým si nepotřásám rukou.“ Zvedl své dlouhé, krásné ruce ke slunci a řekl: „Moje ruce jsou můj život. Jsem houslista.“

„Chcete si snad místo toho třít nos o nos?“ zeptal jsem se bodře a doufal jsem, že odvrátím pozornost od Bernarda.

Nevšímal si mě a řekl: „Služka mi řekla, kde jsi. Jdi domů a tři hodiny cvič. Ale nejdřív zavolej profesoru Greenbergovi a omluv se mu.“

„Je po tréninku,“ řekl Bernard.

„Ano, je, Bernarde,“ řekl jsem. „Běž domů a hraj na housle, jak říká tvůj tatínek, a možná že spolu něco vymyslíme.“

Bernard běžel rychlým klusem k Central Park West a já zůstal sám na trávě s Herbertem Woodruffem.

„Je to moc dobrý fotbalový hráč, pane Woodruffe,“ řekl jsem, když jsme se oba dívali za Bernardem, jak přechází ulici v dopravní špičce.

Herbert Woodruff se ke mně otočil a řekl: „Koho to zajímá?“

„Bernarda, to zaprvé,“ řekl jsem a s námahou jsem ovládal svůj temperament. „Vaše žena mě požádala, abych tohle léto Bernarda trénoval.“

„Nepromluvila si o tom se mnou,“ řekl. „Ale asi je vám to nyní jasné, pane… Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Wingo. Tom Wingo.“

„Moje žena o vás neustále hovoří,“ řekl. „Vy jste ten její jižanský chlapec, že ano?“

„Viděl jsem vás na festivalu Spoleto v Charlestonu,“ řekl jsem. „Byl jste skvělý.“

„Ano,“ řekl. „Děkuji vám. Znáte Bachovo Chaconne, pane Wingo?“

„Stydím se to přiznat, ale moc toho o hudbě nevím,“ odpověděl jsem.

„Škoda,“ řekl. „Když mi bylo deset, uměl jsem zahrát Chaconne bez chyby,“ řekl. „Bernard přidal Chaconne do svého repertoáru až teprve letos a hraje ho v nejlepším případě nedbale.“

„Jak jste hrál fotbal, když vám bylo deset?“ zeptal jsem se.

„Vždycky se mi hnusil sport a všichni lidé s ním spojení, pane Wingo,“ řekl. „Bernard to dobře ví. Možná mu fotbal připadá exotický ve srovnání s koncertními sály, kde vyrostl.“

„Nemyslím, že by na něm fotbal zanechal nějaké trvale špatné následky,“ řekl jsem.

„Mohl by natrvalo zničit jeho touhu stát se houslistou,“ řekl on.

„Susan mi říkala, že jste byl rozmrzelý, když jste zjistil, že ho trénuju.“

„Moje žena je na Bernarda citlivá,“ řekl. „Já ne. Také jsem prošel obtížnou pubertou, ale moji rodiče mě vůbec neomezovali. Věřili, že disciplína je nejvyšší formou lásky. Jestli Bernard dychtí po fyzické aktivitě, vždycky je tu Chaconne.“

Sebral jsem míč ze země a řekl jsem: „Proč sem někdy nepřijdete před večeří a neházíte si s Bernardem míčem?“

„Máte podivuhodný smysl pro humor, pane Wingo,“ řekl.

„Myslím to vážně, pane Woodruffe,“ řekl jsem. „Bernard má teď o fotbal jen přechodný zájem, ale určitě by se mu líbilo, kdybyste o něj projevil nějaký zájem i vy. Možná by to mohlo urychlit proces, kdy ztratí zájem o sport úplně.“

„Už jsem udělal kroky, abych ten proces urychlil,“ řekl. „Pošlu ho na zbytek léta do hudebního tábora v Adirondacks. Moje žena vám dovolila, abyste ho odvedl od hudby.“

„Nic mi do toho není,“ řekl jsem, „ale to není cesta, jak to zvládnout.“

„Máte úplnou pravdu, pane Wingo,“ řekl s podrážděnou důstojností. „Nic vám do toho není.“

„Jestli ho pošlete do tábora,“ řekl jsem, „nikdy z něj nebude takový houslista, jakým ho chcete mít.“

„Já jsem jeho otec a ujišťuji vás, že bude houslistou, jakým ho chci mít,“ řekl, otočil se a vydal se směrem ke svému domu.

„Já jsem jeho trenér,“ řekl jsem za jeho zády. „A právě vy jste zplodil fotbalového hráče, pane.“

Když jsem se vrátil do sestřina bytu, zazvonil telefon. Nepřekvapilo mě, když jsem ve sluchátku uslyšel Bernardův hlas.

„Vyhodil mi dres,“ řekl Bernard.

„Neměl jsi vynechat hodiny houslí,“ řekl jsem.

Chvíli byl zticha a pak řekl: „Slyšel jste někdy mého otce hrát na housle, trenére?“

„Jistě,“ řekl jsem. „A tvoje matka mě pozvala příští týden na jeho koncert.“

„Je jeden z patnácti nejlepších na světě,“ řekl Bernard. „Alespoň tak to říká Greenberg.“

„Co to má dělat s tím, že vynecháváš hodiny hudby?“ zeptal jsem se.

„Nedostanu se ani mezi deset nejlepších houslistů v táboře, trenére Wingo,“ řekl on. „Rozumíte, co tím chci říct?“

„Jo, rozumím,“ řekl jsem. „Kdy jedeš do tábora?“

„Zítra,“ odpověděl.

„Můžu tě vzít na nádraží?“

„Jo, to by bylo skvělé,“ řekl.

Příští den jsme jeli taxíkem na Grand Central a já hlídal jeho zavazadla, zatímco Bernard si koupil lístek na vlak. Šli jsme dolů na nástupiště, kam měl jeho vlak přijet. Nesl své pouzdro s houslemi a já jsem mu nesl kufr.

„Vyrostl jsi,“ řekl jsem, když jsme si sedli na lavičku.“

„O jeden a půl palce,“ řekl. „A přibral jsem osm liber.“

„Napsal jsem fotbalovému trenérovi v Phillips Exeteru,“ řekl jsem.

„Proč?“

„Abych mu sdělil, že jsem tě celé léto trénoval,“ vysvětlil jsem. „A doporučil jsem tě jako nadějného hráče do jeho juniorského univerzitního týmu pro příští rok.“

„Otec mi zakázal znovu hrát fotbal,“ řekl Bernard.

„To je mi líto,“ řekl jsem. „Myslím, že bys vyrostl v moc dobrého hráče.“

„Opravdu?“ zeptal se.

„Jsi drsný kluk, Bernarde,“ řekl jsem. „Když jsi mě včera srazil, snažil jsem se, jak jen jsem mohl. Snažil jsem se tě předběhnout.“

„Řekněte mi to znovu, trenére,“ řekl.

„Co ti mám říct?“

„Řekněte mi, že jsem drsný kluk,“ řekl. „Ještě mi to nikdo neřekl.“

„Ty jsi zatraceně drsný kluk, Bernarde,“ řekl jsem. „První týden v létě jsem si myslel, že tě odradím. Překvapil jsi mě. Vzal jsi všechno, co jsem ti uchystal, a vrátil ses a chtěl jsi víc. Trenéři tohle milují.“

„Vy jste ten nejlepší trenér, jakého jsem kdy měl.“ řekl.

„Já jsem jediný trenér, jakého jsi kdy měl,“ odpověděl jsem.

„Chtěl jsem říct učitel,“ řekl Bernard. „Od svých pěti let jsem měl učitele hudby. Vy jste ten nejlepší učitel, jakého jsem kdy měl, trenére Wingo.“

Ten chlapec mě dojal, až jsem chvíli nemohl mluvit. Nakonec jsem řekl: „Díky, Bernarde. Nikdo mi tohle dlouho neřekl.“

„Proč vás propustili z práce?“ zeptal se Bernard.

„Měl jsem nervový záchvat,“ řekl jsem.

Rychle řekl: „To mě mrzí. Nic mi do toho není.“

„Ale je,“ řekl jsem.

„Jaké to je, nervově se zhroutit?“ zeptal se a pak řekl: „Promiňte. Řekněte mi, ať zmlknu.“

„Nebylo to příjemné,“ řekl jsem a díval jsem se po vlaku.

„Proč jste se zhroutil?“ zeptal se a díval se na mě.

„Zemřel mi bratr, Bernarde,“ řekl jsem a otočil jsem se na něj.

„To mě mrzí. Opravdu mě to mrzí,“ řekl. „Byli jste si blízcí?“

„Zbožňoval jsem ho,“ řekl jsem.

„Napíšu dopis,“ řekl Bernard.

„Komu?“ zeptal jsem se.

„Napíšu dopis, ve kterém bude, že jste skvělý trenér,“ řekl Bernard. „Jen mi řekněte, kam ho mám poslat.“

Usmál jsem se. „Netrap se s dopisem. Ale je tu něco jiného, co bych rád, abys pro mě udělal, Bernarde.“

„Co je to?“ zeptal se.

„Rád bych slyšel, jak hraješ na housle.“

„Jistě,“ řekl a odklapl zámek svého pouzdra. „Co byste rád slyšel?“

„Co takhle Chaconne?“ zeptal jsem se.

Hrál Chaconne, když vlak přijel na nádraží, a hrál ho krásně a s vášní, která mě překvapila. Když skončil, řekl jsem mu: „Kdybych uměl takhle hrát na housle, Bernarde, nikdy bych netrénoval fotbal.“

„Co je na tom špatného dělat oboje?“ zeptal se.

„Nic,“ řekl jsem. „Napiš mi. Rád bych o tobě příští rok slyšel.“

„Napíšu, trenére,“ slíbil, když ukládal housle do pouzdra.

Podal jsem mu tašku od Macyho.

„Co je to?“ zeptal se.

„Nový míč,“ řekl jsem. „Musíš ho v táboře nafouknout. Pak najdi kámoše, který si s tebou bude házet. A Bernarde, pracuj na sobě, aby z tebe byl milý chlapec. Najdi si přátele. Buď hodný na své učitele. Buď pozorný.“

„Můj otec vás nenávidí, trenére Wingo,“ řekl.

„Ale tebe miluje,“ řekl jsem. „Sbohem, Bernarde.“

„Díky za všechno, trenére,“ řekl Bernard Woodruff a pak jsme se na nástupišti objali.

Když jsem se vrátil do bytu, telefonoval mi Herbert Woodruff, aby mě pozval v sobotu večer po svém koncertu na večeři. Nechápal jsem, proč Herbert chce, aby někdo, koho nenávidí, večeřel s ním a s jeho přáteli, ale byl jsem z Jižní Karolíny a nikdy jsem nepochopil, jak to velké město funguje.

Susan Lowensteinová už seděla na svém místě, když jsem se k ní připojil pár minut před začátkem koncertu. Měla na sobě hladké dlouhé černé šaty, a když jsem se usadil, naklonila se, aby mě políbila. Černá barva dodala její nesmělé kráse nádech smyslnosti.

„Tome, seznamte se, prosím, to jsou naši přátelé Madison a Christine Kingsleyovi,“ řekla a já jsem se předklonil a potřásl si rukou s jedním z nejslavnějších amerických dramatiků a s jeho ženou.

„Koho dalšího ze slavných lidí znáte, Susan?“ zašeptal jsem. „Chci je všechny poznat, abych se mohl hodně vychloubat, až se vrátím do Jižní Karolíny.“

„Žijí v našem domě,“ řekla. „Madison chodil do přípravky s Herbertem. Mimochodem, Herbert mi řekl, že vás nachytal s Bernardem v parku.“

„Nevypadal nadšeně,“ řekl jsem.

„Dejte si na Herberta dnes večer pozor, Tome,“ varovala mě a stiskla mi loket. „Může být okouzlující nebo nepříjemný, ale je nemožné to předvídat.“

„Budu opatrný,“ řekl jsem. „Překvapilo vás, když mě pozval, doktorko Lowensteinová?“

Otočila se ke mně, její černé vlasy se uvolnily a spadly jí na bílá ramena. Pleť měla matně lesklou jako ten nejbledší porcelán. V kanceláři skrývala svou krásu za praktickou, ale ne nesmyslnou garderóbou. Ale dnes večer nebylo na její roztomilosti nic nadpozemského. Na krásné ženě se nejlépe vyjímá černá barva. Její oči měly v sobě tu nejasnou melancholii, na kterou jsem si zvykl, ale teď v měkkém světle koncertního sálu, jímž byla zalita, jsem si všiml celé šíře její štědré ženskosti. Její parfém mi zamotal hlavu touhou a já pocítil určitý stud, ale nepříliš silný, protože ho překryl nejbáječnější vroucí chtíč zmocnit se sestřiny psychiatričky.

„Ano,“ řekla. „Byla jsem naprosto šokovaná. Musel jste se mu zalíbit.“

Za oponou jsem slyšel zmatené samomluvy laděných nástrojů. Když se za potlesku opona zvedla, stál tam Herbert Woodruff, neposkvrněný a jako socha, zdravil dav a pokynul orchestru, aby vstal a uklonil se.

Téměř jsem zapomněl na blonďatou, nešťastnou flétnistku, kterou jsem potkal v Susanině ordinaci, dokud jsem ji neuviděl, jak vstává s ostatními hudebníky, aby poděkovala za ovace. Vzpomněl jsem si, kde jsem viděl tuhle krásnou ženu, která se jmenovala Monique, a na to, že jsem jí lhal a vydával se za právníka, i na to, že si Susan myslí, že má poměr s Herbertem Woodruffem. Sedla si a já jsem se díval, jak stříbřitým, plynulým pohybem zvedá k ústům flétnu. Rty měla plné, jak se zhluboka nadýchla, a pak se z jejího vydechování zrodila radostná hudba. Prsty, dechem a rty přinesla Monique do sálu nově stvořeného Vivaldiho a Herbert Woodruff jí náhlým vášnivým mávnutím ruky odpověděl také Vivaldiho řečí a vzápětí spolu tvarovali erotickou spřízněnost mezi flétnou a houslemi. Herbert vyluzoval tóny ze svých houslí, jako kdyby zvedal hedvábí ze švadlenčina stolu. Jeho brada spočívala na žensky tvarovaném těle houslí a zdálo se, že hudba rezonuje s jeho svaly a krví. V jeho rukou byla zářivá síla a během vystoupení byl částečně tanečníkem a částečně atletem. Hudba se mísila a splývala, kladl otázky ve frázích medu a mléka a pak na ně odpovídal bouří. Komorní orchestr proměnil koncertní sál v místo, kde by se měli narodit motýli a andělé. Dvě hodiny jsme poslouchali tu konverzaci kvalitních nástrojů. A s Herbertem Woodruffem jsme se naučili hodně o životní síle a monotónním dechu geniálního muže. Každý pohyb, který s houslemi udělal, byl potvrzením posvěceného pořádku. Byl knížetem techniky a svým zanícením, žárem i střízlivostí obecenstvo dojal. Nikdy jsem v životě tak nežárlil na žádného muže. Jednou jsem dokázal hodit míč padesát yardů, ale teď se mi tenhle můj talent zdál bezvýznamný a laciný. Ani jeden člen naší rodiny neumí přečíst jedinou notu, pomyslel jsem si, zatímco závěrečná Bachova sonáta způsobila v koncertní síni tmavý, kvetoucí výbuch slunce.

Vstali jsme a tleskali Herbertu Woodruffovi a třem hudebníkům, jejichž dovednosti kontrastně zvýraznily naprostou dokonalost jeho nadání. Jak jsem tleskal, věděl jsem, že tohle bude navždycky moje břímě. Ne že by mi chybělo nadání, ale teď jsem si to plně uvědomil.

Na mém začlenění do soukromého kruhu, který se v bytě Herberta Woodruffa shromáždil na večeři, bylo něco nenormálního a znepokojivého. Susan a já jsme jeli domů taxíkem s Kingsleyovými a jenom jsem si stačil uvědomit, jak malé a vybrané to shromáždění bude. Susan byla rozrušená a většinu času organizovala práci v kuchyni. Já jsem namíchal nápoje pro Christine a Madisona a vyprávěl jsem jim o životě v Jižní Karolíně, když Herbert vešel dveřmi zavěšený do Monique. Z jeho svalnatých paží ještě sálaly dozvuky hudby a jevištní adrenalin se stále rozléval jeho rozpálenými žilami. Často jsem viděl ten oživující proud radostného vyčerpání u sportovce po jeho životním zápase. Herbert se také nechtěl vzdát toho neopakovatelného momentu, vrstva extáze oživovala jeho či.

Překvapil mě neobyčejně kouzelným úsměvem a řekl: „Jižánku, jsem potěšen, že jste přišel.“

„Byl jste báječný,“ řekl jsem.

„Nikdy se nám spolu tak dobře nehrálo,“ řekla Monique, když mi ji Herbert představil.

„My jsme se už setkali,“ řekla Monique a já jsem z jejího tónu vděčně poznal, že i ona by na tuhle příhodu nejraději zapomněla.

„Mohu vám nalít?“ zeptal jsem se.

„Skotskou s ledem, Tome,“ řekl Herbert. „A sklenku bílého vína pro milou Monique. Zatímco nám budete nalévat, Tome, chci zahrát něco jen pro vás. Povězte mi, co byste rád slyšel? Dnes večer ještě nechci nechat své stradivárky na pokoji.“

Jak jsem naléval skotskou, řekl jsem: „Nevím toho mnoho o klasické hudbě, Herberte. Bude se mi líbit cokoli.“

„Náš přítel Tom je fotbalový trenér z Jižní Karolíny, Monique,“ řekl Herbert a položil si housle pod bradu.

„Myslela jsem, že je právník,“ řekla Monique.

„Nechápal jsem, proč se Bernard zhoršil jako houslista,“ řekl Herbert, „dokud jsem nezjistil, že Tom Bernarda trénuje v mužném umění fotbalu.“

Madison Kingsley řekl: „Netušil jsem, že Bernard ani nevěděl, jak vypadá fotbalový míč.“

„Myslím, že je dobré, když má Bernard o něco zájem,“ dodala Christine Kingsleyová.

Cítil jsem kolem sebe napětí, ale usmíval jsem se, podal jsem Monique sklenku bílého vína a položil jsem Herbertovu skotskou na kávový stolek. Jižan vždycky udělá tu chybu, že věří, že může vzkřísit staré plytké zdvořilůstky a uklidnit tak atmosféru party, kterou narušil svou přítomností. Vycítil jsem nebezpečí, když jsem viděl, jak mě Herbert sleduje pohledem. Uvědomil jsem si náhle, že jsem udělal chybu, když jsem přijal jeho pozvání, ale bylo příliš pozdě něco podniknout, a nezbývalo než se nadšeně vrhnout do porecitálové zábavy. Měl jsem, nebo jsem si alespoň myslel, že mám, síly chameleóna, jeho úžasné a sebepopírající mimikry. Rád jsem v sobě viděl hrdinského posluchače, schopného skvěle ocenit moudrosti ostatních, a nesl jsem si s sebou instinktivní jižanské moudro a vědomí vlastního místa. Ve zlomku vteřiny jsem dokázal vystihnout moment, kdy jsem vešel do hlubší vody, než na kterou jsem stačil.

Pod těmito obavami leží říše velikého citu. Vzácná sdílnost se vetřela do mého vědomí. Strávil jsem příliš mnoho osamocených nocí v sestřině bytě. Má osamocenost se nadměrně prohloubila, živena pravidelnými týdenními dávkami. Pouhý zvuk lidských hlasů v tom pokoji, tlumený a příjemný, zasáhl mé cévy a rozrušil vměstky osamocenosti, které velké město vždycky zavěsilo vedle mého srdce. Jako outsider jsem byl bez rozpaků, zvědavý na soukromé projevy celebrit nad salátem. Chtěl jsem být součástí večera a získat si tyto lidi tím, že bych je zahalil do svého nezlomného jižanského rytířství.

Pak Herbert Woodruff zahrál na své stradivárky „Dixie“.

Nikdy předtím jsem neslyšel hrát „Dixie“ tak falešně či s tak ironickým záměrem. Herbert přehnal své pohyby, aby zvýšil satirický účinek. Když skončil, podíval se na mě s milým úšklebkem a já uviděl Susan, jak vychází z kuchyně do obývacího pokoje. Vypadala vystrašeně a rozzlobeně.

„No, Tome,“ řekl nakonec Herbert, „co vy na to?“

„Ten Beethoven ale skládal docela pěkné písničky,“ řekl jsem.

Ve smíchu, který následoval, nás Susan uvedla do jídelny a požádala nás, abychom si vzali skleničky s sebou.

Než se k nám Herbert přidal, vypil svou sklenku skotské a nalil si další. Seděl v čele stolu s Monique po levici a Christine Kingsleyovou po pravici. Jídlo bylo odborně rozmístěné na limogeském porcelánu. Barevně ladilo a bylo víc hezké na pohled než chutné. Ale víno bylo z Bordeaux a zalahodilo mému jazyku. K mé konečné úlevě večer znovu získal něco ze své ztracené vyrovnanosti. Jak se Herbert na konci stolu zaměstnával soukromou konverzací s Monique, zřejmě na mě zapomněl. Pak New York začal dělat to, co uměl nejlépe a hovor mezi Herbertem a Madisonem Kingsleyem ožil a byl čím dál nedůtklivější.

Rozmlouvali spolu neuctivě a nebezpečně. Každé slovo jako by bylo pečlivě zvolené, orosené nenuceností, kousavé a rychlé. Smál jsem se trochu příliš Madisonovu žertovnému shazování jiných dramatiků, stejně slavných jako on. Ženy mluvily krátce, obvykle to byly bystré glosy nebo hbitá shrnutí hlavních témat, která nadnesli ti dva. Vzdor svým nejlepším úmyslům jsem si uvědomil, že se snažím zapamatovat si dlouhé fragmenty konverzace mezi dramatikem a hudebníkem. Když Herbert mluvil o společném benefičním představení s Yehudi Menuhinem, celý pokoj ztichl, jak popisoval každou jemnost a modulaci toho setkání. Byl vážný, když mluvil o svém umění. Jakmile skončil, Madison Kingsley vyprávěl o technických problémech, které měl s výpravou své nové hry. Konverzace těch dvou začala být nepatrně soutěživá. Byli si vědomi svých úspěchů a chápali, že jsou to oni, kdo mají mluvit, oslňovat a bavit. Oba vysoko čněli nad ostatními a jak večeře pokračovala, užíval jsem si svou roli satelitu a pozorovatele. Jednou jsem zachytil Susanin pohled a usmál jsem se, když na mě mrkla. Nebyl jsem připraven na moment, kdy Herbert Woodruff znovu zle zaútočil.

Madison Kingsley krátce načrtl obsah své nové hry Počasí v suchém období o antisemitismu ve Vídni před poslední světovou válkou. Vysvětloval problém, jak dramatizovat život dobráka, který se také náhodou dostává do styku s nacisty. Madison byl uprostřed věty, když ho Herbert přerušil a obrátil se na mě.

„Je hodně antisemitů v Charlestonu, kde žijete, Tome?“ zeptal se.

„Tuny,“ řekl jsem. „Ale charlestonští snobové obvykle nerozlišují, Herberte. Prostě nenávidí každého.“

„Neumím si představit život na Jihu,“ řekla Monique. „Nedovedu si představit nikoho, kdo by tam dokázal žít.“

„Tak nějak si na to zvyknete, když se tam narodíte,“ řekl jsem.

„Nikdy jsem si nezvykla na New York,“ řekla Christine Kingsleyová. „A nikdy jsem nežila nikde jinde.“

Ale Herbert se mnou ještě neskončil a řekl: „Co s tím děláte, Tome? Myslím, když se to projeví, když to zvedne svou ošklivou hlavu. Jak reagujete, když váš přítel poznamená, že nenávidí židy?“

„Herberte,“ řekla Susan. „Chci, aby sis přestal Toma dobírat.“

„To je dobrá otázka,“ řekl Madison. „Je to něco, co se snažím analyzovat v té nové hře. Víte, ten hrdina, Horst Workman, není antisemita, ačkoli je nacista. Co uděláte v takovém případě, Tome?“

Než jsem mohl odpovědět, Monique řekla: „Vždycky odejdu z místnosti, když se setkám s rasismem jakéhokoli druhu.“

„Ale mluvíme o Tomovi,“ řekl Herbert. „Co udělá Tom Wingo? Co udělá náš host, trenér ze střední školy v Jižní Karolíně?“

„Někdy taky odejdu,“ řekl jsem a nervózně jsem se podíval na Susan. „Nebo na ně taky skočím. Prostě je překvapím. Pak je hodím na podlahu a než jim nějaký jiný antisemita v pokoji může přijít na pomoc, vyrvu jim zubama hlasivky a poplivu s nima celý pokoj. Jsem na antisemity kruťas.“

„To je báječné, Tome,“ řekla mírně Christine. „To ti patří, Herberte.“

„Velice chytré, Tome,“ řekl Herbert a pokrytecky zatleskal. „Teď, když jste nás pobavil, řekněte nám, co děláte opravdu? Skutečně mě to zajímá.“

„Zavři hubu. Mě zajímá jen tvoje huba, drahý,“ řekla Susan.

Herbert se s lokty na stole naklonil dopředu a usadil se jako kudlanka nábožná. Oči mu svítily jako dravci, chystajícímu se ke skoku. Vůbec nic jsem nechápal, ale měl jsem nejasný dojem, že jsem vkročil do starého, melancholického tance, který spolu Susan a Herbert provozují. V Herbertově konverzačním umění byla nenasytnost. Byl jsem si jist, že každý u tohohle stolu už někdy viděl u jiných večeří, jak Herbert předvádí tenhle rituál. Hypnotizoval vzduch kolem stolu a já se snažil přijít na způsob, jak se mile vykroutit z téhle potyčky. Na krásných rtech Monique jsem uviděl počínající lehký úsměv, když si všimla mého zmatku. Pokusil jsem se objasnit dramatis personae. Proč by muž vodil svou milenku domů na večeři a proč by mu to jeho žena dovolovala? Proč se Herbert snažil tak obratně útočit? Spáchal jsem neprominutelný hřích tím, že jsem trénoval jeho syna a přátelil se s jeho ženou, ale byl jsem v těchhle tanečních nováček a věděl jsem, že se Herbert chystá naučit mě všechny kroky.

„Kočka vám sežrala jazyk, Tome?“ zeptala se Monique nakonec, aby prolomila ticho.

„Musím už jít, Susan,“ řekl jsem a zvedl jsem se od stolu.

„Ne, Tome. Prosím, Tome,“ řekl Herbert. „Berete si to osobně. Jste fotbalový trenér. Berte to jenom jako takový běh po večeři. Sport prohnaných Newyorčanů. Nikdy jsme u tohohle stolu neměli trenéra nebo jižana a je přirozené, že chceme vědět, v čem vidíte smysl svého života. Moje žena je židovka, Tome, jistě jste to uhádl. Nezdá se vám okouzlující, že se drží své malé židovské identity, kterou možná někdy předtím měla, tím, že lne k dosti nelibozvučnému panenskému jménu? Řekl jsem Susan, že vás podezírám, že jste antisemita. Na tom není nic neobvyklého. Jih je jimi nacpaný k prasknutí, tím jsem si jist.“

„Odkud jste, Herberte?“ zeptal jsem se ho a znovu jsem si sedl.

„Z Filadelfie, Tome,“ řekl. „Je milé, že se ptáte.“

„Už toho mám dost, Herberte,“ řekla Christine.

„Ach, prosím, Christine. Musíme dodat Madisonovi nový materiál nebo jeho dílo zastará,“ smál se Herbert.

„Nejsem antisemita, Herberte,“ řekl jsem, „ale hnusí se mi všichni lidé z Filadelfie.“

„Velice dobře, trenére Tome,“ řekl a vypadal, že ho má odpověď opravdu potěšila. „Myslím, že jsem možná našeho malého jižánka podcenil. Ale jsme znovu u té bolestivé otázky, které jste se tak obratně vyhnul. Co děláte, když na Jihu uslyšíte antisemitskou poznámku?“

„Nedělám nic,“ řekl jsem nakonec. „Tak jako nedělám nic, když jsem s lidmi, kteří nenávidí jižany. Jen sedím a poslouchám.“

„Mám z Jihu stejný pocit jako z nacistického Německa,“ řekl Herbert. „Myslím, že Jih je zlý. Proto je pro mne zajímavý. Mimochodem, byl jsem v bažině Selma. Vím, jaký Jih je. Riskoval bych život, abych ho změnil.“

Usmál jsem se a řekl jsem: „A my jižané, černí i bílí, vám budeme navěky vděční, pane Woodruffe.“

„Navrhuji, abychom změnili téma,“ řekla Susan a její hlas zněl pronikavě a zoufale.

„Ale proč, drahoušku?“ zeptal se Herbert. „Je to fascinující téma a mnohem lepší než tlachání na většině večírků v New Yorku. Nesouhlasíš? Ale my ti tohle dlužíme, Susan. Ty jsi objevila Tomíka a přivedla ho do našeho života, je to muž, který vzbuzuje napětí a skutečné nepřátelství – skutečné pocity, jak by to moje žena psychiatrička podala. My všichni prožíváme skutečné city a dlužíme to všechno tvému příteli Tomovi. Postavme se tomu tváří v tvář, party byla trochu nudná, než jsme Toma trochu rozpovídali. Kdo zná hloubku prostřednosti, do jaké se dnes můžeme ponořit.“

„Ať s tím Herbert přestane, Madisone,“ řekla Christine.

„Jsou to velcí hoši, drahá,“ řekl Madison a v jeho tváři bylo něco z voyaérova tajného chtíče, co mi dalo vědět, že už dříve podněcoval podobné scény. „Mohou přestat sami.“

„Proč jsi tak zvědavý?“ zeptala se Monique Herberta, aniž se podívala mým směrem.

„Protože Tomík je fascinující,“ odpověděl Herbert a mě začala unavovat nenávist v jeho pohledu. „Moje žena nemluví téměř o ničem jiném. Vypráví mi některé z jeho lidových kázání a bonmotů, díky nimž vypadá jako nějaký afektovaně promlouvající moderní Mark Twain. A mně se líbí jeho chování. Jeho hrdost velká jak slavná Tara. Jeho nedůtklivost.“

„Prostě ho ignorujte, Tome,“ řekla Susan do vražedné atmosféry mdle osvětlené svíčkami. „Tom je v našem domě host, Herberte, a já chci, abys ho nechal na pokoji. Slíbil jsi mi, že tohle nebudeš dělat.“

„Máš pravdu, miláčku,“ řekl Herbert. „Jak necitlivé. Tom je v New Yorku, protože jeho sestra, slavná venkovská feministická básnířka, se nedávno pokusila vzít si život, zatímco byla pod shovívavou péčí mé ženy.“

„Promiňte mi, že jsem mu to prozradila, Tome,“ řekla Susan nešťastně. „Někdy děláme chyby. Člověk si často myslí, že může důvěřovat svému vlastnímu muži.“

„Susan,“ řekl jsem, „ve světle celého večera je to opravdu prkotina.“

„Nebuď melodramatická, drahoušku,“ řekl Herbert a naklonil se ke mně a ke své ženě. „Všichni víme, jak jsi pyšná na svou literární klientelu psychotických škrabalů. Moje žena je cvokařka vybraných newyorských umělců, Tome. Neustále vyslovuje jejich jména, pak tvrdí, že je to náhodné. Všichni si myslíme, že je to okouzlující.“

„Susan je báječná psychiatrička,“ řekla Monique. „Znám ji z osobní zkušenosti.“

„Nemusíš mě před Herbertem bránit, Monique,“ řekla Susan. „Herbert je jeden z těch manželů, kteří čekají na vhodnou situaci, aby mohli ve společnosti napadnout a ponížit svou ženu. Je to mnohem obvyklejší jev, než si myslíš. Neustále o tom slyším na svých sezeních. A Tome, omlouvám se za to, jak se Herbert chová. Jste můj přítel a v Herbertových očích nikdo nemůže spáchat větší zločin. Jeho syn vás také miloval.“

„Nemohu uvěřit, že vy dva jste přátelé,“ řekla Monique a švihla svým elegantním prstem v odmítavém gestu.

„Zavři hubu, Monique,“ vykřikla Susan a zvedla se.

„Co?“ řekla ohromená Monique. „Jen vyjadřuji svůj názor.“

„Drž tu svoji zatracenou klapačku,“ řekla Susan a náhle se rozkřičela. „A Herberte, jestli řekneš ještě jedno slovo Tomovi, hodím všechny talíře, co jsou na stole, na tu tvou malou ošklivou hlavu.“

„Ale drahoušku,“ řekl Herbert s úsměvem. „Lidé by si mohli myslet, že máme manželské problémy. Nechceme na ně přece udělat špatný dojem.“

„A Monique,“ vykřikla potupená doktorka Lowensteinová, „dej ruku pryč od manželova ptáka. To je ono. Opatrně ji odtáhni. Předstírej, že jsi mu ho opravdu nehonila pod stolem, zatímco on urážel mého přítele. Už jsem tě viděla dělat tuhle odpornost asi dvacetkrát a dělá se mi z toho nanic. Proto se obvykle snažím posadit tě od něj co nejdál. Snesu klidně fakt, že s ním potají šukáš, ale je pro mě příliš, když se musím dívat, jak mu to děláš na veřejnosti.“

Monique se zvedla ze židle, nejdříve se podívala na Susan, potom na Herberta. Pak se vypotácela z jídelny dolů do haly. Zdálo se mi, že Herbert ztratil kontrolu nad svým večírkem. Když na mě pohlédl, řekl jsem mu: „Příliv se změnil, chlapče.“

Nevšímal si mě, podíval se na Susan a řekl: „Jdi a okamžitě se Monique omluv, Susan. Jak si dovoluješ ponižovat h…“

„Jen to řekni,“ zaječela. „Hosta v našem zatraceně šťastném domově. Právě jsem se dívala, jak v našem domově ponižuješ Toma. Viděla jsem, že to děláš každému příteli, kterého jsem do tohohle domu přivedla. Ani Christine ani Madison ani já jsme neměli odvahu tě zastavit, protože jsme měli strach, že tu sprostotu obrátíš proti nám. Tys to zavinil, tak se té levné flundře omluv ty.“

„Myslím, že ty bys měla udělat patřičné gesto, Susan,“ řekl.

„Bavíte se dobře?“ zeptal jsem se Madisona a Christine, kteří upřeně hleděli do svých talířů.

„Ještě nemůžeš vstát od stolu, že ne, Herberte?“ smála se Susan. „Řekni jim proč. Já to vím, Herberte. Protože ho máš pořád tvrdýho, jak ti ho honila pod stolem. Vstaň, Herberte. Ať to každý vidí. Flétnu zvládá brilantně, tím jsem si jistá, stejně jako cokoli, co se byť jen vzdáleně podobá jejímu tvaru. Každý u tohohle stolu ví, že s ní máš dva roky poměr. Každý kromě Toma. Jsme jako jedna rodina, malá skupina lidí, co si vzájemně vypomáhají. A to tak, že vás minulou zimu Christine a Madison hostili ve svém domě na Barbadosu.“

„Nevěděli jsme, že ona tam bude, Susan,“ řekl Madison.

„O tom si promluvíme později,“ řekl Herbert.

Susan odsekla: „Budeme o tom mluvit, až skončíš svůj poměr s tvou flétnistkou.“

„Pouhé laškování, drahoušku,“ řekl a znovu získal svůj klid. „Ale myslím, že mám při výběru přátel vždycky lepší vkus než ty.“

„Je tu malý rozdíl, Herberte,“ řekla Susan. „Já s Tomem nechrápu.“

„I ty máš víc vkusu, než abys na sebe pustila tohohle chlápka,“ řekl.

„Dobrý Bože, Herberte,“ zasténal Madison Kingsley.

„Ach, mlč, Madisone,“ řekl Herbert. „Přestaň se tvářit tak ukřivděně a zbožně. Jako bys mě nikdy neviděl se se Susan hádat.“ Pak se otočil na svou ženu: „Co ze všeho nejvíc miluješ, je být paní Woodruffová,“ řekl. „Sláva je tvoje jediná slabost, drahoušku. Vidíte, Tome, analyzoval jsem povahu své ženy. Přitahují ji jen bohatí a slavní. Vy nejste nic. Zato vaše sestra. Ach, ano, vaše sestra vás dělá vzácným. Ale opakuji. Vy nejste nic. Teď se jdi omluvit Monique, Susan.“

„Ne, dokud se neomluvíš Tomovi,“ řekla.

„Nemám nic, co bych tvému malému příteli řekl,“ prohlásil.

Prolomil jsem krátké mlčení mezi nimi: „Mohu donutit Herberta, aby se omluvil nám oběma, Susan.“

„Vy jste tu ještě, Tome?“ řekl Herbert. „Jaká škoda. Jak mě chcete donutit, abych se vám omluvil?“

„No,“ řekl jsem, „posoudil jsem své možnosti, Herberte. Za prvé jsem si myslel, že bych vás prostě prohnal po schodech a nakopal vás do zadku. Ale tenhle plán jsem zamítl. Dokázal bych, že jsem barbar, za kterého mě máte. Osobně by mě uspokojilo, kdybych vám napráskal, ale bylo by to společensky neúnosné. Tak jsem přišel s jiným plánem. Myslím, že je v něm víc vtipu a mnohem víc kultury.“

„Herbert se nikdy nikomu za nic neomluvil,“ řekla Christine.

Šel jsem k bufetu na druhém konci jídelny a nalil jsem si velkého panáka koňaku.

„Abych tohle úspěšně provedl, musím být trochu opilejší,“ řekl jsem.

Koňak lehce protékal mým tělem. Cítil jsem, jak ředí mou krev.

Pak jsem vyšel z jídelny do obývacího pokoje. Prošel jsem rychle kolem koncertního křídla a otevřel jsem pouzdro, v němž byly Herbertovy stradivárky. Dobře, myslel jsem si, jsem dost opilý.

„Herberte,“ zavolal jsem, „Jižánek má tvoje skřipky a ty bys k němu měl radši přiběhnout.“

Když společnost dorazila za mnou na terasu, držel jsem housle přes okraj zábradlí, osm poschodí nad Central Park West.

„To jsou stradivárky, Tome,“ řekl Madison Kingsley.

„Ano, myslím, že jsem to dneska večer slyšel nejmíň padesátkrát nebo šedesátkrát,“ řekl jsem bodře. „Je to pěkná malá hračka, že jo?“

„Mají cenu tři sta tisíc dolarů, Wingo,“ řekl Herbert a já jsem měl dojem, že jsem uslyšel, jak se zajíkl.

„Když je upustím, tak ne,“ řekl jsem. „Pak nebudou stát ani pětník.“

„Tome, ztratil jste rozum?“ zeptala se Susan.

„Několikrát, Susan,“ řekl jsem. „Ale tentokrát ne. Omluvte se své ženě, Herberte. Mám vaši ženu rád a myslím, že by mohla být nejlepší přítelkyní, jakou jsem kdy měl.“

„Jen blufujete,“ řekl a slyšel jsem, jak se mu do hlasu vrací určitá síla.

„Možná,“ řekl jsem. „Ale je to pořádnej bluf, že jo, ty pitomče?“

Vyhodil jsem housle do vzduchu a chytil jsem je, nakláněje se daleko přes okraj balkónu.

„Jsou plně pojištěné,“ řekl Herbert.

„Možná jsou, Herbe. Ale jestli je nechám sletět dolů, už nikdy nebudeš mít žádné stradivárky.“

Christine se ozvala: „Je to umělecké dílo, Tome.“

„Omluv se své ženě, darebáku,“ řekl jsem Herbertovi.

„Promiň mi to, Susan,“ řekl Herbert. „A teď mi dej housle, Wingo.“

„Ještě ne, hulváte,“ řekl jsem. „Omluv se svým milým přátelům, že sis přivedl svou milenku na Barbados.“

„Moc se omluvám, že jsem to udělal, Christine a Madisone,“ řekl.

„Upřímně, Herbe,“ řekl jsem. „Opravdu upřímně. Zbav svůj hlas ironie nebo tvoje housličky budou poskakovat mezi taxíky jako plážový balón.“

„Opravdu mě to mrzí, Christine a Madisone,“ řekl bez ironie.

„Tvou omluvu s díky přijímáme,“ řekla Christine.

„To už je lepší, Herberte,“ řekl jsem. „Jsi samá upřímnost. A teď se omluv mně, Herberte. Omluv se, že jsi tak neodpustitelně porušil dneska večer u stolu etiketu. Mrzí mě, že nedovoluješ své ženě, aby měla přátele. To je ovšem tvoje věc. Ale nemáš žádné právo se mnou takhle jednat, ty zatracenej sviňáku. Nikdo na světě na to nemá právo.“

Podíval se na Susan, pak na mě a řekl: „Omlouvám se, Tome.“

„Ještě to nezní úplně pokorně, Herberte,“ řekl jsem smutně. „Zkus snést to ponížení s trochu větší grácií. Ještě jednou se poniž a vypadnu odtud navždycky. Ale jestli ne, budou notorici používat kousky tvých houslí jako párátka.“

„Mrzí mě to, Tome. Moc mě to mrzí,“ řekl a pak dodal: „A Susan, myslím to vážně a nemusí mi ani vyhrožovat.“

„Hodný chlapec, Herbe,“ řekl jsem a podal jsem mu housle. „Je mi to hluboce líto, že jsem vás urazil, Susan.“

Vyšel jsem ven, aniž bych na odchodu bral ohled na zdvořilá gesta, a přivolal jsem výtah.

Na Central Park West jsem sháněl taxíka, když jsem uslyšel za sebou hlas Susan Lowensteinové.

„Proto jste vždycky smutná, Susan,“ řekl jsem, když se ke mně přiblížila. „A já si myslel, že jste to jenom předstírala.“

„Už jste se někdy miloval s psychiatričkou?“ zeptala se.

„Ne. Už jste se někdy milovala s fotbalovým trenérem?“

„Ne,“ řekla, „ale zítra ráno vám nejspíš dám jinou odpověď.“ Jak jsme stáli na ulici, vypadala Susan Lowensteinová krásně v těch černých šatech a já jsem ji políbil na začátku té nejhezčí noci, jakou jsem kdy prožil v Manhattanu.

Když jsme se v neděli ráno vzbudili, znovu jsme se milovali a šlo nám to spolu báječně a slunce se procházelo po mých zádech, jak jsme se spolu pohybovali v sestřině posteli. Pak jsme spali do deseti, stulení jeden druhému v náručí.

Vstal jsem první, šel jsem k oknu v obývacím pokoji a vykřikl jsem na ulici: „Miluju New York City, miluju. Zatraceně ho miluju.“

Nikdo ani nezvedl hlavu a já jsem šel do kuchyně připravit pro Susan Lowensteinovou bezvadnou omeletu.

„Proč jsi změnil svůj názor na New York, Tome?“ volala Susan z ložnice.

„Kvůli tvému prostopášnému, hříšnému tělu,“ ječel jsem zpátky. „Tvoje nádherné, báječné tělo a ten skvělý způsob, jakým se milujeme, mě donutily poznat nesprávnost svého pohledu. Nikdy jsem nebyl zamilovaný do New York City. To je ten rozdíl. Cítím se absolutně skvěle a nic mi dneska nemůže zkazit náladu.“

Vešla do kuchyně a líbali jsme se, zatímco se na vařiči škvířila slanina.

„Líbáš dobře,“ zašeptala.

„Až ochutnáš moji bezvadnou omeletu, Lowensteinová,“ řekl jsem, „nikdy mě neopustíš. Budeš za mnou chodit jako pejsek a prosit mě, abych rozklepával vajíčka na rozpálenou pánev.“

„Líbilo se ti to se mnou, Tome?“ zeptala se.

„Pamatuj si, Susan, že jsem katolík,“ řekl jsem. „Mám rád sex, ale jen když je tma a nemusím o tom později mluvit. Mám pak celý den pocit viny, protože to bylo tak zatraceně fantastické.“

„Bylo to fantastické?“ zeptala se.

„Proč je tak těžké tomu uvěřit, Susan?“

„Protože ses miloval se mnou,“ řekla. „A já jsem vždycky v této oblasti od jiných mužů ve svém životě slyšela jen stížnosti. A kromě toho jsem neurotická a co se týká sexu, potřebuji spíš povzbudit.“

Pak v obývacím pokoji zazvonil telefon a já se zeptal: „Ach, jaká zatracená hrůza mě očekává, když to zvednu?“

„Zvedneš to?“ zeptala se, vzala vidličku a otočila slaninu.

Popadl jsem sluchátko a málem jsem klesl na kolena, když jsem uslyšel svou matku.

„Ach, Bože,“ řekl jsem. „To jsi ty, mami.“

„Jsem v New Yorku,“ řekla moje matka. „Chystám se chytit taxíka a přijet do Savannažina bytu. Chci s tebou mluvit.“

„Ne,“ vykřikl jsem. „Proboha, mami. Tohle místo je v troskách a já jsem se ještě ani neoblékl.“

„Jsem tvoje matka,“ řekla. „Je mi jedno, jestli jsi oblečený nebo ne.“

„Proč jsi přijela?“ zeptal jsem se.

„Chci si promluvit s psychiatričkou tvé sestry,“ řekla.

„Ježíši. Ty chceš mluvit s psychiatričkou mé sestry,“ opakoval jsem.

„Řekni jí, že si musím jenom natáhnout kalhotky,“ zašeptala Susan z kuchyňských dveří.

„Mami, je neděle,“ řekl jsem. „Cvokaři jezdí všichni na víkend do svých venkovských domů. Dneska není ve městě jediný psychiatr.“

„Promiňte, pane,“ šeptala Susan. „Náhodou jsem psychiatrička.“

„Chci s tebou dnes mluvit, Tome,“ řekla moje matka. „Velice ráda bych viděla byt tvé sestry, nikdy jsem tam nebyla.“

„Dej mi třicet minut, abych to tady uklidil, mami,“ řekl jsem.

Zaslechl jsem zaklepání na dveře bytu.

„Sbohem, mami. Uvidíme se za půl hodiny.“

Susan otevřela dveře a já jsem uviděl, jak ve dveřích stojí Eddie Detreville s taškou plnou čerstvých loupáků.

„Ahoj, Sallie,“ řekl. „Já jsem Eddie Detreville, soused odvedle. Slyšel jsem od Toma a Savannah o tobě všechno.“

„Ahoj, Eddie,“ odpověděla. „Já jsem Susan.“

Zavěsil jsem a slyšel, jak Eddie říká: „Nic nenávidím víc než lacinou heterosexualitu, Tome.“

Když matka vešla do bytu, políbila mě na tvář a pak řekla: „Cítím dámský parfém.“

Zavřel jsem dveře a řekl jsem: „Muž odvedle je homosexuál, mami. Právě si tu byl půjčit šálek cukru.“

„Jak to vysvětluje ten parfém?“ zeptala se podezřívavě.

„Víš, jací jsou homosexuálové, mami,“ řekl jsem. „Vždycky poletují kolem, stříkají se parfémem a kupují si afgánské chrty.“

„Vím, jak nerad mě vidíš v New Yorku,“ řekla, když vcházela do bytu.

„Au contraire, mami,“ řekl jsem, vděčný, že opustila téma parfém. „Tančil jsem radostí po ulicích, když jsem se dozvěděl tu báječnou novinu. Chceš, abych ti udělal bezvadnou omeletu?“

„Už jsem snídala v St. Regis,“ řekla.

„Přijel s tebou tvůj manžel?“ zeptal jsem se z kuchyně. „Nebo kupuje Indonésii či něco podobného?“

„Věděl, že bys ho nerad viděl,“ odpověděla. „Zůstal v hotelu.“

„Jasnozřivý muž,“ řekl jsem, přinášeje šálek kávy. „Vidí mi přímo do duše.“

„Jak dlouho mě budeš trestat za to, co považuješ za mé hříchy?“ zeptala se a pokračovala: „Ta káva je velice dobrá.“

„Pravděpodobně mu na smrtelné posteli odpustím, mami,“ řekl jsem. „Na smrtelné posteli odpustím každému.“

„I mně?“ zeptala se.

„Tobě jsem odpustil už dávno,“ řekl jsem.

„To určitě ne,“ řekla. „Choval ses ke mně odporně. Pořád se na mě tolik zlobíš, že se mi stěží můžeš podívat do očí.“

„Nezlobím se jen na tebe, mami,“ řekl jsem tiše. „Zlobím se na každého. Mívám tuhle všepohlcující, titánskou, mimovolnou zlost na všechno na planetě.“

„Neměla jsem mít děti,“ řekla matka. „Člověk pro ně dělá všechno, obětuje pro jejich blahobyt celý svůj život a ony se pak na něj vrhnou. Měla jsem si nechat podvázat vaječníky, když mi bylo dvanáct. To jsem doporučila každé dívce, kterou jsem kdy potkala.“

„Pokaždé, když mě vidíš, mami, díváš se na mě, jako bys chtěla, aby doktor ještě zpětně provedl potrat,“ řekl jsem a zakryl jsem si tvář rukama. „Přejděme k normálnímu hovoru, mami. Jaký obludný důvod tě přivádí do New Yorku? Jakým kruhem pekla se mě chystáš prohnat tentokrát?“

„Slyšíš se, Tome?“ řekla. „Kdo tě učil být tak krutý?“

„Ty, mami,“ řekl jsem. „A také jsi mě učila, že i když ti někdo zničí život, můžeš k té osobě stále cítit nezničitelnou lásku.“

„A tohle má potěšit matčino srdce? Všechno, co říkáš, mě má ranit.“

„Moje jediná obrana proti tobě, mami, a myslím tím jedinou zbraň, kterou přináším do potyčky, je hořká upřímnost.“

„Asi v tom pro tebe není žádný rozdíl, že miluji svoje děti víc než cokoli na světě, že ne, Tome?“

„Tomu věřím, mami,“ řekl jsem. „Kdybych tomu nevěřil z celého srdce, uškrtil bych tě holýma rukama.“

„A to jsi právě prohlásil, že mě miluješ!“ řekla.

„Znovu mi vkládáš do úst slova, která jsem neřekl,“ řekl jsem. „Řekl jsem, že jsem ti odpustil. Nezmínil jsem se o lásce. Ve tvé povadlé tašce emocí to znamená to samé, mami. Ne v mé.“

„Říkáš ty nejkrutější věci, Tome,“ řekla a v očích měla slzy.

„To bylo nezřízeně kruté, mami,“ připustil jsem. „A omlouvám se za to. Ale musíme si přiznat, že máme společnou minulost a že díky ní jsem si vědom faktu, že ty máš v rukávu pravděpodobně nějaké hrůzné věci.“

„Bude ti vadit, když si zapálím?“ zeptala se a vytáhla z kabelky krabičku vontagesek.

„Samozřejmě že ne,“ řekl jsem. „Nevadí mi, když chytnu rakovinu plic od vlastní matky.“

„Zapálíš mi?“ zeptala se.

„Matko,“ řekl jsem unaveně, „žijeme v předvečer osvobození všech žen. Bylo by to ode mě neotesané, kdybych ti zapálil cigaretu, když vím, že ani nevěříš, že by ženy měly mít právo volit.“

„To není pravda,“ řekla. „Ale jinak jsem staromódní. Jednoduše jsem ráda, že jsem žena. Ráda si nechávám otevírat dveře a těší mě, že mi gentleman přidrží křeslo, když si sedám. Nepálím podprsenky a nevěřím v dodatek zákona o rovnoměrnosti práv. Vždycky jsem si myslela, že ženy jsou mnohem povznesenější nad muže a nikdy nechtějí dělat nic, díky čemu by si muž myslel, že jsou si rovni. A teď mi, prosím, zapal cigaretu.“

Škrtl jsem zápalkou, matka se dotkla mé ruky a zapálila si.

„Povídej mi o Savannah,“ řekla.

„Skutečně to vypadá, že je zralá na svěrací kazajku.“

„Jestli chceš dělat šaška, Tome – a opravdu bych ráda viděla, jak se snažíš získat jakoukoli práci – prosím tě, dovol mi, abych ti místo toho, že bys na mně zkoušel ty své triky, pronajala koncertní sál nebo noční klub.“

„Savannah je ve velice špatném stavu, mami,“ řekl jsem. „Viděl jsem ji jen jednou za tu dobu, co jsem tady. Vyprávěl jsem doktorce Lowensteinové příběh o jejím dospívání se všemi těmi hroznými detaily z našeho dramatického dětství.“

„A samozřejmě jsi pokládal za nutné jí povědět o tom dni na ostrově.“

„Ano, pokládal jsem to za nutné,“ řekl jsem. „Považoval jsem to za podivně významné.“

„Myslíš, že se doktorce Lowensteinové dá důvěřovat, pokud jde o tuhle informaci?“ zeptala se.

Řekl jsem: „Obvykle když doktorce Lowensteinové povím nějaké temné tajemství, záhadně se objeví příští den v The New York Timesech. Samozřejmě že se jí dá důvěřovat, mami. Je to profesionálka.“

„Mám příliš mnoho hrdosti, abych odhalila tak ostudnou epizodu úplně cizímu člověku,“ řekla moje matka.

„Jsem hrozně servilní, mami. Rád o tom vyprávím úplně cizím lidem všechno. ‚Ahoj, jsem Tom Wingo. Zkurvil mě uprchlý trestanec, ale pak jsem ho zabil soškou jezulátka.‘ Okamžitě to navozuje atmosféru důvěry.“

Matka si mě bez vášně prohlížela a pak se zeptala: „Přiznal jsi doktorce Lowensteinové své vlastní problémy, Tome? Jsi dobrý v odhalování rodinných tajemství, ale zajímalo by mě, kolik odhalíš těch svých. Svých vlastních.“

„Není co odhalovat, mami,“ řekl jsem. „Každý může vidět, že jsem nešťastná, zoufalá troska muže. Detaily by každého jenom nudily.“

„Řekl jsi jí, že Sallie a já jsme tě musely loni svěřit do péče v desátém poschodí Medical College?“

„Ne, neřekl,“ zalhal jsem. „Chtěl jsem, aby si myslela, že nenávidím její povolání kvůli tomu, co jsem o něm četl, a ne kvůli osobní zkušenosti.“

„Myslím, že by měla vědět, že příběhy, které slyší, pocházejí od někoho, kdo byl v ústavu pro duševně choré,“ řekla moje matka.

„Raději bych to nazval psychiatrickým oddělením učitelské koleje, mami,“ řekl jsem a zavřel jsem oči. „Je to mnohem lepší pro mou sebelásku. Podívej, mami, vím, že tě to ztrapnilo, že jsem strávil týden na tom desátém poschodí. Mě to ztrapnilo mnohem víc. Byl jsem deprimovaný. Co víc ti můžu říct? Stále jsem zdeprimovaný. Ale lepším se. Díky Sallie a tomu jejímu doktorovi bylo pro mě tohle léto dobré. Udělal jsem inventuru celého svého života a života své rodiny a to je pro muže vzácné privilegium dopřát si v těchto hrozných dobách takový přepych. V řídkých momentech se začínám sám sobě znovu líbit.“

„Povím doktorce Lowensteinové, že to znásilnění a všechno ostatní byla lež,“ řekla moje matka. „Pak jí řeknu, že ti dělali elektrické šoky, jen aby ses vzchopil.“

„Dali mi dva elektrické šoky, matko,“ řekl jsem. „Trvalo mi dlouho, než se mi vrátila paměť.“

„Povím doktorce Lowensteinové, že se ti popletla paměť a začal sis vymýšlet,“ řekla matka a uhasila cigaretu.

„Mami,“ řekl jsem a zapálil jí jinou, „v Americe jsou lidi znásilňováni každý den. Nebyla to tvoje chyba. Jen na nás přišla řada. Tisíce žen jsou tu znásilňovány každý den. Muži, kteří to dělají, jsou psychopati. Hrozné množství chlapců je znásilňováno ve vězení. Je to kruté a hrozné a změní to člověka navždycky. Ale nikomu neudělá dobře, když bude předstírat, že se to nestalo.“

„Nebyla jsem znásilněná,“ řekla moje matka.

„Co?“ řekl jsem.

„Neviděl jsi, co se dělo v tom pokoji,“ řekla a začala plakat. „Neznásilnil mě. Nemáš žádný důkaz.“

„Důkaz? Jaký potřebuju důkaz, mami? Důvod, proč jsem si nemyslel, že diskutujete o Bogartových filmech, je jednoduchý. Když jsi vyběhla z té ložnice nahá, myslel jsem si, že to je víc než výmluvné.“

Matka se rozplakala ještě víc a já jsem jí podal kapesník.

„Ale ukázali jsme jim, že ano, Tome?“ řekla mezi slzami.

„To tedy sakra jo, mami. Ukázali jsme jim, zač je toho loket.“

„Bylo hrozné, co mi udělal v tom pokoji,“ řekla a vzlykala.

„Když jsem toho chlapa naposledy viděl živého, koukal se, jak tygrovi páchne z huby,“ řekl jsem. „Myslím, že mu to zkazilo celé odpoledne. Ten samý večer mu z očí rostlo kudzu.“

„Je zvláštní, jak některé věci fungují, Tome,“ řekla. „Byli bychom teď mrtví, kdyby tvůj otec nekoupil tu benzínovou stanici. To, že jsme měli tygra, nás toho dne zachránilo.“

„Luke by věděl jak na to, mami,“ řekl jsem. „Luke vždycky našel nějaký způsob.“

„Ne vždycky,“ řekla a odmlčela se. „Uvidí mě Savannah?“

„Právě teď nechce vidět žádného člena rodiny, mami,“ řekl jsem. „Uvažuje o tom, jestli by nás měla vůbec ještě někdy vidět.“

„Víš, že už je to tři roky, co se mnou promluvila?“ řekla matka.

„Nemluvila ani se mnou,“ řekl jsem. „A zrovna tak s tátou. V naší rodině se staly některé špatné věci, mami,“

„A proto jsme úplně jako každá jiná rodina na Zemi,“ řekla.

„Savannah také zastává názor, že naše rodina je jedna z nejpokřivenějších, jaké kdy v historii lidstva byly,“ řekl jsem.

„Stěží můžeme pokládat Savannah za nestranného arbitra,“ řekla matka. „Je v ústavu pro duševně choré.“

„Myslím, že to jejímu argumentu dodává váhu,“ řekl jsem. „Proč jsi přijela do New Yorku, mami?“

„Protože chci, abyste mě oba začali zase milovat, Tome,“ řekla a hlas se jí zlomil.

Čekal jsem, dokud se znovu neovládla. Zdála se být křehká a hluboce raněná. Bylo pro mě těžké uvěřit, že jsem mohl zbožňovat někoho, komu jsem tak naprosto nedůvěřoval.

„Nemůžu udělat nic, co by změnilo minulost,“ zalapala po dechu. „Změnila bych každou minutu, kdybych mohla, ale není to v mé moci. Nevidím důvod, proč bychom měli strávit zbytek života jako nepřátelé. Zjistila jsem, že nesnesu, když mnou pohrdají moje vlastní děti. Chci znovu získat vaši přízeň. Chci vaši lásku, Tome. Myslím, že si ji zasloužím.“

„Zlobil jsem se na tebe, mami,“ řekl jsem. „Ale nikdy jsem tě nepřestal mít rád. Naučila jsi mě, že i stvůry jsou lidé. To byl vtip, mami.“

„To tedy byl,“ řekla a popotáhla.

„Chci, aby z nás byli znovu přátelé, mami,“ řekl jsem. „Nedělám si legraci. Potřebuju to možná víc než ty. Vím, že všechno, co řeknu, tě vytočí. Pokusím se ti neříkat zlé věci. Myslím to vážně. Od téhle chvíle se znovu pokusím chovat se jako bezvadný syn.“

„Povečeřel bys s námi dnes večer?“ zeptala se matka. „Moc by to pro mě znamenalo.“

„S námi?“ řekl jsem. „Ach, Bože, mami, chceš toho příliš. Proč jen nemůžu začít mít tě rád a přitom neslevit ze svého nepomíjejícího opovržení vůči tvému manželovi. V Americe to není nic neobvyklého. Jsem jeho nevlastní syn. Musím nenávidět svého otčíma. Je to literární klišé, které jsem někde pochytil. Víš, Hamlet, Popelka a všichni ostatní.“

„Prosím, Tome,“ řekla. „Prosím tě, udělej mi to k vůli. Chci, abys byl přítelem mého muže.“

„Fajn, mami,“ řekl jsem. „Bude mi potěšením setkat se s vámi u večeře.“

„Scházel jsi mi, Tome,“ řekla, když vstala k odchodu.

„Scházela jsi mi taky, mami,“ řekl jsem a oba jsme se dlouze objímali a bylo těžké říct, kdo plakal víc, jak nás váha všech těch ztracených let donutila se zoufale dotknout jeden druhého.

„A nebuď už tak bláhová, mami,“ řekl jsem.

Smála se mezi slzami a řekla: „Mám plné právo být bláhová. Jsem přece tvoje matka.“

„Ztratili jsme pěkných pár let, mami,“ řekl jsem.

„Doženeme to,“ řekla. „Je mi líto Luka, Tome. Vím, že jsi mě proto nenáviděl. Pláču pro Luka každičký den.“

„Luke nám dal něco, pro co stojí plakat, mami,“ řekl jsem.

„Sallie chce, abys jí zavolal, Tome. Mluvila jsem s ní, než jsem odjela.“

„Chystá se mě opustit, mami,“ řekl jsem. „Žil jsem vlastně bez Sallie, co jsem přijel do New Yorku.“

„To si nemyslím, Tome,“ řekla. „Myslím, že dostala košem.“

„Proč nezvedla telefon a nezavolala mi sama?“ zeptal jsem se.

„Nevím, Tome,“ řekla. „Možná měla strach. Říká mi, že začínáš po telefonu a v dopisech znít jako starý Tom.“

„Starý Tom,“ řekl jsem. „Nenávidím starého Toma. A taky nenávidím nového Toma.“

„Miluji starého Toma,“ řekla moje matka. „A nový Tom bude večeřet se mnou a s mým mužem a za to ho mám ráda.“

„Měj se mnou trpělivost, mami,“ řekl jsem. „Většina z toho, co říkáš, mě stále rozčiluje.“

„Když si slíbíme, že se budeme mít navzájem rádi, Tome, zbytek přijde brzy sám od sebe.“

„Chci, aby mě tvůj manžel dobře nakrmil, mami,“ řekl jsem. „Chci, aby ho tohle smíření stálo pěknou sumu peněz. Chci, aby se mu zvedl tlak a aby jeho bohorovnost upadla, až dostane účet.“

„Máme rezervaci ve Four Seasons,“ řekla. „Objednala jsem stůl pro tři.“

„Ty mrcho,“ řekl jsem. „Ty jsi věděla, že propadnu tvým rozpustilým kouzlům.“

Setkal jsem se s matkou v baru hotelu St. Regis. Seděla sama. Náhle zvedla hlavu a otočila se, aby viděla, jak její muž vstupuje do baru. Vstal jsem, abych ho pozdravil.

„Ahoj, Tome,“ řekl. „Jsem ti velice vděčný, že jsi přišel.“

„Byl jsem úplný pitomec,“ řekl jsem. „Promiň.“

A potřásl jsem rukou svému otčímovi Reesovi Newburymu.

24

Ke konci srpna roku 1962 jsem se přihlásil do fotbalového týmu nováčků Univerzity Jižní Karolíny a stal jsem se tak prvním členem naší rodiny, který se kdy zapsal na vysokoškolská studia. Tento životní postup nabývá v dějinách rodin monumentálních rozměrů. Toho dne, kdy jsem poprvé dorazil na univerzitu, lovil Luke se svou novou lodí, kterou pokřtil na Miss Savannah, v colletonských vodách garnáty a už tehdy jich chytal víc než můj otec. Savannah odjela přes silné protesty našich rodičů, kteří chtěli, aby zůstala v Colletonu, dokud nebude mít „čistou hlavu“, do New Yorku až v listopadu. Všichni jsme dodrželi slib mlčení a já začal trénovat s provinilým vědomím, že jsem pravděpodobně jediný chlapec v týmu, jenž měl to štěstí, že ho znásilnil uprchlý trestanec. Začal jsem se stydět ve sprchách, bál jsem se, že moje nahota jakýmsi znamením odhalí mým spoluhráčům to zostuzení. Slíbil jsem si, že začnu od nuly, že znovu nabudu ten umíněný entusiasmus, ztracený při přepadení mého domova, a že dosáhnu ve všech studijních předmětech vyznamenání. Ale štěstí mě opustilo a vysoká škola mi jen dokazovala, že jsem jeden z poutníků životem, který touží po výjimečnosti, kterému ale chybí potřebné nadání.

V prvním týdnu mi trenér řekl, že na vysokoškolského quarterbeka nemám a určil mi post defenzivního safetyho, kde jsem klidně mohl zapomenout na své sportovní sny. První tři roky jsem v druhém mužstvu odvracel výkopy a míče ze vzduchu a když jsem byl v seniorském ročníku, zachytil jsem čtyři přihrávky a následkem toho jsem se dostal do druhého celoligového výběru. Ale nikdy jsem ani jedinkrát nikomu nepřihrál ani jsem nevyrazil ze skrumáže s míčem do útoku. Moje schopnosti byly skromné a moje touha je zdaleka převyšovala. Byl jsem znám jako dravec a trenéři si mě za ta léta oblíbili. Když protihráči prorazili naši obrannou čáru, dělal jsem všechno, aby si mě zapamatovali. Bezohledně, záměrně jsem je srážel a nijak mi v tom nepřekážel můj minimální talent. A jen já věděl, že tahle moje zuřivost má původ v hrůze. Nikdy jsem se nezbavil svého vnitřního strachu ze hry, ale bylo to moje tajemství a já jsem se o něj se světem nepodělil. Zúročil jsem ten strach a právě on mi během mého čtyřletého studia nejvíc pomohl. Když jsem hrál, bál jsem se, ale ostudu jsem si neudělal. To strach mě donutil tolik milovat sport a milovat sama sebe za to, že jsem ho přeměnil v zápal či dokonce ve svaté zanícení. Než jsem šel na vysokou školu, netušil jsem, že ostatním připadám jako venkovský balík. Do nováčkovského týmu přicházeli chlapci z celé Ameriky a já s něčím podobným úžasu jsem poslouchal řeči čtyř kluků z New York City. Neměl jsem ponětí, že by se taková sebedůvěra, tak lehké naparování a přirozená smělost mohly přirozeně nahromadit v chlapcích stejně starých jako já. Byli exotičtí jako Turci a jejich energická, překotná řeč mi připadala jako nějaký cizí, zhoubný jazyk.

Byl jsem omráčen novotou vysoké školy, velikostí proměny chlapce z ostrova ve vysokoškoláka, že jsem v prvním roce navázal jen málo přátelství. Jako hbitý a bdělý běžec jsem si svoje názory nechal pro sebe, vstřebával jsem to všechno a pokusil jsem se dospět tím, že jsem napodoboval ony nádherné odvážné chlapce z jižanských měst, které jsem nesmírně obdivoval. Junioři a senioři z Charlestonu chodili jako králové a já jsem se pokoušel napodobit jejich elegantní způsoby, jejich sebevědomou rafinovanost a obratný, civilizovaný vtip. Můj spolubydlící byl kluk z Charlestonu a jmenoval se Boisfeuillet Gailliard nebo Bo, jak si s oblibou nechával říkat. Byl prosáklý dobrým rodem a zděděnými privilegii. Jeho jméno mi znělo jako francouzské jídlo a jeden z jeho hugenotských předků byl také před velkou vzpourou proti králi Jiřímu guvernér kolonie. Měl jsem radost, že mi štěstěna vylosovala takového spolubydlícího, a moje matka, když slyšela, že Wingo spojil svůj osud s jihokarolínským Gailliardem, byla téměř na vrcholu extáze. Nyní vím, jak Boa poděsilo, že dostal tak bezvýznamného spolubydlícího, ale byl pod kolonádami jižanského zvyku příliš dobře vychován, než aby mi o svém zklamání řekl. Vlastně se po počátečním šoku zdálo, že mě vzal pod svá křídla, jako určitou součást úkolu společenské nápravy. Stanovil si jen jedno pravidlo, že si nikdy za žádných okolností nemohu vypůjčit jeho oblečení. Jeho šatník byl plný báječných obleků a sportovních bund. Byl ohromený mou vlastní zanedbatelnou garderóbou, ale znovu neřekl nic, pouze jeho oči se zaleskly lehkým překvapením, když jsem mu pyšně ukázal modrou bundu, kterou mi matka ušila k maturitě. Bo byl šťastný, když zjistil, že hraju fotbal, a požádal mě, jestli bych nemohl pro jeho rodinu získat nějaké volné vstupenky na zápas Glemsonu. Řekl jsem mu, že mi bude potěšením, a zásoboval jsem jeho rodinu volnými lístky celé příští čtyři roky, i dlouho poté, co se mnou přestal bydlet. Tehdy jsem to nevěděl, ale v osobě Boisfeuilleta Gailliarda jsem se poprvé setkal s tím domorodým druhem jižanské kultury, s přirozeným politikem. V tom prvním týdnu mi řekl, že až mu bude čtyřicet, bude z něj guvernér a nepřekvapilo mě, když jsem sledoval, jak dva roky před plánovaným datem skládá guvernérskou přísahu. Požádal mě, abych měl oči na stopkách a pátral po nějaké dívce ve škole, která by se mohla hodit jako první dáma státu. Slíbil jsem, že budu mít oči otevřené. Nikdy předtím jsem se nesetkal s nikým, kdo byl jako Bo Gailliard. Byl jsem venkovský kluk, a přece jsem neobyčejně silně cítil, že je to omezenec.

Byl to Bo, kdo chtěl, abych se stal členem studentského spolku, a já ho během Rush Weeku[5] v tom roce následoval od spolku ke spolku a sledoval jsem, jak se mi snaží zmizet, kdykoli jsme vstoupili do zakouřené, hlučné místnosti naplněné dobře oblečenými bratry, kteří do jednoho vypadali jako ti nejpřátelštější lidé, s jakými jsem se kdy setkal. Miloval jsem všechny spolky a všechny jejich členy asi tak stejně, ale Bo mě přesvědčil, že SAE je nejlepší a jediná fraternita, kterou mám brát vážně. Ale já jsem večeřel ve všech spolcích, kdykoli jsme byli jako nováčci pozváni, a smál jsem se všem vtipům, zapojil jsem se do každé konverzace a vyjadřoval jsem své názory na úplně všechno pod sluncem.

Když byl čas, abych vyplnil přihlášku do fraternity, hledal jsem dlouho a pečlivě a pak jsem si zapsal pět nejoblíbenějších fraternit na škole. Pozvánky jednotlivých bratrstev měly přijít v pět odpoledne na poštu, a když přišly, čekal na ně veliký dav chlapců a děvčat. Když nějaký chlapec nebo dívka obdrželi pozvánku z fraternity nebo sorority, kterou si vybrali, ozývaly se radostné výkřiky. Byla tam tak bujará atmosféra, že jsem bez dechu očekával svou pozvánku a neustále jsem nakukoval do své malé poštovní schránky.

Ještě v sedm hodin jsem neustále kontroloval tu prázdnou schránku a myslel jsem si, že to musí být nějaký omyl. Bo mě tu našel v osm, zmateného a nervózního, jak stále čekám na ztemnělé poště.

„Dostal jsem pět pozvánek, ale co se pamatuji, jsem stejně rozený SAE. Pojď, koupím ti na oslavu pivo.“

„Ani ne, Bo,“ řekl jsem. „Doručují nějaké pozvánky ještě zítra?“

„K sakru, ne,“ řekl se smíchem. „To by se děcka zbláznila, kdyby měla čekat do zítřka.“

„Nedostal jsem jedinou pozvánku,“ řekl jsem.

„To tě ale, Tome, nepřekvapuje, že ne?“ řekl, ne zrovna mile.

„Ano, velmi mě to překvapuje,“ odpověděl jsem.

„Tome, měl jsem tě varovat, ale nechtěl jsem tě urazit. Celá třída se ti směje. Každý o tobě mluví.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Měl jsi na každém večírku na sobě tu samou bundu, na každém setkání, na každé akci ve škole. Pak někdo přišel na to, že ti tu bundu ušila matka a všichni se mohli potrhat. Děvčata v některých sororitách si myslela, že je to ta nejroztomilejší věc, o jaké kdy slyšely, ale díky tomu že určitě nejsi vhodný materiál pro bratrstvo. Chci říct, kdo kdy slyšel o členu fraternity, který chodí v podomácku udělané bundě? Vypadalo by to dobře na nějakém obraze od Normana Rockwella, ale nezapadá to příliš do podoby jakékoliv fraternity na škole. Dekes tě také shodil?“

„Myslím, že ano.“

„Jestli ses nemohl dostat do Dekes, pak nemáš šanci, Tome. Na škole je hodně skutečně ostrých hochů, kteří ani s fraternitami nechtějí mít nic společného, Tome.“

„Kéž bych byl natolik chytrý, abych byl jeden z nich.“

„Koupím ti pivo.“

„Musím zavolat domů.“

Šel jsem k řadě telefonů poblíž poštovního vchodu a sedl jsem si do tmavé budky, abych si dal dohromady své pohmožděné myšlenky, než zavolám domů. Byl jsem přemožen bolestí a studem. Pokusil jsem se analyzovat své chování na závratné řadě večírků, které jsem navštívil. Smál jsem se příliš hlasitě, dělal jsem chyby v gramatice nebo jsem vypadal, že se příliš dychtivě snažím pobavit? Vždycky jsem bral za samozřejmé, že mě lidi budou mít rádi. Bylo to něco, o co jsem nikdy neměl strach, ale nyní jsem se velice obával. Kdybych jen mohl mluvit s nějakým členem fraternity a vysvětlit mu úlohu sportovní bundy v mém životě, mohl by to pochopit a znovu své rozhodnutí zvážit. Ale i já jsem rozuměl marnosti tak žalostného gesta. Jednoduše jsem nepochopil povahu prostředí, do kterého jsem se snažil vstoupit. Pokusil jsem se zapojit do fraternity a zjistil jsem, že mi cestu blokuje Colletonská liga. Od své matky jsem se nenaučil, jak je nebezpečné, když člověk zachází moc daleko.

Zavolal jsem domů a telefon zvedla Savannah.

„Hej, Savannah. Jak se máš? Tady Tom.“

„Ahoj vysokoškoláku,“ řekla. Hlas měla stále slabý a skřípavý po své těžké zkoušce. „Mám se dobře, Tome. Den ze dne je mi líp. Neměj strach. Zvládnu to.“

„Je tam máma?“ zeptal jsem se.

„Je v kuchyni.“

„Nedostal jsem se do fraternity, Savannah!“

„Vadí ti to, Tome?“

„Jo, opravdu mi to vadí. Nemůžu si pomoct, ale vadí. Měl jsem je všechny rád, Savannah, a myslel jsem si, že je to ta nejlepší parta, jakou jsem kdy potkal.“

„Jsou to blbci, Tome. Jestli tě nevzali, nejsou nic jiného než blbci,“ řekla a ztlumila hlas, aby ji matka neslyšela.

„Musel jsem něco udělat špatně. Nemůžu to pochopit. Hodně kluků, o kterých jsem si to myslel, že to nezvládnou, dostalo pozvánku. Vysoká škola je divná, Savannah.“

„Je mi to líto. Chceš, abych tenhle víkend přijela? Rány na rukách se mi úplně zahojily.“

„Ne, jen chci, abys věděla, jak moc mi ty a Luke scházíte, Savannah. Nejsem bez tebe tak dobrý. Ani svět není tak dobrý.“

„Nejsi beze mě nic. To si vždycky pamatuj. Už jde máma.“

„Možná to mámě neřeknu, Savannah.“

„Chápu a miluju tě. Pilně se uč.“

„Tome,“ řekla matka. „Dneska byl tvůj velký den. Musíš být hodně vzrušený.“

„No, mami,“ řekl jsem, „co jsem tady, hodně jsem přemýšlel a rozhodl jsem se nehlásit se letos do fraternity. Myslím, že asi rok nebo dva počkám.“

„To se mi nezdá jako dobrý nápad,“ řekla. „Pamatuj si, že chlapci, co je potkáš ve fraternitě, budou právě ti, kteří ti pomohou v obchodním světě, až budete mít po promoci.“

„To je právě to. Fraternita tě vlastně odvádí od studií. Byl jsem na pár večírcích, díky nimž jsem opravdu zanedbal studium.“

„To zní velice dospěle. I když s tím opravdu nesouhlasím. Myslím, že je lepší usadit se ve fraternitě hned první rok, ale jestli jsi pozadu…“

„Jo, propadl jsem minulý týden v pár testech a volal mi trenér, aby si se mnou o tom promluvil.“

„Jestli přijdeš o stipendium, víš, že si nemůžeme dovolit držet tě na škole, Tome.“

„Já vím, mami. Proto si myslím, že fraternita může počkat. Myslím, že moje studia budou mít na chvíli přednost před společenským životem.“

„Jsi teď muž a můžeš se rozhodovat sám. Savannah se cítí mnohem líp, Tome. Ale chci, abys jí napsal dopis a pokusil se jí vymluvit tu cestu do New Yorku. Pro jižanskou dívku je příliš nebezpečné chodit po těch ulicích.“

„Není to o nic nebezpečnější než život na ostrově, mami,“ řekl jsem a tak jsem se s matkou jedinkrát přiblížil k tématu našeho znásilnění.

„Pověz mi všechno o svých kursech, Tome,“ řekla a tím změnila téma hovoru.

Když jsem zavěsil, seděl jsem pár minut v budce a zajímalo mě, jak bych se mohl postavit tváří v tvář chlapcům, kteří tak rozhodně volili, aby mě vyloučili. Přemýšlel jsem o tom, že se přesunu na menší školu, blíž k domovu. Snažil jsem se vymyslet, jak bych se mohl vyhnout lítosti svých spolužáků, kteří už budou vědět, že jsem nedostal žádnou pozvánku, až se vrátím na kolej.

Nevšiml jsem si dívky, která kolem mě prošla a vešla do telefonní budky za mnou. Slyšel jsem, jak vhazuje minci do automatu a žádá manipulantku, aby ji spojila na účet volaného. Než jsem stačil z budky vylézt, uslyšel jsem tak bolestný pláč, že mě zmrazil na místě a já se ani nepohnul, protože jsem nechtěl, aby ta dívka věděla, že někdo zaslechl ten moment její bezútěšnosti.

„Ach, mami,“ plakala, „nikdo z nich mě nechtěl. Ani jedna z nich mě nepožádala, abych vstoupila do sorority.“

Spontánně plakala v budce za mnou a já si opřel hlavu a poslouchal její vzlykání.

„Prostě jsem se jim nelíbila, mami. Prostě mě nechtěli. Ne, ty to nechápeš, mami. Nic jsem nikomu z nich neudělala. Byla jsem hodná, mami. Byla jsem opravdu hodná. Ty víš, jaká jsem. Ach, mami. Cítím se tak špatně. Je mi mizerně po celém těle.“

Deset minut mluvila a plakala a poslouchala, jak se ji matka snaží utěšit. Když zavěsila, opřela si hlavu o automat a pořád plakala. Vyklonil jsem se z budky a řekl jsem: „Dneska se mi stalo to samé. Dáš si colu?“

Zvedla překvapeně hlavu, slzy se jí kutálely po tvářích a řekla: „Nevěděla jsem, že tu někdo je.“

„Právě jsem volal matce, abych jí řekl to samé. Ale zalhal jsem jí. Neměl jsem odvahu jí říct, že jsem se nedostal do jediné fraternity.“

„Tebe nevzali?“ řekla a prohlížela si mě. „Ale ty jsi tak pěkný.“

Začervenal jsem se, úplně zaskočený její otevřeností.

„Co takhle colu?“ vykoktal jsem.

„Moc ráda. Ale potřebuju si umýt obličej.“

„Jmenuju se Tom Wingo,“ řekl jsem.

„Sallie Piersonová,“ řekla uslzeně. „Jsem moc ráda, že tě poznávám.“

A tak jsem se setkal se svou ženou.

Začali jsme svůj společný život ve chvíli sebelítosti a porážky, která na nás na oba nesmazatelně zapůsobila. Zamítnutí mě vytrestalo a ukázalo mi moje řádné místo ve velkém schématu světa. Bylo to naposledy, co jsem kdy udělal krok vyžadující smělost a představivost. Začal jsem být opatrný, podezřívavý a nudný. Naučil jsem se mlčet, zaznamenávat svou cestu za sebou a dívat se opatrně do budoucnosti. Tak jsem byl nakonec okraden o určitý optimismus, o to bezstarostné přijímání světa, a to všechno dokázalo ublížit mému přístupu, který se vždycky vyznačoval silou a svobodou. Myslel jsem si, že až na moje dětství a znásilnění je svět báječné místo, dokud nebylo rozhodnuto, že mě nepřijme do svého společenství.

Sallie Piersonová byla jiná. Její rodiče pracovali v prádelně v Pelzeru v Jižní Karolíně a její zamítnutí bylo jen jedním článkem v dlouhé sérii společenských katastrof, které se jí od dětství přihodily. Znamením její společenské nevinnosti bylo to, že si myslela, že rodina lovce garnátů je exotická a zámožná. Studovala vysokou školu na stipendium, kterým přádelna, v níž pracovali její rodiče, odměňovala každý rok jedno dítě s nejlepším studijním prospěchem. Nikdy na střední škole nedostala jediné B a později na vysoké dostala jen dvě. Když Sallie Piersonová studovala, slyšela v hlavě hudbu tkalcovských stavů a viděla obraz svých rodičů znetvořených léty vyčerpávající práce, usilujících o to, aby jejich jediná dcera měla možnosti, které jim byly odepřeny. Jedné noci, kdy jsme se setkali, mi řekla, že se chce stát lékařkou a pak mít tři děti. Naplánovala si život jako bitevní tažení. Druhou naši společnou noc mi řekla, že mě chtěla nejdřív odstrašit, ale že se rozhodla si mě vzít. Nepolekala mě.

Nikdy jsem se nesetkal s dívkou, jako byla Sallie Piersonová.

Každý večer jsme se scházeli v knihovně a společně jsme studovali. Brala školu vážně a přenesla tuto vážnost i na mě. Každý večer od sedmi do deseti hodin kromě sobot jsme pracovali u těch samých stolů za literárním oddělením. Dovolila mi psát jí jeden milostný vzkaz za večer, ale to bylo všechno. Na střední škole se naučila, že když se člověk věnuje akademickému studiu, přinese mu to určité odměny a že kdybychom byli pilní, vyplatilo by se nám to. Nikdy mi nepsala milostné vzkazy, ale psala dlouhé seznamy věcí, které od nás obou očekávala.

Drahý Tome,

budeš ve Fí Beta Kappa, což je Něco na amerických vysokých školách a univerzitách, budeš kapitán fotbalového týmu a první v anglistickém ročníku.

S láskou Sallie

Drahá Sallie (odpověděl jsem a poslal jí lísteček přes stůl), Co je Fí Beta Kappa?

S láskou Tom

Drahý Tome,

to je jediný spolek, do kterého se můžeš dostat, venkovánku. Teď studuj. Už žádné dopisy.

S láskou Sallie

Stejně jako Savannah si Sallie uvědomila, že bude silná, když si bude všechno zapisovat. Když nás o dva roky později srdečně uvedli do Fí Betta Kappa, byla to úžasná noc. Ke svému překvapení jsem zjistil, že jsem jediný kluk v našem nováčkovském ročníku, který slyšel o Williamu Faulknerovi a dokonce ho četl. Vášnivě jsem miloval kursy angličtiny a nemohl jsem uvěřit, jaké mám štěstí, že žiju život, kdy musím jenom číst ty nejskvělejší knihy, které kdy byly napsány. Vrhl jsem se do dlouhého milostného poměru s katedrou angličtiny na Univerzitě Jižní Karolíny, jejíž členové nemohli uvěřit, že fotbalový hráč může napsat normální anglickou větu, aniž by ublížil jazyku. Nevěděli, že jsem vyrostl ve stejném domě jako sestra, která se měla stát nejlepší básnířkou amerického Jihu, nebo že jsem tři hodiny každý večer studoval s dívkou, která si zapsala do svého seznamu cílů: Přednést řeč na rozloučenou.

Matka nebyla moc okouzlená, když zjistila, že chodím s dívkou z textiláckého městečka. Dělala všechno, co mohla, aby náš vztah zmařila. Napsala mi řadu dopisů o typu ženy, kterou bych měl hledat, až se po ní začnu porozhlížet. Četl jsem tyhle dopisy Sallie a ona s mou matkou souhlasila.

„Nikdy ze sebe nesmyju tu přádelnu, Tome,“ řekla Sallie. „Nikdy nebudu schopná dát ti to, co ti mohou dát ostatní dívky.“

„Ani já nemůžu ze sebe smýt garnáty,“ odpověděl jsem.

„Mám ráda garnáty,“ řekla.

„A já mám rád bavlnu.“

„Ukážeme jim, Tome,“ řekla a políbila mě. „Tom a Sallie jim všem ukážou. Nebudeme mít všechno a vždycky nám bude něco scházet, ale naše děti všechno mít budou. Naše děti budou mít všechno na světě.“

To byla slova, na která jsem čekal celý život, a věděl jsem, že do mého života vstoupila ta správná žena.

Na fotbalovém hřišti jsem tři roky bojoval se svým vlastním smyslem pro nedostatečnost. Byl jsem obklopen skvělými sportovci a ti mě denně upozorňovali na chyby při hře. Ale mimo sezónu jsem žil v posilovně a začal jsem si promyšleně zpevňovat tělo. Když jsem začal studovat na univerzitě, vážil jsem sto pětašedesát liber. Když jsem o čtyři roky později odcházel, měl jsem dvě stě deset liber. Jako nováček jsem na lavičce zvedl sto dvacet liber, jako senior jsem zvedl tři sta dvacet. Blokoval jsem výkopový tým a ve druhém ročníku a v juniorských letech jsem byl třetí defenzivní safety, dokud se v mém juniorském roce odvraceč výkopu Everett Cooper nezranil během zápasu s Clemsonem.

Když Clemson zaskóroval, zaslechl jsem, že trenér Bass volá mé jméno.

A na vysoké škole mi nastaly zlaté časy.

Když jsem vyrazil, abych zachytil výkop, nikdo na tribunách, kromě Sallie, Luka a mých rodičů, neznal moje jméno.

Rozehrávač Clemsonu se přiblížil k míči a já jsem na druhém konci hřiště uviděl ten děsivý pohyb oranžových helem a uslyšel jsem hukot šedesáti tisíc hlasů, když se míč vznesl k jasnému karolínskému slunci, když vystoupil do výšky šedesáti yardů a když jsem ho pak na koncové zóně chytil a poslal toho hajzla tam, kam patřil. „Dámy a pánové, jmenuju se Wingo,“ vykřikl jsem, když jsem si vrazil míč pod paži a vystartoval po levé straně hřiště. Útočník mě na pětadvacítce uhodil, ale já se z jeho rukou vykroutil, a když jsem zamířil přímo přes hřiště, vyskočil hráč Clemsonu, aby mě srazil rukou, ale minul mě. Odrazil jsem defenzivního beka a přeskočil své dva spoluhráče, kteří zastavili dva hráče Clemsonu. Zamířil jsem přes celé hřiště, dokud se ke mně nepřipojil můj blocker, kterého jsem potřeboval, a dokud jsem před sebou neuviděl mezeru, kvůli které jsem se modlil k nebi. Když se objevila mezera, já do ní bleskově vletěl a ucítil jsem, jak se za mnou něco objevuje, klopýtl jsem, ale levou rukou jsem to vyrovnal, udržel jsem se na nohou a na jejich třicetiyardové čáře jsem uviděl střelce, posledního hráče Clemsonu, který měl možnost mě zadržet před koncovou zónou.

Bylo tu šedesát tisíc lidí, kteří neznali mé jméno, a čtyři lidé, které jsem miloval a jejichž hlasy mě pobízely, abych se hnal dál po stadiónu zvaném Death Valley, a já jsem neměl vůbec v úmyslu nechat se střelcem srazit. Sklonil jsem hlavu, moje helma mu vrazila do prsou a on před očima Páně roztál jako sníh, sražený jediným klukem na hřišti, který znal Byronovo křestní jméno nebo alespoň jeho verš. Dva hráči Clemsonu mě dohnali na pětiyardové linii a já jsem se zdarma povozil, jak jsme se kutáleli do koncové zóny v závěru běhu, který navždycky změnil můj život.

Skóre bylo třináct ku šesti a zbývala čtvrtina zápasu, když jsem uslyšel sladká slova hlasatele: „Běh čísla čtyřicet tři, Toma Winga, byl sto tři yardy a tím byl vytvořen nový rekord Ligy atlantického pobřeží.“

Vrátil jsem se k postranním čarám a byl jsem pohlcen svými spoluhráči a trenéry. Prošel jsem za lavičky, stál jsem a mával jsem jako blázen k místu vysoko na tribuně, kde stáli Sallie, Luke a moji rodiče a jásali.

George Lanter vykopl bod navíc a když jsme ve čtvrté čtvrtině ovládli hřiště, byli jsme jen šest bodů za Clemsonskými tygry.

Když do konce zápasu zbývaly jen dvě minuty, zastavili jsme Clemson na jeho vlastní dvacetiyardové čáře. A já jsem uslyšel, jak jeden z trenérových asistentů ječí na Basse: „Ať jde na tenhle výkop Wingo.“

„Wingo,“ vykřikl trenér Bass a já běžel k němu.

„Wingo,“ řekl, když jsem si rozepnul helmu, „udělej to znovu.“

Ten den jsem zezlátl, trenér Bass pronesl to kouzelné zaklínadlo a když jsem zaujal pozici na naší třiceti pětiyardové linii a umlčel jsem neobyčejný hluk davů, snažil jsem se vzpomenout si, kdy v životě jsem tu frázi už slyšel. Když jsem se díval, jak centr odnáší míč na místo, vzpomněl jsem si na ten vzdálený západ slunce, kdy mi byly tři roky a naše matka nás vzala na molo, vynesla točící se měsíc zpoza stromů a moje sestra vykřikla tichým, nadšeným hlasem: „Ach, mami, udělej to znovu!“

„Udělej to znovu,“ řekl jsem, když jsem se díval, jak se míč točí vzhůru vysoko nad hřiště a začíná svůj dlouhý sestup do náruče chlapce, který zezlátl na jediný den ve svém životě.

Když jsem míč chytil, podíval jsem se na hřiště.

Vyrazil jsem k nádhernému běhu, který ze mě udělal na rok nejslavnějšího hráče fotbalu v celé Jižní Karolíně. Tenhle rok budu s láskou chovat v paměti, dokud budu žít. Chytil jsem míč na naší čtyřicetiyardové linii a běžel jsem podél pravé postranní čáry, ale jediné, co jsem viděl, byla pohyblivá zahrada oranžových postav mířících na mě. Tři hráči Clemsonu se chystali mě srazit zleva, když jsem se zarazil a rozběhl se na druhou stranu zpátky k naší gólové čáře ve snaze doběhnout na druhou stranu hřiště. Lineman Clemsonu mě téměř chytil na sedmnáctce, ale cestu mu ostře zablokoval jeden z našich linebackerů Jim Landon. Další dva linebackeři se mnou běželi bok po boku, jak jsem mířil přes hřiště. Když jsem se podíval k postranním čarám, všiml jsem si, že se před mýma očima odehrává něco úžasného. Naše blokování po výkopu kompletně selhalo, ale každý z mých spoluhráčů pozoroval můj návrat hřištěm s jedenácti hráči Clemsonu v patách. Podíval jsem se dolů po linii blockerů, která se roztáhla na padesát yardů na druhé straně hřiště. Jeden hráč Clemsonu mě už málem měl, pak jsem uviděl, jak mezi mě a mého pronásledovatele vstupuje hráč Jižní Karolíny a sráží ho na kolena. Bylo to jako běžet kolonádou. Ten den jsem žil doopravdy a cítil jsem se jako nejrychlejší, nejsladší a nejšviháčtější kluk, který kdy dýchal čistý vzduch Clemsonu. Když jsem dorazil na třicetiyardovou linii rychleji, než jsem si myslel, že bych mohl kdy běžet, na hřišti nezůstal na nohou jediný hráč Clemsonu. Když jsem přeběhl gólovou čáru, padl jsem na kolena a děkoval jsem Bohu, který mi dal mrštnost, děkoval jsem za jedinečnost pocitu pána světa, za jeden slavný, neopakovatelný den v mém mladém životě.

Poté, co George Lanier udělal bod navíc a my jsme zastavili útok Clemsonu na naší vlastní třiadvacetiyardové linii a ozval se závěrečný hvizd, myslel jsem, že mne zabije příval karolínských fanoušků na hřiště. Zemřel bych v dokonalém nadšení. Fotograf zachytil přesně ten okamžik, kdy mě Sallie našla v davu, vyskočila mi do náruče a políbila mě na rty a zároveň křičela. Ten obrázek byl následující ráno na přední straně každé sportovní rubriky ve státě, dokonce i v Pelzeru.

Ten večer jsem o půlnoci vyšel ven z restaurace Yesterday’s ve Five Points, kam nás rodiče vzali na večeři, a cítil jsem se strašně malý, jak ten báječný den končil.

Následující týden se na automobilech po celé Jižní Karolíně objevily samolepky: „Kopni to Wingovi, Clemsone“. Herman Weems z novin Columbia State, o mně následující neděli napsal sloupek a nazval mě v něm učeným sportovcem a nejskvělejší tajnou zbraní v historii jihokarolínského fotbalu.

„Není to tak dobrý fotbalový hráč,“ citoval článek trenéra Basse, „ale nikdy o tom nikoho z Clemsonu nepřesvědčím.“

V posledním odstavci se Herman zmínil o tom, že chodím s dívkou s nejvyšším studijním hodnocením v naší třídě a že je hezká jako obrázek. To byla Salliina nejoblíbenější část článku.

Jen o několik týdnů později za mnou přišla skupina členů SAE, včetně Bo Gailliarda, kteří mě požádali, jestli bych neměl zájem připojit se do jejich fraternity. Slušně jsem odmítl, stejně jako když mě ten samý rok požádali ze sedmi dalších fraternit. Nikdy pro mne slovo NE nemělo tak éterickou krásu. Tri Delts vyslala kontingent těch nejhezčích a nejoblíbenějších dívek ve škole, aby získaly Sallie do své sorority. Sallie jim odpověděla, aby jí políbily její přádelnickou prdel. Tuhle její větu jsem přímo zbožňoval.

Nikdy jsem pak nezažil chvíli tak úplné přeměny. Po zbytek kariéry v Karolíně jsem hrál dobrý fotbal, ale naučil jsem se, že příroda je v rozdávání slávy velice vrtkavá. Kdybych býval byl bohatě nadaný, zažil bych hodně takových dnů. A já pochopil, že zvláštnost a úspěšnost mi byla propůjčena jen pro jednou. V nejhorším období mé vysokoškolské kariéry jsem se setkal s dívkou, kterou budu milovat po zbytek života, v tom nejlepším jsem změřil velikost svého sportovního talentu a na jeden den jsem poznal, jaký je to pocit být slavný. Necítil jsem ovšem žádné velké nadšení a to mě překvapilo.

Po promoci jsme se v Palzeru se Sallie vzali. Luke nám šel za svědka a Savannah byla Salliina družička. Líbánky jsme měli na Melrosu v malém dvoupokojovém domku, který si Luke postavil pro sebe na dvou akrech souše poblíž mostku, které mu táta dal. Savannah zůstala týden s mámou a tátou a Luke žil na své garnátové lodi, zatímco já jsem Sallie předváděl, co všechno jsem znal o životě v nížině.

Když jsem v noci ležel v Salliině náručí, šeptala mi: „Až vystuduju medicínu, uděláme si hezké děti, Tome. Teď se jen musíme učit, jak z toho mít potěšení.“

Spolu jsme v tom dlouhém létě, sevřeni sladkým objetím našich rukou, opakovali tu nejvznešenější kapitolu historie světa. Něžně jsme objevovali každé tajemství, kdejakou záhadu našich těl, jež nám dosud byla utajena. Milovali jsme se, jako bychom skládali báseň z plamenů mohutného ohně.

Když líbánky skončily, pracoval jsem jako Lukův harpunář na garnátové lodi. Vstávali jsme se Sallie před úsvitem a setkávali jsme se s Lukem dole v garnátových docích. Luke vyplul za otcovou lodí a já jsem se ujistil, že kabely se nám nezachytávají o dřevěná vrata doku. Když jsme naplnili nádrž garnáty a zmrazili je, vyčistil jsem palubu, zatímco Luke mířil s Miss Savannah zpátky k městu. Luke mi platil deset centů za každou libru garnátů, kterou jsme přinesli na váhy, a když jsem se začal živit jako učitel a trenér na Colletonské střední škole, měl jsem v bance už nějaké peníze.

Na konci srpna vydala Saturday Review sestřinu první báseň ve zvláštním vydání představujícím mladé básníky. Ten samý den jsme se dozvěděli, že Lukovi přišlo poštou oznámení, že jeho zdravotní kvalifikace byla změněna na 1-A. V tu samou chvíli, kdy se válka dotkla vědomí naší rodiny, napsala Savannah protiválečnou báseň.

Doma se Luke druhý den večer zeptal: „Co si myslíte o tom Vietnamu, Tome a Sallie?“

„Sallie mě donutila odejít z ROTC hned, co se válka začala rozehřívat,“ odpověděl jsem a podal jsem mu šálek kávy.

„Mrtví manželé jsou mizerní otcové,“ řekla Sallie. „To není nic pro Toma.“

„Nedovolí mi se tomu vyhnout,“ řekl Luke. „Zavolal jsem včera starýmu Knoxovi Dobbinsovi dolů do odvodové kanceláře a on mi řekl, že už nebudou dávat lovcům garnátů odklad. Povídal, že na řece je až moc lovců garnátů.“

„Asi přišel na způsob, jak jejich počet snížit,“ řekl jsem rozzlobeně.

„Odvedou tě taky, Tome?“ zeptal se.

„Učitele z venkovské Jižní Karolíny neodvádějí, Luku,“ odpověděl jsem. „Jenom nám platí otrocké mzdy a doufají, že si nebudeme hledat opravdovou práci.“

„Setkal ses někdy s nějakým Vietnamcem?“ zeptal se.

„Potkal jsem chlápka, co jednou v Columbii vedl čínskou restauraci,“ řekl jsem.

„Ten byl z Číny, Tome,“ řekla Sallie. „To není to samé.“

„Pro mě je to to samé,“ řekl jsem.

„Máma říká, že musím jít, protože nás učili milovat Ameriku.“

„My milujeme Ameriku,“ odpověděl jsem. „Co to s tím má společného?“

„Řekl jsem jí, že Ameriku nemiluju,“ odsekl. „Řekl jsem jí, že miluju colletonský kraj. Vietnamci můžou mít klidně ten zbytek. Zatraceně. Budu muset prodat garnátovou loď.“

„Neprodávej ji. Tom může na garnátové lodi zaskočit za tebe, Luku,“ řekla Sallie. „Hned jak příští léto skončí škola, může jezdit s lodí a alespoň zaplatit splátky.“

„Tom šel na vysokou školu, aby nemusel jezdit s garnátovou lodí, Sallie,“ odpověděl Luke.

„Ne,“ řekl jsem, „šel jsem na vysokou školu, abych se mohl rozhodnout, jestli se budu plavit na garnátové lodi nebo ne. Chtěl jsem mít na výběr, Luku, a starat se o tvou loď, než se vrátíš, bych považoval za čest.“

„To bych ocenil,“ řekl jednoduše. „Rád bych věděl, že tady na mě čeká.“

„Nechoď tam, Luku,“ řekla Sallie. „Řekni jim, že odmítáš válku z mravních důvodů. Řekni jim cokoli.“

„Zavřou mě, Sallie,“ řekl. „Radši bych zemřel, než šel do vězení.“

Jak se náš život v Colletonu začal odvíjet v netečných úlomcích jižanského učitelování, Luke byl z něho vytažen, aby sehrál svou drobnou úlohu v té jediné válce, kterou naší generaci mohla Amerika obstarat. Zatímco já učil ve třídě a trénoval fotbal na tom samém hřišti, kde jsme s Lukem byli jednou společně kapitány a Savannah se účastnila každé protiválečné demonstrace na východním pobřeží, Luke hlídkoval na vietnamských řekách jako příslušník nejzáhadnější a nejelitnější části námořnictva – SEALu. Námořnictvo nebylo hloupé a nehodlalo plýtvat talentem nejsilnějšího a nejfikanějšího kluka, který se nechal dobrovolně odvést v té nejisté sezóně amerického sebezpytování. Zatímco já posílal kluky na hřiště, aby si procvičovali blokování, a Savannah psala básně do své první sbírky, Luke se učil destrukci pod vodou, seskok padákem z nízko letícího letadla, protipartyzánskému boji a procvičoval se, jak tiše zabít při akci za nepřátelskými liniemi. V amerických životech, jaké jsme vedli, bylo cosi znepokojivého, jako by se komplexní harmonie dostala na kru, jako by se svět vymkl kontrole a hvězdy jako by se sešikovaly do báječných, zvířecích tvarů a spikly se, zanesly mou rodinu do závětří naší řeky a pak nás rozřezaly na návnadu.

„SEAL, tedy Tuleň,“ napsala mi Savannah, když zjistila, u jaké části námořnictva Luke slouží, „to je zlé znamení, Tome, moc zlé znamení. Špatné a nebezpečné slovo v rodinné mytologii Wingů. Pamatuješ se, jak jsi mi psal o zápase s Clemsonem, kde jsi dal jediné dva touchdowny ve své vysokoškolské kariéře? Ten den tě provázelo kouzelné slovo. To slovo bylo TYGR. Hrál jsi s Clemsonskými tygry a slovo tygr pro nás vždycky bylo šťastné. Pamatuješ se, co se stalo tuleňovi v cirkusu? Pamatuješ se, co tygři dělají tuleňům? Myslím, že Luke odešel do země tygrů jako tuleň, a to mě děsí, Tome. Básníci hledají ve slovech znamení a symboly. Odpusť mi, ale nevěřím, že Luke přežije válku.“

Prožíval jsem Lukovu válku v dopisech, co mi psal a posílal do trenérské kanceláře na Colletonské střední škole. Mým rodičům, prarodičům a Savannah psal jiné dopisy – radostné dopisy plné hezkých lží. Popisoval jim západ slunce nad Čínským mořem, jídla, která jedl v Saigonu, zvířata, co viděl na okraji džunglí, vtipy, které slyšel od svých kamarádů. V dopisech pro mě vypadal jako tonoucí muž. Popsal mi vojenské operace, při kterých měl za úkol vyhodit do vzduchu mosty v Severním Vietnamu, noční nájezdy na nepřátelské pozice, záchranné mise, které měly osvobodit zajaté Američany, a léčky na malých zásobovacích stezkách. Jednou uplaval čtyři míle proti proudu řeky a podřezal vesnickému starostovi krk za to, že sympatizoval s Vietkongem. Přežil jako jediný z přepadového oddílu, který se pokusil překvapit ustupující kolonu severovietnamských vojáků. Jeho nejlepší kamarád mu zemřel v náručí poté, co šlápl na minu. Byl to Luke, ne mina, co ho zabilo. Přítel Luka prosil o morfiovou injekci a stále opakoval, že by raději zemřel, než žil jako rostlina bez nohou nebo bez koulí. Zemřel by tak jako tak, ale zemřel rychleji, protože můj bratr ho miloval. „V noci se mi vůbec nic nezdá, Tome,“ napsal mi. „To když jsem vzhůru, když mám oči zeširoka otevřené, tehdy žiju ve zlém snu. Na zabíjení lidí je jenom jedna špatná věc. Začne to být příliš snadné. Není to hrozné?“

Kdykoliv Luke zabil člověka, popsal mi to v ploché, bezcitné próze a požádal mě, abych kdykoli se dostanu poblíž katedrály v Savannah, zapálil svíčku za spásu duše toho člověka. Všichni jsme byli v katedrále pokřtěni a bylo to Lukovo oblíbené svaté místo. Než se vrátil domů, zapálil jsem pětatřicet svíček pod soškou Panny Marie Věčné pomoci, v auře chvějícího se světla jsem odříkal modlitby za mrtvé, za tu rotu neznámých mužů. Zbytek rodiny jsem stále udržoval v představě, že Luke se vůbec nedostává do žádné akce. V dopisech rodičům vypadal jako cesťák snažící se přitáhnout odporující a neochotné turisty na exotická místa v Orientu. V džungli nasbíral orchideje, vložil je mezi stránky bible, kterou mu dala babička jako dárek na rozloučenou, a poslal ji matce jako dárek k vánocům. Když matka bibli otevřela, voněla jako pohřbená zahrada a suché orchideje s dračími hlavami byly pravidelně rozložené mezi stránkami. O prvních vánocích na ostrově, které Luke zmeškal, matka plakala.

„Mrtvé květiny,“ řekl otec. „Luke ve Vietnamu pěkně změknul.“

„Můj sladký chlapeček,“ řekla matka mezi vzlyky. „Díky Bohu mu nehrozí žádné nebezpečí.“

V Colletonu jsem pronikl do učitelského života živeného pravidelností. Pět hodin denně jsem učil své studenty angličtiny literaturu a kompozici, cvičil jsem je ve věrolomné architektuře anglické gramatiky a nutil je pochodovat houštím Silase Marnera a Julia Caesara. Jako trest za to, že jsem se na vysoké škole specializoval na angličtinu, mi hned v prvním roce v Colletonu dal můj ředitel za úkol vést druhý ročník. Druháci překypující hormóny a sužovaní tělesnými změnami stěží chápali, byli drzí a otupělí, zatímco já pěl o potěchách aktivního hlasu, o nebezpečích ve slovech „to versus co“, nebo o věrolomnosti Cassia. Slova jako VĚROLOMNOST jsem používal ten první sebevědomý rok jako odborný asistent příliš často. Připomínal jsem spíš chodící tesaurus než učitele a colletonští druháci trpěli kvůli mé pošetilosti.

V poledne jsem sedával v učitelské sborovně. Zatímco jsem obědval, opravoval jsem příšerné písemky svých studentů, kteří měli zřejmě neobyčejný talent, jak zničit všechny stopy krásy či půvabu v jazyce. Po škole jsem se, převlékl do trenérského oblečení, zavěsil jsem si na krk píšťalku a do šesti hodin večer jsem trénoval juniorský studentský fotbalový tým. Domů jsem dorazil v sedm hodin a začal jsem připravovat večeři. Sallie se vracela později, vyčerpaná dlouhým dojížděním, chodila do Medical College Jižní Karolíny v Charlestonu. Žili jsme v pronajatém domku blok od mých prarodičů. Luke chtěl, abychom žili v jeho domě na ostrově, ale Sallie jednoduše odhadla matčinu povahu a rozhodla, že Melrose je záležitost jen pro jednu ženu. Náš dům byl malý, ale byl na břehu potoka a my jsme za vysokého přílivu mohli skočit z mola rovnou do vody. Než jsem ráno odešel do práce, políčili jsme koš na kraby, a když ke konci září táhli kanáloví okouni, chodil jsem je chytat.

Ten večer po fotbalovém zápase, kdy moje sestra byla na protiválečné manifestaci v Central Parku a můj bratr pomáhal podminovat přístupy k severovietnamské řece, dohlížel jsem ve školní jídelně na tancovačku.

O velikonočních svátcích jsme s otcem postavili Miss Savannah v suchém doku na koleje a vytáhli ji na vodu. Seškrabali jsme ze dna vilejše a barvu a pak jsme čerstvě natřeli její zpuchřelou výdřevu. Já dal do pořádku sítě na léto a vrtali jsme se v motoru, dokud nevrněl jako kočka, když jsme vyjeli s lodí na zkušební plavbu. To léto jsem poprvé v životě vyrazil na řeku jako kapitán garnátové lodi, jako zelenáč v tom sluncem glazurovaném bratrstvu.

Byl jsem přivázaný k otcově lodi a musel jsem přelézt jeho palubu, abych se dostal k Miss Savannah.

„Dobré jitro, kapitáne,“ říkával otec.

„Dobré, kapitáne,“ odpovídal jsem.

„Vsadím se s tebou o pivo, že dneska dám na váhy víc garnátů než ty,“ škádlil mě.

„Nerad obírám staré muže o pivo.“

„Je to na tebe moc dobrá loď, kapitáne,“ říkal otec, když se podíval na Miss Savannah.

Každé letní ráno jsem opakoval tyto podvědomé rituály svého dětství, když jsem se díval na svého výřečného otce, který, když vyplouval, aby chytil obrovská hejna garnátů třpytící se v potocích, mluvil neustále o svých plánech jak vydělat milión babek. Jenže teď jsem byl za kormidlem já – plul jsem na borovicovém plavidle kanály, které jsem znal jako rýhy na svém nehtu, překládal jsem si signály návěstidel blýskající se tisíce mil podél vnitrozemí splavné řeky a nervózně jsem hlídal hloubkoměr, kdykoli jsem lovil v neznámých vodách. Každé ráno jsem plul za otcovou lodí a tak jsme lovili v tandemu.

Za východu slunce jsme se domluvili na svých pozicích a já snížil rychlost z patnácti set obrátek na devět set a poslouchal jsem hudbu rumpálu, zatímco Ike Brown, harpunář, kterého jsem najal, začal roztahovat sítě a házet je do vody. Když se sítě pod vodou rozvinuly a já jsem ucítil, jak loď brzdí, až se téměř zastavuje, přeřadil jsem na pořádnou vlečnou rychlost jednoho a půl uzle.

To první léto jsem chytil třicet tisíc liber garnátů, vyplatil jsem Ikeovi slušnou mzdu, sobě ještě lepší a uhradil jsem všechny splátky na bratrovu garnátovou loď. Když jsem dvanáctého srpna musel začít s podzimní fotbalovou přípravou, vycvičil jsem Ika na kapitána a ten si na palubu přivedl jako harpunáře svého syna Irvina. Když se později Luke vrátil z ciziny, spolupodepsal směnku, když si Ike koupil svou vlastní garnátovou loď a pokřtil ji na Mister Luke. Při pojmenovávání lodi je ve hře vždycky smysl pro čest a sentiment.

Mezitím, co se ze mě v srpnu znovu stal fotbalový trenér, pořádala Savannah první předčítání svých veršů a Luke se chystal ukončit svou vojenskou kariéru – a vrátil se zpátky k řece, kam patřil. Všechny sítě se neviditelně pohybovaly tichými kanály obklopujícími rodinu lovce garnátů.

V Severočínském moři byla noc a letadla se vracela na mateřskou loď po náletech na Severní Vietnam, když radiové kontrolní středisko obdrželo naléhavý vzkaz od pilota, který spadl do rýžoviště necelou míli od moře. Pilot udal přesně svou polohu, ale pak ztratil radiové spojení. Na palubě lodi se konala krátká porada a byl vydán rozkaz vyslat na břeh mužstvo, aby zachránilo sestřeleného pilota.

Podporučík Christopher Blackstock byl určen velitelem akce a když ho jeho nadřízený důstojník požádal, aby vybral další členy své skupiny, řekl jediné jméno: Wingo.

Spustili je ve tmě na černém záchranném člunu a oni pak pádlovali za úplňku třemi mílemi těžké vody k pláži. Měsíc znamenal smůlu, ale nakonec dojeli na břeh bez nehody, skryli loďku v hájku kokosových palem, zkontrolovali svou polohu a pak vyrazili do vnitrozemí.

Hodinu jim trvalo, než našli letadlo, které spadlo doprostřed rýžového pole zrcadlícího měsíc v tisíci rybníčcích. Luke mi později vyprávěl, že rýžové pole bylo tím nejdokonalejším vodním dílem, jaké kdy viděl.

Toto rýžové pole nadchlo Luka a podporučíka Blackstocka svou vážností a nebezpečím, když se oba plazili po břiše podél jedné hráze rozdělující pole na třpytící se symetrické rybníčky. Lesklý tryskáč ztratil křídlo a ležel na boku a vysoká rýže mu sahala až k trupu. Rýže se pohybovala ve větru a Lukovi připomínala slané bažiny v Karolíně, ale tahle vůně byla mnohem jemnější a smyslnější.

„To byla skutečná rýže, Tome. Ne ty sračky od Uncle Ben’s. V téhle části jsou zatraceně dobří farmáři.“

„Myslel sis, že by ten pilot mohl být ještě naživu?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, ne když jsme uviděli letadlo,“ řekl.

„Proč jste se neotočili a nevrátili se zpátky na loď?“

O rok později, když byl Luke zpátky v Colletonu, smál se a řekl: „Byli jsme SEALové, Tome.“

„Blbci,“ řekl jsem já.

„Blackstock byl nejlepší voják, jakého jsem kdy viděl, Tome,“ vysvětlil mi Luke. „Plazil bych se celou cestu do Hanoje, kdyby mi to přikázal.“

Když se dostali k sestřelenému letadlu, Blackstock pokynul Lukovi, aby ho kryl. Pak vylezl na neporušené křídlo a nakoukl do prázdné pilotní kabiny. V řadě stromů čtvrt míle daleko se cosi pohnulo a Blackstock seskočil na měkkou vodnatou půdu. Když se kolem roztříštila první dávka z kalašnikova, uviděl Luke pět severovietnamských vojáků, jak k němu běží, přikrčení a rychlí mezi vysokými stvoly rýže. Čekal, až vítr znovu ohne rýži, a pak zamířil svůj samopal, vystřelil a viděl, jak všech pět padlo těžce do pole. Pak se zdálo, jako by všichni Severovietnamci povstali, aby je zahnali zpátky k moři. Luke i podporučík se vrhli ke břehu, zatímco za nimi rozbila poškozené letadlo minometná palba. Běželi po souši na jih a ve tmě slyšeli rozkazy ve vietnamštině. Tryskáč stále zachytával většinu střelby a oni od něho utekli, jak nejdál mohli, než se otočili a plazili se podél jedné z těch rovných a zranitelných hrází rozdělujících rýžoviště na pravidelné obrazce. Slyšeli, jak se vojáci blíží do jejich úseku a jak tryskáč na sebe soustřeďuje jejich palbu. Sto yardů od nich vybuchl ruční granát.

„Je jich asi jen sto, Luku,“ zašeptal mu do ucha Blackstock.

„Už jsem si myslel, že jsou v převaze,“ odpověděl šeptem Luke.

„Ti ubozí parchanti nevědí, že jsme SEALové,“ zašeptal.

„Nevypadá to, že by je to moc zajímalo, pane.“

„Poběžme ke stromům. Pak nás budou muset hledat ve tmě,“ zašeptal nakonec Blackstock.

Ale zatímco se plazili směrem k rýsujícím se stínům lesa, severovietnamští vojáci oběhli letadlo a zjistili, že Američané uprchli. Luke zaslechl dupot utíkajících mužů, kteří se brodili rýžovými políčky a hledali je. Ale pole bylo obrovské a jeho rybníčky a dlouhé náspy země znemožňovaly pořádné pátrání. Když skupina vojáků divoce a bezohledně vyběhla ze tmy na šíji souše, Luke a Blackstock se instinktivně skutáleli na opačnou stranu rybníčku, leželi ve vodě a čekali, dokud muži v černém nebyli téměř nad nimi. Zabili jich sedm během tří vteřin, pak vyrazili, běželi vodou a kulky, které létaly kolem nich, usekávaly vysoké stvoly rýže. Když se dostali ke stromům, vběhl Blackstock do bezpečí džungle. Luke zaslechl jedinou dávku z kalašnikova, která vyšla ze stromů, Blackstock okamžitě vystřelil ze svého samopalu na místo, odkud vyšel výstřel a pak slyšel, jak podporučík upadl. Luke vyšel z rybníčku a kropil kulkami všechno kolem sebe. Přikrčoval se a střílel, dokud mu nedošly náboje. Popadl Blackstockovu zbraň a střílel dál. Když vyprázdnil druhý samopal, začal napravo a nalevo házet granáty. Bylo to neúčinné, připustil později, ale chtěl nějak odpoutat nepřítelovu pozornost.

Odhodil samopal a zvedl Blackstocka z Vietnamce, který ho zabil, naložil si ho na ramena a zamířil k Pacifiku se spoustou nepřátelských vojáků v patách. Jakmile byl v lese, šel a poslouchal. Kdykoli uslyšel své pronásledovatele, prostě se zastavil, dokud nebylo ticho. Choval se při svém ústupu jako na zdlouhavém lovu jelena a využíval znalosti, jež získal ze svého osudového setkání s běloocasým jelenem, kdy se ho chystal buď zabít, nebo zachránit; všechno záviselo na tom, jak moudře se jelen rozhodne, když ucítí, že lovci vnikají do lesa. Hodinu se Luke skrýval pod kořeny padlého stromu, který rodil divné ovoce, jež předtím nikdy neviděl. Naslouchal hlasům, krokům, zaslechl střelbu z pušky blízko sebe a na míle daleko. Znovu zvedl Blackstocka na ramena a nesl ho směrem k hučícím vlnám, rozbíjejícím se o pláž. Trvalo mu tři hodiny, než ušel půl míle. Nepanikařil. Naslouchal a ujišťoval se, že když se pohybuje, nikdo mu není nablízku. Byl v zemi nepřítele, usuzoval, a ten má obrovskou výhodu, protože zná terén. Ale tahle země se tolik nelišila od pobřeží Jižní Karolíny, a tak usoudil, že se jako kluk naučil dvě nebo tři důležité věci. A navíc byla tma a ve tmě nemůže nikdo sledovat stopu.

Ve čtyři hodiny ráno dorazil ke břehu Pacifiku. Pozoroval, jak kolem něj prochází hlídka a míří na sever s nabitými a zajištěnými puškami. Nechal ji přejít tři čtvrtě míle dolů po pláži a pak se vydal přímo k oceánu, aniž se ohlížel nalevo, napravo. Kdyby někdo viděl, jak jde k vodě, říkal si, byl by už dávno mrtvý. Ale kdyby čekal na denní světlo, neměl by vůbec žádnou šanci. Došel k vodě, vrhl Blackstocka přes vlnu a ponořil se za ním. Trvalo mu patnáct minut, než se dostal za příboj na otevřené moře. Ale jakmile byl ve vodě, věděl, že se nakonec dostal do svého živlu a že nikdo, kdo právě žije v Severním Vietnamu, nemůže nikdy chytit Luka Winga ve slané vodě.

Když dorazil na otevřené moře, zkontroloval hvězdy a pokusil se zjistit svou polohu. Pak plaval tři míle a táhl podporučíka Christophera Blackstocka za sebou. Příští ráno v jedenáct hodin, když už byl v moři šest a půl hodiny, ho našla americká hlídková loď.

Byl povolán před admirála pacifické flotily, aby podal hlášení. Luke hlásil, že pilot v troskách svého letadla nebyl a že podporučík Blackstock to osobně potvrdil. Nevěděl, jestli byl pilot mrtvý, zajatý nebo jestli uprchl. Pak se na cestě zpátky na pláž setkali s těžkým nepřátelským odporem a dostali se do přestřelky. Podporučík Blackstock byl zabit výstřelem z pušky. Luke splnil rozkaz a vrátil se na základnu.

„Námořníku,“ zeptal se admirál Luka, „proč jste přinesl tělo podporučíka Blackstocka zpátky s sebou na loď, když jste věděl, že je mrtvý?“

„Učili jsme se to při výcviku, admirále,“ řekl Luke.

„Co jste se učili?“

„SEALové za sebou nenechávají své mrtvé,“ odpověděl Luke.

Když se Luke vrátil do Colletonu na konci své cesty za povinností, sedli jsme si na ten samý dřevěný můstek, kde jsme kdysi oslavovali svou maturitu. Luk získal jednu Stříbrnou a dvě Bronzové hvězdy.

„Naučil ses nenávidět Severní Vietnamce, Luku?“ zeptal jsem se ho, když jsem mu podával Wild Turkey. „Nenáviděl jsi Vietkong?“

„Ne,“ řekl, „obdivoval jsem je, Tome. Ty lidi jsou dobří farmáři. A také dobří rybáři.“

„Ale zabili tvé kamarády. Zabili Blackstocka.“

„Když jsem byl v tom rýžovém poli, Tome,“ řekl Luke, „říkal jsem si, že jsem první běloch, který v tom poli byl. Přišel jsem ozbrojený a se samopalem. Měli právo pokusit se mě zabít. Neměl jsem tam co dělat.“

„Tak pro co jsi bojoval?“ zeptal jsem se.

„Bojoval jsem, protože žiju v zemi, kde tě dají do vězení, když jim řekneš, že bojovat nebudeš. Vydobyl jsem si své právo vrátit se do Colletonu,“ řekl. „A nikdy už tenhle ostrov neopustím. Vydobyl jsem si právo zůstat tu do konce života.“

„My v Americe máme štěstí,“ řekl jsem. „Nemusíme se bát války na své vlastní půdě.“

„Nevím, Tome,“ řekl. „Svět je hrozně zvoraný místo.“

„V Colletonu se nikdy nic neděje,“ řekl jsem.

„To je to, co na Colletonu miluju,“ odpověděl. „Je to, jako by se celý svět dál poprvé. Je to jako narodit se v ráji.“

25

Ačkoli manželství mých rodičů mohlo sloužit jako příklad dovedné mesaliance, myslel jsem si, že se nerozpadne pouhou silou zvyku. Když jsem zestárl a začal jsem vychovávat svoje vlastní děti, neměl jsem čas si všimnout, že moje matka ztrácí respekt vůči otci. Když její děti vyrostly, obrátila svou hrozivou energii na činnost mimo domov. Tím, že jsme vyrostli, jsme spáchali zločin vůči matčině smyslu pro společenské rozdíly, kterými se řídila; tím, že pro nás přestala otročit, zbavila se břemene svého předurčení. Čekala celý život na vhodnou chvíli, kdy bude moct v životě malého města naplno vyzkoušet svůj mocenský a intrikářský instinkt. Když se ta chvíle přiblížila, přišla jí velmi vhod. Už pouhou svou krásou mohla Lila Wingová rozvířit prostopášné sny králů. Ale svou prohnaností mohla inspirovat anarchisty a královrahy, aby jí na bleděmodrých wedgwoodských podnosech přinesli hlavy tuctu králů, posypané petrželkou a růžemi.

Později jsme nahlas diskutovali o tom, jestli matka svůj okázalý rozchod s minulostí plánovala, nebo zda jenom improvizovala a hledala v toku událostí příležitost. Dlouho jsme se domnívali, že je to brilantní žena, ale pouze Savannah nepřekvapilo, že matka dokázala, že je také žena smělá a bezohledná. Nikdy se neomlouvala a nic nevysvětlovala. Udělala to, co jí bylo přirozené a nikdy nebyla taková, aby si hověla v náhlých záchvěvech upřímnosti nebo sebezpytování.

Působivou mocenskou taktikou se projevila jako teroristka krásy a královna chladného autodafé, během kterého snědla Henryho Winga zaživa. Ale cena, jakou za to zaplatila, byla vysoká.

V okamžiku jejího největšího triumfu, kdy se jí nakonec dostalo všech poct a prestiže, kdy nám všem ukázala, že jsme podcenili její hodnotu a důležitost, šel můj otec do vězení, což bylo jeho poslední velké gesto, aby si získal její obdiv a přinesl jí na podnose hlavu jejího syna. Vyslyšené modlitby měly mít pro mou matku vždy trpkou příchuť.

Jednoho dne v roce 1971 jsem s Lukem lovil garnáty na Coosaw Flats, směrem k oceánu, a mířili jsme trochu na jihovýchod, když se ve vysílačce ozvala matka.

„Kapitáne Wingo. Kapitáne Luku Wingo. Ozvi se. Přepínám.“

„Ahoj, mami. Přepínám,“ odpověděl.

„Řekni Tomovi, že už brzy bude tatínkem. A blahopřeji. Přepínám.“

„Hned tam budu, mami. Přepínám,“ vykřikl jsem do vysílačky.

„Taky to znamená, že budu babička. Přepínám,“ řekla matka.

„Blahopřeji, babi. Přepínám.“

„Nepřipadá mi to tak zábavné, synu. Přepínám,“ řekla matka.

„Blahopřeju, Tome. Přepínám,“ ozval se otec.

„Blahopřejeme, Tome,“ volalo deset dalších kapitánů, zatímco já se snažil vytáhnout sítě a Luke otáčel loď ke Colletonu.

Když jsme pluli kolem nemocnice, která stála u řeky na okraji města, Luke zakormidloval blízko ke břehu a já skočil do řeky. Doplaval jsem ke břehu, vyškrábal se na něj a běžel do porodnice. Kapala ze mě voda, sestra mi přinesla ručník a nemocniční župan a já držel Sallie za ruku, dokud doktor Keyserling neřekl, že je čas a neodvezl ji na porodní sál.

Tu noc se v 11:25 narodila Jennifer Lynn Wingová, vážila sedm liber a dvě unce. Všichni lovci garnátů na řece poslali Sallie květiny a všichni učitelé ze střední školy se přišli podívat na miminko. Můj dědeček přinesl příští ráno Jennifer bílou bibli a doprostřed ní vypsal její rodokmen.

O chodbu dál našla moje matka nemocnou a vystrašenou Isabel Newburyovou, kterou přijali do nemocnice na testy, protože předešlý den měla ve stolici krev. Paní Newburyová byla vyděšená a nemohla jíst nemocniční stravu a matka jí začala nosit jídlo, kdykoli šla navštívit Sallie a dítě. Až když Isabel Newburyovou převezli do Charlestonu, potvrdila se předběžná diagnóza rakoviny. Byla to má matka, kdo vezl paní Newburyovou do Charlestonu na testy, a byla to ona, kdo ji utěšoval během hrozné operace. Ze všech mých dětí dávala matka přednost Jennifer, ne proto, že se narodila první, ale proto, že ji její narození dopomohlo k velkému a náhodnému přátelství s Isabel Newburyovou.

Nikdo nemůže s jistotou říct, kdy do našeho kraje vtrhly tlupy zeměměřičů se svými pásmy a přistoji a začaly dlouze studovat jeho hranice. Ale většina lidí souhlasí s tím, že to bylo to samé léto, kdy Státní dopravní inspektorát zabavil mému dědečkovi Amosovi Wingovi řidičský průkaz. Amos byl vždycky heroicky špatný řidič, i když byl mladý, ale jak zestárl a jeho schopnosti ochably, stal se nebezpečím pro každou živou bytost, která v nížině vkročila na makadamový povrch. Díky nejasné ješitnosti odmítal nosit brýle a ani si nemyslel, že by měl být zodpovědný za to, že přejel na červenou, kterou neviděl.

„Dávají je příliš vysoko,“ vysvětloval svůj postoj k semaforům. „Nejsem pták, když řídím. Dívám se na silnici a myslím na Hospodina.“

„Minulý týden jsi málem přejel pana Fruita,“ řekl jsem mu. „Říkali, že musel uskočit z cesty, abys ho nesrazil, dědečku.“

„Neviděl jsem žádného pana Fruita,“ odpověděl Amos. „A vůbec, vždycky byl příliš drobounký na to, aby řídil dopravu. Tu práci by měli dostávat jen tlustí chlapi. Pan Fruit, teď, když stárne, by se měl specializovat. Měli by mu dovolit vést jen přehlídky.“

„Strážník Sasser povídal, že tě chytil na charlestonské dálnici, jak jedeš v protisměru,“ řekl jsem.

„Sasser!“ vzkypěl dědeček. „Řídil jsem auto s benzínovým motorem dřív, než se ten kluk narodil. Řekl jsem mu, že jsem pozoroval pole plné špačků a že jsem obdivoval svět, který Bůh stvořil, aby ho člověk obdivoval. A mimoto po druhé straně silnice nic nejelo, tak proč všechen ten zmatek?“

„Měla bych tě prostě vzít a dát do sanatoria,“ řekla babička. „V tom autě někoho zabiješ.“

„Moje tělo je o polovinu mladší,“ řekl uražený dědeček.

Babička odpověděla: „Mluvíme o mozku, Amosi. Je to jako žít s Metuzalémem, Tome. Nepamatuje si, kam si večer dal zuby. Tuhle jsem je našla v ledničce.“

„Chtějí, abys svůj řidičák odevzdal dobrovolně, dědečku,“ řekl jsem mu.

„V Colletonu začínají příliš vládnout úřady,“ řekl dědeček. „Nikdy jsem o něčem takovém neslyšel.“

„Dáš mi ho, dědečku?“ zeptal jsem se. „Nebo sem přijde Sasser.“

„Zauvažuju o tom,“ řekl. „Promluvím si o tom s Hospodinem.“

„Vidíš, Tome?“ ozvala se Tolitha. „Budu ho muset dát do sanatoria.“

Po další rozmluvě na téma řidičského průkazu nikoho nepřekvapilo, že Ježíš dědečkovi dovolil, aby si svůj řidičský průkaz nechal, když si bude vždycky brát brýle. Pro Amose byl Bůh vším: dopravákem, prostředníkem a optikem.

Za dva dny na tom samém rohu srazil pana Fruita. S brýlemi na nose se totiž otočil, aby se podíval za zeměměřiči, kteří vyměřovali hranice pozemku přilehlého k Rybářské ulici a Ulici přílivů. Amos buď neviděl červenou, nebo neslyšel zuřivé pískání pana Fruita na píšťalku, a až když zaslechl, jak pan Fruit padl na kapotu jeho Forda 1950, šlápl na brzdy. Pan Fruit utrpěl jen menší pohmožděniny a odřeniny, ale policejní hlídku už dál dědečkova rozpustilost za volantem nebavila.

Strážník Sasser na místě zabavil Amosovi řidičský průkaz a rozřezal ho na kousky svým malým nožem švýcarské armády.

„Řídil jsem auto dřív, než ses narodil, Sassere,“ stěžoval si dědeček.

„A já zase chci žít a dožít se stejného stáří jako vy, pane Wingo,“ odpověděl Sasser. „A jestli vás nesundám ze silnice, pane, nezůstane v tomhle kraji nikdo naživu. Přiznejte si to, pane Wingo. Jste neduživý a nebezpečný pro společnost.“

„Neduživý!“ řekl dědeček rozhorleně, zatímco pan Fruit s hrůzou bědoval a přijela ambulance se sirénou puštěnou na plné pecky.

„Dělám vám tím čest, pane Wingo,“ řekl Sasser, „a chráním obecné blaho.“

„Neduživý!“ opakoval dědeček. „Pojďte, dáme si páku a uvidíme, kdo je neduživý. Celé město nám může soudcovat.“

„Ne, pane,“ řekl Sasser. „Jedu se ujistit do nemocnice, že je pan Fruit v pořádku.“

Moje matka šla do Longovy lékárny pro nějaké prášky pro vážně nemocnou Isabel Newburyovou a byla svědkem celé konfrontace mezi dědečkem a strážníkem Sasserem. Hned jak uslyšela výkřik pana Fruita a skřípění brzd Amosovy fordky, zaplula do Woolworthu. Nechtěla být svědkem chvíle, kdy ze sebe udělá Wingo na veřejnosti pitomce. Později jsme se dozvěděli, že matka byla jediná, kdo na Ulici přílivů věděl, proč zeměměřiči zjišťují rozlohu colletonského kraje.

Následující týden napsal dědeček Wingo dopis do Colleton Gazette, v němž si stěžoval na arogantní jednání, jakého se mu dostalo od strážníka Sassera, na jeho postup, když mu na veřejnosti zničil řidičský průkaz nožem švýcarské armády, a oznámil svůj záměr, že Sasserovi a Colletonu dokáže, že není „neduživý“. Oznámil, že ujede mezi Georgií a Colletonem na vodních lyžích čtyřicet mil po splavném toku řeky Savannah, a vyzval to „štěně“ Sassera, aby jel s ním. Když dojede, bude požadovat od dopravního inspektorátu veřejnou omluvu a okamžité vystavení řidičského průkazu.

Babička se hned začala informovat o volných místech v sanatoriích po celém státě. Ale Luke a já jsme si vzali na víkend volno, abychom dali do pořádku Bostonského velrybáře, aby ten výlet zvládl. Dědeček byl prostý člověk, ale díky skvělým nápadům nebyl nikdy nudný. Zavedl v kraji první pár vodních lyží a ve svých padesáti letech byl v Jižní Karolíně první, kdo jezdil na lyžích bos. Deset let držel státní rekord ve skoku na vodních lyžích, dokud nebyl na Vodním festivalu předstižen šampiónem z Cypress Gardens. Když Amos vydal své prohlášení v novinách, už deset let nestál na lyžích.

„Dáš si na ty lyže kolečka, dědečku,“ škádlil ho Luke, když nakládal nový pár lyží Head do lodi a chystali jsme se vyrazit na řeku Savannah.

„Nikdy jsem si neměl dávat to kolo na kříž,“ odpověděl dědeček. „To ze všeho nejdřív přivedlo lidi na myšlenku, že stárnu.“

„Můžu tě odvést autem kam potřebuješ, Amosi,“ řekla babička. „Nemá cenu prokazovat celému světu, že jsi idiot. Vědí, že za volantem stojíš za starou belu, ale hodně z nich neví, že ti měkne mozek.“

„Potřebuji se při řízení víc soustředit, Tolitho,“ odpověděl dědeček. „Vím, že jsem za volantem udělal pár chyb, ale právě jsem naslouchal slovům Božím, když se to stalo.“

„Řekl ti Bůh, abys jezdil po Savannah na lyžích?“ zeptala se babička.

„Odkud si myslíš, že ten nápad mám?“ řekl.

„Jen se ptám, Amosi,“ řekla babička. „Dobře se o něho postarejte, hoši.“

„Postaráme, Tolitho,“ řekl jsem.

„Vsadil jsem na tebe sto babek, tati,“ řekl můj otec a poplácal Amose po zádech.

„Já sázky neuznávám,“ napomenul Amos svého syna.

„S kým ses vsadil, tati,“ zeptal se Luke.

„S tím hajzlíkem Sasserem,“ zavýskal můj otec. „Říkal, že bude čekat v přístavišti s připraveným novým řidičákem, tati, přestože si myslí, že nedojedeš dál než ke Stancilskému potoku.“

„Stancilský potok je hned za hranicí, asi míli za Savannah,“ řekl děda.

„Měl jsi jít na kontrolu k doktoru Keyserlingovi,“ řekla babička Amosovi. A pak se otočila k nám ostatním: „Za celý život nebyl na lékařské prohlídce.“

„Dokážeš to,“ zaslechl jsem, jak říká Sallie. „Já to vím. Ty to dokážeš.“

„Sáhni si na tu ruku, Sallie,“ řekl dědeček pyšně. „Hospodin nedal Wingům chytrost, ale sílu a požehnal jim, aby si vybrali dobré ženy.“

„Kéž by mi požehnal, abych si vybrala lepšího muže,“ řekla Tolitha. „Děláš ze sebe blázna. Lile je to tak trapné, že se vůbec neukazuje venku.“

„Neukazuje se, protože se stará o Isabel Newburyovou,“ řekl otec. „Od té doby, co Isabel onemocněla, je Lile jako svatá. Skoro vůbec jsem ji v poslední době neviděl.“

Luke vyndal ze své peněženky pět dvacetidolarovek a podal je otci. „Tady je sto babek, tati,“ řekl. „Sto babek, které potvrzují, že Amos Wingo zvládne na lyžích celou trasu ze Savannah do Colletonu. Vsaď se s každým, s kým můžeš.“

„Včera večer mi volala z New Yorku vaše sestra, hoši,“ řekl Amos. „Řekla, že jestli to dokážu, dá mě do jedné ze svých básní.“

„V plavkách budeš vypadat jako blázen, Amosi,“ řekla Tolitha, když jsme nasedli do náklaďáku.

„Ne, protože mám skoro v ruce svůj úplně nový řidičský průkaz, Tolitho,“ řekl. „Pak se dám do pucu a vezmu tě na dlouhou projížďku.“

„Budu varovat pana Fruita,“ řekla Tolitha.

Ta chvíle překvapení a svatosti mě drží navždycky v zajetí a v nevolnictví vzpomínek, které si sebou nesu z jižanského života. Děsím se prázdnoty, nudy a bezmocnosti nečinného života. Mrtvolný život středních vrstev rozechvívá nervy a otevřené póry mé duše. Když chytím před východem slunce rybu, spojím se znovu s hlubokým bzukotem planety. Když zapnu televizi, protože nesnesu večer o samotě nebo se svou rodinou, připouštím tím své spoluobčanství s živoucími mrtvými. Je to ta jižanská část mého já, která je nejpodstatnější a divoce živá. Mám hluboké jižanské vzpomínky, které obklopují vůdčí hvězdu mé hodnověrnosti jako muže. Díky naší vášnivosti jsem patřil k rodině, která si osudově potrpěla na zvláštní gesta. Naše reakce na menší události byla vždycky ohavná. Okázalost a zveličování byly konečným peříčkem na ocase, bezstarostným peřím, které se roztahovalo a vzdouvalo, kdykoliv se Wingo ocitl ve stínu lampy a přátelského světla. Jako rodina jsme se řídili instinktem, ne rozumem. Nikdy jsme nemohli své protivníky přelstít, ale vždycky jsme je mohli překvapit nápaditostí naší reakce. Byli jsme skuteční znalci hazardu a nebezpečí. Nebyli jsme opravdově šťastni, dokud jsme si to nerozdali se zbytkem světa. I v sestřiných básních mohl každý cítit napětí z blížícího se rizika. Její verše zněly, jako kdyby je komponovala z tenkého ledu a z padajících kamenů. Měly v sobě pohyb, váhu, lesk a řemeslo. Její poezie se pohybovala proudy času, divoká a bouřlivá, jako když starý muž vstupuje do hraničních vod řeky Savannah a chystá se ujet na vodních lyžích čtyřicet mil, aby dokázal, že je ještě muž.

„Vypadá to, že bude trochu chladněji, než jsme čekali, dědečku,“ zaječel jsem na něj, když jsem uvazoval vlečné lano za loď. „Slunce se schovalo za mraky a vypadá to na déšť. Můžeme to ještě odložit.“

„Budou na nás čekat ve veřejném přístavišti,“ řekl Amos, když pevně popadl lano do ruky.

„Oukej,“ řekl jsem. „Celou cestu bude příliv, tak se nemusíme tolik trápit s písčinami. Pojedeme rovně, když budeme moct, a pokusíme se z téhle lodi vymáčknout co nejvíc.“

„Myslíš, že mám celou cestu do Colletonu jen slalomovat?“ zeptal se.

„Budeš potřebovat obě lyže, než to skončí,“ řekl jsem.

„Ale až skončím, mohl bych ukázat nějaký styl.“

„Ne, dědečku,“ řekl jsem. „A pamatuj si, budu ti celou cestu házet pomeranče.“

„Nikdy jsem neslyšel to, že když jedeš na lyžích, házejí ti pomeranče.“

„Ty si nejedeš zalyžovat, dědečku,“ řekl jsem do hluku motoru, který běžel naprázdno. „Pojedeš čtyřicet mil a budeš potřebovat tekutiny. Tak si ty pomeranče hlídej. Jestli tě nějaký praští do hlavy, pohřbíme tě v moři.“

„To zní legračně,“ řekl.

„Poslouchej trenéra,“ řekl jsem a ukázal jsem palcem vzhůru. „Jsi připraven, starouši?“

„Neříkej mi starouši,“ ohradil se.

„Nebudu ti říkat starouši, jestli budeš pořád stát na lyžích, až dorazíme do Colletonu,“ zavolal jsem na něj, zatímco on namířil špičky lyží k nebi.

„Jak mi budeš pak říkat, Tome?“ volal.

„Budu ti říkat zatracenej starouši,“ vykřikl jsem a mezitím Luke šlápl na plyn a namířil podél pobřeží na jih, kde se shromáždil malý hlouček lidí, aby viděli start dědečkova výletu. Zdravili dědečka, když se hladce zvedl z vody a vyjel ze stopy za lodí a ve svém oslňujícím oblouku je postříkal proudem vody.

„Nepředváděj se,“ volal jsem na něho, když začal skákat po okrajích vln za lodí a s napjatým lanem vyrážel z proudu, až byl v rovině s námi.

„Pořád to ještě umím,“ snažil se překřičet hluk motoru.

Dokud jsme nevjeli do vod Jižní Karolíny, neuklidnil se. Pak jel přímo za lodí a nechával ji, aby udělala většinu práce za něj. Když jsme míjeli malé ostrůvky se stromy na tmavých březích a voda se změnila z bledého nefritu na kovovou šeď, dával jsem pozor na dědečka a Luke sledoval kanálová návěstidla. Cítili jsme, jak se slunce rozhlíží kolem sebe mezi protrženou kupou mraků, ale také jsme viděli zlověstné bouřkové mraky ve tvaru úlu, jak se temně shromažďují na severu.

Za námi stál zpříma na svých lyžích dědeček, ruce měl hubené, jako sadu tužek číslo dvě, ale funkční. Amos na sobě neměl měkké místo a jeho tělo obsahovalo tu překvapující sílu, kterou si člověk spojuje se stočeným drátem. Jeho předloktí a tricepsy vzdorovaly v grafickém basreliéfu tahu lana. Jeho tvář a krk a ruce byly tmavé; ramena měl plochá a bledá. Jak den ztemněl a teplota klesla, jeho tělo získalo lehce modravou barvu, jakou bývají pokropena vajíčka divokých ptáků. Po desáté míli byl vyzáblý, starý a třásl se. Ale byl stále čilý a báječný.

„Vypadá jako zahřátá smrt,“ volal Luke. „Zkus mu hodit pomeranč.“

Kapesním nožem jsem vyřízl v pomeranči Indian River čtvrtpalcovou díru a šel k zádi lodi. Zvedl jsem ho do výšky a dědeček přikývl, že chápe.

Hodil jsem pomeranč přímo do vzduchu, ale špatně jsem odhadl výšku a pomeranč proplul Amosovi vysoko přes hlavu a on málem upadl, jak se snažil pro něj vyskočit.

„Neskákej, dědečku,“ volal jsem na něj. „Počkej, až k tobě dopadne.“

Ztratil jsem tři pomeranče, než jsem si vypočítal správný dostřel a potřebnou rychlost, a dědeček ten čtvrtý chytil jako hráč stojící mimo výseč hřiště a naklánějící se přes plot, aby zabránil vítězství soupeře. Když ho Amos chytil, Lukova ruka vylétla do vzduchu na znamení vítězství a Amos ten pomeranč do sucha vysál a vyjedl ho z kůry dřív, než ho za sebou upustil jako zářící kapesníček. Zdálo se, že mu pomeranč oživil duši, a Amos několikrát přeskočil vlnu, pak si sedl na lyže a jednou rukou držel lano, než se nám podařilo ho znovu uklidnit.

„Patnáct mil,“ řekl Luke, když jsme míjeli světelnou bóji označující vjezd do Hanahanského průlivu.

Jsou okamžiky, kdy můžete vidět, z čeho je naše rodina vytvořená, a tohle byl jeden z nich. V Amosových očích jsme viděli statečnost a odhodlanost, kterou získal tříbením genetických kmenů Wingů, a byli jsme pyšní, že jsme syny jeho syna. U návěstidla dvaceti mil se třásl a jeho hluboce posazené oči byly zakalené jako zkažená huspenina. Ale jeho lyže stále prorážely vodu jako ostří narušující čistý povrch emailu. Třásl se a byl vyčerpaný, ale byl stále na nohou, stále jel směrem ke Colletonu.

Upadl, až když jsme dorazili do colletonského průlivu, a když se vody rozvířily blížící se bouřkou, viděli jsme, jak na severu blesk prořezává mraky.

„Je na dně,“ volal jsem na Luka.

„Vlez za ním do vody, Tome,“ řekl Luke, jak otáčel loď v širokém oblouku, a když jsme se blížili k Amosovi, nechal motor běžet naprázdno.

Skočil jsem za Amosem do vody, držel jsem nad hlavou čerstvě rozříznutý pomeranč a dával jsem pozor, aby se do něj nedostala sůl.

„Jak to jde, dědečku?“ zeptal jsem se, když jsem k němu doplaval.

„Sasser má pravdu,“ odpověděl Amos a já stěží slyšel jeho hlas. „Chytá mě křeč.“

„Kde máš křeč, dědečku?“ zeptal jsem se. „Neměj strach. Ne každý lyžař si s sebou veze vlastního maséra.

„Jsem v jedné velké křeči,“ řekl. „I v nohou, kde jsem nikdy křeč neměl. Dokonce mám křeč v zubech, a ani nejsou moje.“

„Sněz tenhle pomeranč, opři se a nech mě, abych na tobě zapracoval.“

„To je zbytečný,“ řekl. „Prohrál jsem.“

Luke zakormidloval lodí vedle nás a když jsem začal dědečkovi masírovat ruce a krk, slyšel jsem, jak lodní motor běží naprázdno.

„Říká, že to vzdá, Luku,“ řekl jsem.

„Ne, nevzdá,“ odpověděl Luke.

„Jsem na dně, Luku,“ řekl Amos.

„Pak máš před sebou velký problém, dědečku,“ volal na něj dolů Luke.

„Jaký, Luku?“ zeptal se dědeček a sténal, jak moje ruce pracovaly na tom, aby uvolnily svaly na jeho rukách.

„Myslím, že je mnohem jednodušší lyžovat deset mil do Colletonu, než celou cestu plavat,“ řekl Luke.

Jak to řekl, vytáhl svůj vlastní řidičský průkaz a dodal: „Jeden takový na tebe čeká kousek po řece, dědečku. A já chci vidět ten zasranej obličej mladýho Sassera, až se přiřítíme po řece.“

Amos vykřikl: „Pracuj na nohou, Tome. A hoď mi ještě jeden z těch sladkejch pomerančů, Luku. Přísahám, že jsem nikdy nevěděl, že by pomeranč mohl být tak dobrý.“

„Sundej si lyže, dědečku,“ řekl jsem. „Namasíruju ti chodidla.“

„Vždycky jsem měl ty nejhezčí nohy,“ řekl zpola blouznivě.

„A taky silné nohy, dědečku,“ zašeptal jsem. „Dost silné na to, aby vydržely ještě deset mil.“

„Mysli na Ježíše, který jde na Golgotu,“ řekl Luke hlasem zhůry. „Představ si, že bys to vzdal, dědečku. Kde by byl teď svět? Ježíš byl silný, když to potřeboval. Požádej Ho, aby ti pomohl.“

„On nejel na Golgotu na vodních lyžích, hoši,“ zalapal po dechu dědeček. „To byla jiná doba.“

„Ale udělal by to, kdyby to bylo nutné, dědečku,“ povzbuzoval ho Luke. „Udělal by cokoliv, jen aby spasil lidstvo. Nevzdal to. V tom to bylo. On by to nevzdal.“

„Namasíruj mi znovu krk, Tome,“ řekl dědeček se zavřenýma očima a s pomerančem u rtů. „Hrozně mě to bolí, synku.“

„Jen se uvolni, dědečku,“ řekl jsem a přesunul jsem se, abych mu namasíroval krk. „Jenom plav na vestě, ať si všechny tvoje svaly odpočinou.“

„Vždycky jsi na Velký pátek zvládl tříhodinovou pouť,“ řekl Luke. „Nikdy v životě ses nevzdal. Zítra budeš moct vzít celou rodinu na projíždku svou fordkou.

„Mluv za sebe, Luku,“ řekl jsem, když jsem zabořil prsty do dědečkových ramen. „Hoď sem dolů tu polní láhev, ať můžu dát dědečkovi napít trochu vody.“ Dědeček v mém náručí plul jako kdyby spal, dokud neuslyšel, jak Luke říká: „Radši vylez do lodi, dědečku. Právě jsi ze Sassera udělal toho nejšťastnějšího chlapa v Jižní Karolíně.“

„Podej mi vlečné lano, synku,“ poručil dědeček a náhle otevřel oči. „Už od svých vnuků nechci slyšet žádné drzosti.“

„Dál je rozbouřená voda, dědečku,“ řekl jsem.

„O to to bude sladší, až mě potáhnete městem, synku,“ řekl.

Vrátil jsem se do lodi, znovu jsem vzal vlečné lano a kousek po kousku jsem ho natahoval k Amosovi, dokud nebylo napnuté a nevypadalo, jako by je měl Amos připevněné k pupku. Když jsem viděl, jak se jeho lyže vynořují z vody, vykřikl jsem: „Teď,“ a Luke šlápl na plyn a loď vyrazila vpřed po divoké vodě. Tentokrát jel Amos jako umírající, chvějící se muž, vybělený vodní tříští a vyčerpáním. Zápasil s lanem, s vlnami, s bouří, sám se sebou. Nad námi nyní začala bouřka a pršelo tak silně, že jsme Amose viděli jen v iluzorních konturách jako na špatně zaostřeném negativu. Do ostrovů uhodil blesk a bouře se spolu s řekou rozhučely hlasem zkázy. Dešťová voda mi zaplavila oči a Luke kormidloval poslepu, ale s bezvadnou znalostí hloubky a přílivů, zatímco já sledoval nejasnou postavu svého dědečka válčícího s časem a bouřkou.

„Vždyť ho zabijeme,“ vykřikl jsem na Luka.

„Zabije ho, jestli to nedokáže,“ volal Luke.

„Musím znovu dolů,“ zavolal jsem, když jsem uviděl Amose, jak špatně vybírá vlnu, ztrácí rovnováhu a řítí se na něj druhá vlna.

Luke znovu zakroužil s lodí a já vlezl do vody za svým dědečkem, a jak jsem za ním plaval a začal mu znovu masíroval krk a ruce, bojoval jsem s nepokojnými vlnami. Když se moje ruce dotkly těch bolavých ramenních a podpažních svalů, hlasitě vykřikl. Měl špatnou barvu, vypadal jako Harlinspike zničený vyčerpáním. Jeho tělo bylo skleslé, vysušené a jeho myšlenky bloudily, když jsem se přesunul dolů na jeho nohy a chodidla.

„Myslím, že bychom ho měli vzít do lodi,“ volal jsem na Luka, který k nám mířil.

„Ne,“ zavolal dědeček šeptem. „Jak daleko ještě?“

„Sedm mil, dědečku,“ odpověděl Luke.

„Jak vypadám?“ zeptal se.

„Vypadáš příšerně,“ řekl jsem mu.

„Vypadáš báječně, Toma neposlouchej,“ řekl Luke.

„Já jsem trenér,“ ozval jsem se.

„Já tě učil lyžovat, synku,“ řekl Amos pohupující se na korkové vestě vleže na zádech.

„A ty jsi mě také učil, že nemám lyžovat v takovémhle počasí,“ řekl jsem a zaryl jsem ruce do jeho tuhých stehen.

„Pak jsem tě to učil správně,“ řekl se smíchem. „Učil jsem tě to opravdu dobře, synku.“

„Tak vlez zpátky do lodi,“ nařídil jsem mu. „Udělal jsi, co jsi mohl, dědečku. Nikdo nemůže říct, že ses o to nepokusil.“

„Hospodin chce, abych jel dál,“ řekl Amos.

„Poslechni si bouřku, dědečku,“ řekl jsem. „Říká: ‚Nejezdi.‘“

„Říká: ‚Nezastavuj se, Amosi,‘“ odpověděl. „To je to, co slyším.“

„Tom nikdy nebyl dobrý v cizích řečech, dědečku,“ vykřikl Luke, který se přiblížil s lodí a vytáhl mě přes její okraj, zatímco dědeček si znovu nasazoval lyže.

„Nelíbí se mi to, Luku,“ řekl jsem.

„Za sedm mil se ti to bude sakra líbit,“ odpověděl, když jsme se dívali, jak Amos popadl lano vlekoucí se za lodí a připravil se na závěrečnou jízdu do Colletonu.

Luke šlápl prudce na plyn a dědeček se znovu ocitl v bílém pěnivém příboji a dešti, ale vstal na lyžích s úsilím přesahujícím všechny touhy nebo vášně. Hořel touhou po tom, aby tenhle závod dokončil. Stará rozkoš ze sportu a soutěže oživila jeho duši a to byl ten plamen, který všechny vody nebe a Atlantiku, ubíjející jeho tělo do bezvědomí, nemohly uhasit.

Dvě míle před městem jsme zpozorovali, jak se na silnici podél řeky řadí auta a ucpávají přístaviště, očekávajíce náš příjezd. Když colletonští občané uviděli, že je Amos stále na nohou, břehy ožily jejich houkačkami a blikáním světel na oslavu a jako pocta Amosovu vítězství. Amos pozdravil houkačky a světla veselým zamáváním a jak jsme se s lodí stočili v záhybu řeky, začal se znovu předvádět, ukázal několik triků, blýskl se některým ze starých stylů. Když jsme míjeli Ulici přílivů a hnali se o závod s bouří, byl hluk houkaček ohlušující. Most byl nacpaný lidmi a deštníky, a když dědeček mávaje a nadouvajíce se proplouval pod mřížovím zvedacího mostu, ozval se jásot. Luke zamířil k veřejnému přístavišti, kde se shromáždili další lidé. Luke hnal loď na plný plyn, pak se náhle otočil zpátky na řeku, a zatímco dědeček letěl jako blesk ke břehu a pustil se lana, Luke a já jsme zamířili dál na řeku. Dědeček kouzelně plul, vypadal, jako kdyby uměl chodit po vodě. V přístavišti ho můj otec chytil do náruče.

Luke kroužil s lodí a spolu s jásajícím davem jsme byli svědky toho památného okamžiku, kdy Amos Wingo obdržel od vlídného strážníka Sassera, na kterého udělal ohromný dojem, svůj nový řidičský průkaz.

Zmeškali jsme s Lukem ten nejznepokojivější moment, kdy se dědeček zhroutil na parkovišti a můj otec ho musel rychle odvézt na pohotovost do nemocnice. Doktor Keyserling držel dědečka do rána na lůžku a léčil ho z vyčerpání a prochladnutí.

O rok později poslala Tolitha Amose koupit libru hladké mouky a láhev steakové omáčky. Amos došel téměř k regálu se steakovou omáčkou, když se náhle zastavil, slabě vykřikl a vrhl se na pult s konzervami tuřínu s příchutí vepřového. Amos Wingo byl mrtvý, hned jak dopadl na zem, i když se ho strážník Sasser marně snažil oživit umělým dýcháním. Lidé říkali, že Sasser brečel jako dítě, když ambulance odvážela dědečkovo tělo do nemocnice. Ale Sasser byl ten večer jen první, kdo ve městě brečel. Celé město vědělo, že ztratilo něco znamenitého a nenahraditelného. Nic nezasáhne malé město víc než ztráta nejvzácnějšího a nejlepšího člověka. Nic nezasáhne jižanskou rodinu víc než smrt toho, kdo jí ve světě zkažených hodnot nabízel náhradou dobrotu. Jeho víra byla vždycky jakési báječné šílenství a jeho láska ke světu byl výmluvný chvalozpěv na Boha, který tento svět vytvořil. Už nebude posílat další dopisy Colletonské Gazetě s doslovnými popisy upovídaných rozprav s Hospodinem. Teď tyhle dialogy povedou oba mezi čtyřma očima, zatímco Amos bude Bohu stříhat vlasy v paláci oslazeném ptačím zpěvem andělů. Toto byla slova, která pronesl kazatel Turner Ball v kostele pobitém bílými prkny v den, kdy pohřbívali mého dědečka.

Toho dne pro mě zemřel Jih nebo jsem alespoň ztratil jeho nejhalasnější a nejvýznamnější část. Ztratil to rozmarné kouzlo, které si spojuji se získanou rozporuplností. Dědeček chytal mouchy a komáry do sklenic a pouštěl je na zadním dvorku na svobodu, protože nedokázal zabít ani jedno z Božích stvoření.

„Jsou součástí tvorstva,“ řekl. „Jsou součástí Božího obrazu.“

Jeho smrt mě donutila ocenit tu tajnou moudrost, která přirozeně vzniká ze zajímavého života. Jeho život byla nepřetržitá izolace sebe sama od všeho materiálního a světského. Jako chlapec jsem byl na rozpacích z jeho nefalšovaného nadšení, jímž uctíval Boha. Jako dospělý jsem mu navždycky záviděl jednoduchost a ušlechtilost jeho představy o tom, jaký má být úplný a prospěšný člověk. Celý jeho život znamenal harmonii a dar neposkvrněné víře. Když jsem plakal na jeho pohřbu, nebylo to kvůli mé vlastní ztrátě. Člověka, jako byl Amos, si nesete s sebou jako vzpomínku na nesmrtelnou růži v zahradě lidského ega. Ne, já plakal, protože ho moje děti nikdy nepoznají a protože jsem věděl, že nejsem dosti výřečný v žádném jazyce, abych popsal bezvadnou osamělost a lásku muže, který žil a věřil každému slovu knihy, kterou prodával od dveří ke dveřím po celém americkém Jihu. Jediné slovo pro dobrotu je dobrota a to nestačí.

Mezi výkřiky Halelujá a Chvalte Boha začalo šest mužů bouchat těžkými dřevěnými kříži o dřevěnou podlahu kostela, aby vzdali dědečkovi čest. Bušili s kříži v unisonu a vytvářeli tak neduživé, nepochopitelné bubnování, tmavou hudbu ukřižovaných. Otec s Tolithou, která se o něj opírala, vstal a šel se svou matkou střední lodí, kde uviděl Amose naposledy. V otevřené rakvi s vlasy učesanými dozadu do pompadurky a s lehce znetvořeným úsměvem na tváři (nesmazatelný podpis obstaravatele pohřbů Winthropa Ogletreeho) vypadal dědeček jako uvadlý zpěváček na kúru. Bílá bible byla otevřená na straně, kde Ježíš promlouval červeně tištěnými slovy: „Já jsem vzkříšení a život.“ Varhaník hrál Buď požehnáno pouto, které svazuje, zatímco Tolitha se sklonila a naposledy políbila dědečka na rty.

Šli jsme z kostela na hřbitov. Držel jsem ji za ruku a Sallie a Luke šli s mou matkou. Savannah pomáhala otci s Tolithou. Celé město, černé a bílé ve vážném profesionálním tichu, šlo za námi. Šest mužů vleklo své kříže středem ulice. Pan Fruit vedl průvod a pískal na píšťalku a slzy mu tekly po tváři. Strážník Sasser nesl s ostatními rakev.

Pohřbili jsme dědečka v ubohém světle zachmuřeného dne. Když ho spustili do hrobu, Luke, Savannah a já jsme zůstali, abychom ho sami zaházeli hlínou. Trvalo nám to hodinu, než jsme to pořádně udělali. Když jsme skončili, sedli jsme si pod vodní dub zastiňující hroby rodiny Wingů. Plakali jsme a vyprávěli jsme si příběhy o Amosovi a o tom, jakou úlohu sehrál v našem dětství. Náš dědeček v bezesném spánku pod námi k nám mluvil ze zpívajícího hnízda paměti. Dát sbohem je umění a my jsme byli příliš mladí, abychom to zvládli. Jednoduše jsme si vyprávěli příběhy o muži, kterého jsme neznali jinak, než jak stříhá vlasy, a který vytvořil ze svého života nezničitelný žalm Bohu, svému Stvořiteli.

Nakonec Savannah řekla: „Stejně se vší úctou pořád říkám, že dědeček byl blázen.“

„To je úcta?“ zeptal se Luke.

„Pamatuj si, Luku, dědeček mluvíval o Ježíši denně,“ řekla. „Tomu psychiatři neříkají normální chování.“

„K čertu, ty mluvíš denně o psech a o andělech,“ řekl Luke rozzlobeně. „Myslím si, že mluvit o Ježíši je sakra normálnější.“

„To je to, o čem mluvím, Luku,“ řekla Savannah se sklopenýma a zavřenýma očima. „Nechci, abys zlehčoval moje problémy. Jsem opravdu v obtížné situaci. Vždycky to budu mít těžké.“

„Nechtěl ti tím ublížit, Savannah,“ ozval jsem se.

„Neměla jsem sem jezdit,“ řekla. „Je to pro mne špatné být s rodinou. Je to nebezpečné.“

„Proč je to nebezpečné?“ zeptal jsem se. „To proto tě vidíme tak málo?“

„Hnací síla téhle rodiny je příšerná,“ odpověděla. „Jednoho dne vás dostane, kluci, stejně jako dostala mě.“

„O čem to mluvíš, Savannah?“ zeptal se Luke. „Právě jsme si tak hezky povídali o dědečkovi a ty to musíš zkazit žvásty z klubu cvokařů.“

„Teď jsi na řadě ty, Luku,“ řekla. „Máš to napsané na čele.“

„Na řadě v čem?“ zeptal se.

„Žádný z vás se opravdu nevyrovnal s tím, co se skutečně stalo v našem dětství, a protože jste oba jižané, máte velkou naději, že se s tím nevyrovnáte nikdy.“

„Omlouvám se za to, že jsem jižan, Savannah,“ řekl Luke. „Co chceš, abych byl, Eskymák? Japonský lovec perel?“

„Chci, aby ses rozhlédl kolem sebe a viděl, co se děje, Luku,“ řekla klidně. „Ty ani Tom netušíte, co se právě teď děje.“

„Musíš nám to prominout, Savannah,“ řekl jsem a začínal jsem být vzteklý jako Luke. „Jsme jen jižané.“

„Proč nenávidíš ženy, Luku?“ zeptala se. „Proč jsi nikdy nešel na rande? Proč ses nikdy za celý život vážně nezapletl se ženskou? Zeptal ses na to někdy sám sebe?“

„Mám ženy rád,“ řekl a v jeho hlase byla opravdová bolest. „Jenom jim nerozumím, zlatíčko. Jenom nevím, co si myslí a proč si to myslí.“

„A co ty, Tome?“ zeptala se. „Co ty si myslíš o ženách?“

„Já?“ řekl jsem, „mám jich plné zuby. Myslím, že ženy jsou zasraný bahno společnosti. Proto jsem si vzal jednu z nich a mám s ní tři dcery. Hnala mě k tomu především nenávist.“

„Chápu, proč se tak bráníte,“ řekla Savannah a úplně se ovládala.

„Nebráním se,“ nesouhlasil jsem. „Luke a já jen reagujeme na tvou nesnesitelnou zbožnost, Savannah. Pokaždé, když tě vidíme, musíme poslouchat přednášky o tom, jak tady marníme život, zatímco ty v New Yorku vedeš plodný, seberealizující, báječný život mezi těmi nejnadanějšími hlavami naší doby.“

„To není pravda,“ řekla. „Jen mám od té doby, co se jednou za pár let dostanu domů, lepší perspektivy. Věci, které vy vidět nemůžete, protože jste jim tak blízko, já vidím okamžitě. Mluvil někdo z vás v poslední době s mámou?“

„Jo,“ řekl Luke. „Každičký den v životě.“

„Víš, o čem uvažuje?“ zeptala se Savannah a ignorovala ironii v Lukově hlase. „Máte vůbec nějakou představu o tom, co se chystá udělat?“

„Každičkou chvíli, když právě nespí, ošetřuje tu chudinku kurvu Isabel Newburyovou,“ řekl Luke. „Když se dostane domů, je obvykle tak vyčerpaná, že stěží může dělat něco jiného než padnout do postele.“

„Sallie vypadá nešťastně, Tome,“ řekla Savannah, aniž ztratila tempo. „Vypadá vyčerpaně.“

„Je to doktorka a matka, Savannah,“ odpověděl jsem. „Je drsné být tím jedním, natož oběma. Zvlášť když manžel učí ve škole a trénuje tři sporty.“

„No alespoň nemusí být po celý život žena v domácnosti,“ řekla.

„Co máš, k sakru, proti ženám v domácnosti?“ zeptal jsem se.

„Jedna z nich mě vychovala a málem mi to zničilo život.“

„Když jsem byl kluk, dostával jsem výprask od lovce garnátů,“ ozval se Luke, „ale nikdy jsem to nedával za vinu garnátům.“

„Máma se chystá rozvést,“ řekla Savannah. „Řekla mi to včera večer.“

„To je snad nějaká novinka?“ zeptal se Luke. „Kolikrát v životě nám tohle máma řekla?“

„Mockrát ne,“ odpověděl jsem. „Myslím, že to neřekla víc jak osmašedesátkrát.“

„Kolikrát,“ pokračoval Luke, „nás naložila do auta, odjela s námi a přísahala, že v domě Henryho Winga už nezůstane ani jednu noc?“

„Mockrát ne,“ řekl jsem znovu. „Když jsme byli děti, stalo se to asi jen dvacetkrát nebo třicetkrát.“

„Kam chtěla jet?“ zeptala se Savannah. „Jak nás chtěla krmit a šatit? Jak chtěla přežít bez muže? Máma byla polapená v pasti Jihu, a proto byla trochu ubohá. Ale myslím, že tentokrát se s ním rozvede. Příští týden chce podat žádost o rozvod. Najala si právníka a ten už sepisuje papíry.“

„Už to řekla tátovi?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla Savannah.

„Hele, Tome, všechno pěkně popořádku,“ řekl Luke.

„Nemyslíš, že je to divný, že máma udělala takový důležitý rozhodnutí a nikdo z vás to nevěděl?“ pokračovala. „Nevypovídá to něco o tom, jak tahle rodina komunikuje?“

„Savannah,“ řekl Luke, „proč vždycky přijedeš do Jižní Karolíny a nemůžeš se dočkat, až mně a Tomovi poradíš, jak máme žít? My neřekneme ani slovo o tom, jak žiješ ty, ale ty máš tisíce řečí o tom, co děláme my. Přišli jsme sem dát dědečkovi sbohem a ty to musíš převrátit na skupinovou terapii. Jestli se máma chystá opustit tátu, pak je to jejich věc, a bude na mně a na Tomovi, abychom jim co nejlíp pomohli tím projít. Ty budeš v New Yorku a budeš nám telefonovat a říkat, jakou děláme zasranou práci.“

„Nenávidím komunikaci, Savannah,“ řekl jsem. „Pokaždé, když s tebou v současnosti komunikujeme, skončí to bitvou. Kdykoli sám začnu komunikovat s někým ze své rodiny, zjistím víc, než chci… nebo mnohem míň.“

„Tobě je jedno, že se máma s tátou rozvádí?“ zeptala se.

„Ne, není mi to jedno,“ řekl jsem. „Teď, když už mě táta nebije a nemá nade mnou ani špetku moci, mi připadá jenom patetický. Když jsem vyrůstal, strašně jsem ho nenáviděl, protože jsem se vždycky v jeho domě bál a protože je těžké odpustit někomu, kdo tě okradl o dětství. Ale já mu odpustil, Savannah. A mámě jsem také odpustil.“

„Nemůžu odpustit ani jednomu z nich,“ řekla Savannah. „Nadělali příliš mnoho škody. Musím se s jejich chybami potýkat každý den.“

„Nechtěli nám ublížit,“ řekl Luke, objal rukou Savannah a přitáhl si ji na prsa. „Byli to jen pitomci a nevěděli ani, jak být dobrými pitomci. Tak nějak v tom tápali.“

„Nechtěla jsem na vás jít tak zhurta, kluci,“ odpověděla. „Vždycky mám strach, že vás tohle město strhne na svou úroveň.“

„Milovat Colleton není hřích,“ řekl Luke. „Jediný skutečný hřích je, když ho nemiluješ dost. To říkával dědeček.“

„Podívej, kam ho to přivedlo,“ odpověděla Savannah a kývla směrem k hrobu.

„Nebe není zas tak špatné místo,“ řekl Luke.

„Víš, že nevěřím v nebe,“ řekla.

„Ano, vím,“ odpověděl jí. „Já už tam jsem, Savannah. To je ten veliký rozdíl mezi mnou a tebou. Colleton je všechno, co jsem kdy chtěl a potřeboval.“

„Není tu žádné vzrušení, žádný lesk, žádné vlnění lidských davů, žádné povzbuzení,“ řekla.

„Co sis myslela o dědečkově pohřbu, když těch šest diakonů začalo tlouct svými kříži o podlahu?“ zeptal jsem se.

„Myslela jsem si, že jsou to cvoci,“ odpověděla.

„Ale určitě to bylo povzbuzující, nebo ne?“ zeptal se Luke.

„Ne, bylo to jenom bláznivé,“ řekla. „A já měla chuť vypadnout z tohohle města tak rychle, jak mě jen nohy mohly unést.“

„Dávali tím jenom každému vědět, jak moc na dědečka myslí, Savannah,“ řekl Luke. „Říkali tím všem, že ho milují.“

„Z toho by byla dobrá báseň,“ přemýšlela Savannah nahlas. „Mohla bych ji nazvat Ukřižovaní bubeníci.“

„Dokončila jsi už báseň o dědečkově výletu na vodních lyžích?“ zeptal jsem se.

„Skoro,“ odpověděla. „Pořád na ní potřebuju pracovat.“

„Co ti na tom tak dlouho trvá?“

„Umění nemůžeš uspěchat,“ odpověděla.

„Jo,“ řekl jsem. „Ty hlupáku. Umění nemůžeš uspěchat.“

Savannah nás oba ignorovala, vstala a řekla: „Musíme dát dědečkovi sbohem.“

„Tady jednou pohřbí i nás,“ pronesl Luke a mířil ke kousku holé trávy. „Tenhle kus je pro mne. Tyhle jsou pro vás dva a ještě je tu dost místa pro vdovy a děti.“

„To je morbidní a depresivní, Luku,“ řekla Savannah.

„Uklidňuje mě to, když vím, kde skončím, až natáhnu bačkory,“ odpověděl jí Luke.

„Já budu mít kremaci a nechám svůj popel rozptýlit nad hrobkou Johna Keatse v Římě,“ prohlásila Savannah. „To je skromné přání,“ řekl jsem.

„Ne, sestřičko,“ řekl Luke přívětivě. „Já tě přinesu přímo do Colletonu a dám si tě do země přímo u nosu, abych tě mohl hlídat.“

„To je groteskní,“ řekla.

„Pojďme domů,“ navrhl jsem. „Většina vzrušených hlav už bude pryč.“

„Pa, pa, dědečku,“ řekla Savannah měkce a poslala k čerstvě zryté zemi polibek. „Kdyby nebylo tebe a Tolithy, nevím, co by se nám stalo.“

„Jestli nejsi v nebi, dědečku,“ řekl Luke, když jsme vycházeli ze hřbitova, „pak jsou to všechno kecy.“

Žil jsem v kraji bez rododendronů, kde nikdy nepadal sníh. Prožil jsem svůj dvacátý rok jako trenér nemotorných i svižných chlapců. Rozdělil jsem si roční období na sezóny jednotlivých sportů. Na podzim tu byla hudba vykopnutých fotbalových míčů točících se k mrakům, v zimě vrzání gumy o lesklé dřevo, jak se vysocí kluci točili pod košem, a ke konci jara údery jasanových pálek Hillerich a Bradsby o baseballové míče. Trénování nebylo nevyužitá vášeň. V nejlepším to bylo umění dát smysl chlapeckému dětství. Nebyl jsem nejlepší trenér, ale nebyl jsem také špatný. Nefiguroval jsem příliš ve zlých snech žádného chlapce. Ani jednou jsem neporazil ta děsivě disciplinovaná fotbalová mužstva velkého Johna McKissicka ze Summervillu. On stvořil dynastie hráčů a moje trenérské možnosti byly omezené. Nikdy jsem netoužil po vítězství za každou cenu. Nahrával jsem týmům, které měly obojí, a ačkoli jejich vítězství bylo dobré, postrádalo tu křehkou velkolepost, tu lehkou moudrost, kterou člověk získá ze zápasu, který hraje celým srdcem, kdy ale jeho snaha vyjde naprázdno. Učil jsem své chlapce, že dobře prohrávat je umění, ale že vítězství je věc pravého mužství. Prohra, říkal jsem jim, je dobrá pro váš smysl pro rovnováhu.

Snažil jsem se žít dobře v tom kraji bez rododendronů, kde nikdy nepadá sníh. Začal jsem pozorovat ptáky, stal se ze mě amatérský sběratel motýlů. Rozhazoval jsem žábrové sítě při každoročním tahu placek, sbíral jsem Bacha a hudbu karolínského pobřeží. Zatímco jsem prováděl všechny ponižující rituály střední vrstvy, stal jsem se jedním z těch anonymních Američanů, kteří se snaží udržet svou mysl bystrou a zvědavou. S učitelskou slevou jsem si předplatil pět časopisů: The New Yorker, Gourmet, Newsweek, The Atlantic a New Republic. Myslel jsem si, že časopisy, které jsem si vybral, budou naznačovat přemýšlivého, liberálního muže s různorodými zájmy. Ani jednou mi nepřišlo na mysl, že tento pečlivě zvážený výběr odhaluje nevyvratitelný fakt, že jsem směšný a nudný produkt své doby. Savannah mi posílala balíčky knih, které kupovala u Barnes and Noble. Věřila, že jsem zradil svůj rozum, když jsem zůstal na Jihu. Měla kupeckou víru v knihy; mohly být předávány jako volné výtisky a byly nenahraditelné jako užitečné dárky. Vím, že se Savannah bála o mě a o můj osudový sklon ke konvenčnosti a bezpečí. Myslím, že se mýlila; moje choroba byla mnohem divnější. Přinesl jsem si do své dospělosti nostalgii ztraceného dětství. Toužil jsem vychovávat své děti na Jihu, který mi ukradl můj otec a matka. Co jsem chtěl ze všeho nejvíc, byl intenzívní, kvalitní život. Měl jsem určité vědomosti, které bych předal svým dětem, a ty neměly nic společného s velkými městy. Savannah nechápala, že jsem hořel potřebou být slušný člověk a nic víc. Chtěl jsem, aby Sallie, až zemřu a ona mě naposledy políbí, řekla: „Vybrala jsem si toho správného muže.“ To byl ten jediný oheň, který ve mně hořel, jediná idea, kterou jsem přijal jako princip svého mužského života. Myslím, že to, že jsem neuspěl, mělo méně co dělat se mnou než s drsnou zvráceností okolností. Když jsem se rozhodl vrátit se do Colletonu, nic jsem netušil a smál bych se, kdyby mi někdo řekl, že Colleton nebude městský okrsek Jižní Karolíny. Měl jsem se naučit o svém století víc. Nic z toho se mi nemělo líbit.

Tři týdny po dědečkově pohřbu, když jsem se vracel z tréninku, uviděl jsem před svým domem zaparkovaný otcův náklaďák. Měl vzadu na korbě nálepku se symbolem míru a se slovy: „Tohle je stopa amerického kuřete.“ Otec seděl v obývacím pokoji a mluvil se Sallie, když jsem vešel dovnitř. Jennifer mu seděla na klíně a Sallie na gauči přebalovala Lucy.

„Ahoj, tati,“ řekl jsem. „Můžu ti nalít skleničku?“

„Jistě, synu. Dám si, co máš.“

Sallie za mnou přišla do kuchyně, když jsem naléval pití, a já řekl: „Chceš, abych ti také nalil, Sallie, nebo chceš počkat, až dostaneme tyhle tygříky do postele?“

„Něco se stalo,“ zašeptala Sallie. „Před chvilkou plakal.“

„Můj otec? Plakal?“ řekl jsem tlumeným hlasem. „To je nemožné. Jen lidské bytosti brečí, když je něco citově rozruší. Můj otec se narodil bez citů, stejně jako se někteří lidé rodí bez malíčku.“

„Buď k němu milý, Tome,“ řekla. „Buď opravdu hodný. Vezmu děvčata k Tolithě. Chce s tebou mluvit o samotě.“

„My někam půjdeme, Sallie,“ navrhl jsem. „Je to pro nás jednodušší.“

„On potřebuje mluvit teď,“ odpověděla a šla sbalit děti.

Když jsem se vrátil do obývacího pokoje, našel jsem svého otce, jak sedí s hlavou opřenou o lenoch křesla. Těžce dýchal a byl rozrušenější, než jsem ho kdy viděl. Vypadal, jako by byl přivázaný k elektrickému křeslu. Ruce se mu třásly a kotníky prstů měl červené.

„Jak ti jde práce s týmem?“ zeptal se, když jsem mu podával skleničku.

„Jde jim to“ opravdu dobře, tati,“ odpověděl jsem. „Myslím, že máme proti Georgetownu opravdovou šanci.“

„Můžu si s tebou promluvit, synu?“ zeptal se.

„Jistě, tati.“

„Tvoje matka se ode mne před pár dny odstěhovala,“ řekl a vyrážel ze sebe těžce každé slovo. „Nejdřív jsem si z toho nic nedělal. Chci říct, že máme výkyvy jako všechna manželství, ale obvykle to rychle spravíme. Ale dneska mi šerif přinesl obsílku. Ona chce rozvod.“

„To je mi líto, tati,“ řekl jsem.

„Mluvila s tebou o tom?“ zeptal se. „Věděl jsi, že to přijde?“

„Savannah mi o tom něco řekla po dědečkově pohřbu,“ odpověděl jsem. „Nebral jsem to vážně, tati.“

„Proč jsi mi to neřekl, synu?“ řekl raněným hlasem. „Mohl jsem jí koupit nějaké květiny nebo ji vzít do prvotřídní restaurace v Charlestonu.“

„Myslel jsem si, že mi do toho nic není,“ odpověděl jsem. „Myslel jsem si, že tohle musíte vyřešit vy dva.“

„Nic mu do toho není!“ vykřikl. „Já jsem tvůj otec a ona je tvá matka. Jestli ti do toho, zatraceně, nic není, tak komu tedy? Co kčertu budu dělat, jestli mě opustí, Tome? Můžeš mi to říct? Proč si ksakru myslíš, že jsem se celý život tak dřel? Chtěl jsem jí dát všechno, o čem kdy snila. Ne všechno fungovalo, jak jsem doufal, ale vždycky jsem se o to alespoň pokusil.“

„Pokusil ses,“ řekl jsem. „To nikdo nepopírá.“

„Kdybych jen jednou narazil na zlatou žílu, nikdy by mě neopustila,“ pokračoval. „Neumíš si představit, jak tvoje matka miluje peníze.“

„Mám o tom určitou představu, tati.“

„Proto se vrátí,“ řekl. „Ona neví, co to je živit se sama, a je zatraceně stará na to, aby se teď naučila jak.“

„Máma je moc chytrá ženská,“ opáčil jsem. „Jestli tě opustila, tati, přísahám, že má nějaký plán.“

„Může mít všechny plány světa,“ řekl, „ale nemá žádný hotový prachy, aby je realizovala. Proč to udělala, synu? Prosím tě, pomoz mi. Proč to udělala a odešla?“

Položil tvář do svých obrovských rukou a rozplakal se, až se mu slzy kutálely mezi prsty a po hřbetech rukou a zápěstích. Sesypal se, jako kdyby mu mělo každou chvíli puknout srdce. To nebyl žal, čeho jsem byl svědkem, to byla agónie muže, který věděl, že bude muset splatit dluhy za svou hrubou tyranii. Musel vyúčtovat svou třicetiletou hrůzovládu a neměl přitom žádný sklon ke kajícnosti.

„Jednal jsem s ní jako s královnou,“ řekl. „To byl můj problém. Byl jsem k ní příliš dobrý. Dal jsem jí všechno, co chtěla. Dovolil jsem jí, aby se dělala lepší a předstírala, že je něco, co nikdy nebyla. Souhlasil jsem se vším, místo abych ji držel zkrátka.“

„Ty jsi ji bil, tati,“ řekl jsem, „stejně jako jsi bil nás.“

Pokusil se odpovědět, ale nemohl mluvit. Vyrážel ze sebe velké vzlyky jako vlny rozbíjející se o ohroženou pláž. Chvíli jsem ho téměř litoval, dokud jsem si nevzpomněl na svých osmnáct učňovských let v jeho rozbouřeném bratrstvu. Breč pro mou matku, tati, chtěl jsem mu říct. Breč pro mého bratra a sestru. Uroň slzu pro mne, tati. Neměl v těle dostatek slz, které by ho zprostily bezohledných zločinů, které spáchal jako manžel a otec. Nemohl jsem udělit žádnou amnestii muži, jenž se mě jako dítěte nedotkl jinak než hřbetem ruky, když mě srážel k zemi. Ale ohromil mě, když se nakonec vzmohl na slova: „Nikdy jsem na tvou matku nevztáhl ruku a ani jednou jsem se nedotkl svých dětí.“

„Co?“ vykřikl jsem na něj a on se znovu neovladatelně rozvzlykal. Když se utišil, klekl jsem si vedle jeho křesla a zašeptal jsem: „To je to, co mě v téhle rodině přivádí k šílenství, tati. Je mi jedno, že jsi nás bil. Opravdu. To je dávno pryč a nikdo z nás s tím nemůže nic dělat. Ale nesnesu, že když uvedu jednoduchý fakt z naší rodinné historie, ty nebo máma mi řeknete, že se to nestalo. Ale ty musíš vědět, tati, a říkám to jako tvůj syn, který tě miluje, že jsi byl zlý na mámu a na svoje děti. Ne pořád, ne každý den. Ne každý měsíc. Ale my jsme nikdy nevěděli, co tě rozzuří. Nikdy jsme nevěděli, kdy tvůj temperament vybuchne a ten nejsilnější lovec garnátů na řece nás bude honit po domě. Tak jsme se naučili mlčet, tati. Naučili jsme se kolem sebe chodit po špičkách. Naučili jsme se bát, aniž bychom vydali hlásku. A máma ti byla věrná, tati. Nikdy nedovolila, abychom živé duši řekli, že nás biješ. Většinou byla jako ty a prostě nám říkala, že se to nestalo tak, jak si to pamatujeme.“

„Jsi lhář, Tome,“ řekl náhle. „Jsi zatracený lhář a dovolil jsi své matce, aby tě proti mně poštvala. Já byl příliš dobrý. Byl jsem příliš hodný a to byla moje jediná chyba.“

Popadl jsem ho za pravou ruku, rozepnul jsem mu rukáv a vyroloval ho až k lokti. Obrátil jsem mu ruku dlaní vzhůru a prohlížel jsem si jizvu táhnoucí se jako červená spára poškozenou kůží, vytištěnou do oblého svalu na jeho předloktí. Díval jsem se na tu ruku s velkou něhou. Obrovská dřina vytvarovala jeho ruce v předměty lyrické krásy. Žíly na nich vyčnívaly jako kořeny velkých stromů podél rozdrobených břehů. Začal na garnátovou loď nosit klobouk a košili s dlouhými rukávy, protože věděl, že moje matka obdivuje bílou sinalost mužů, pracujících rukama. Otcovy ruce byly drsné a zašpiněné olejem. Mohli byste vzít břitvu, říznout do mozolu na jeho prstu do hloubky čtvrt palce, než by začal krvácet. Tyhle ruce mě bily, ale také pro mě pracovaly, a já byl díky jim učitelem.

„Jak jsi přišel k téhle jizvě, tati?“ zeptal jsem se. „Tvůj syn lhář, tvůj syn, který tě má rád, chce vědět, jak jsi přišel k téhle jizvě na ruce.“

„Jak to mám vědět?“ zeptal se. „Jsem lovec garnátů. Mám jizvy po celém těle.“

„To mě mrzí, tati,“ řekl jsem. „Ale to nestačí.“

„Co se mi snažíš udělat, Tome?“ zeptal se.

„Nemůžeš změnit to, jaký jsi, pokud nedokážeš připustit, jaký jsi byl, tati. Přemýšlej o tom. Kdes přišel k té jizvě? Pomůžu ti. Savannah a já sedíme u stolu v jídelně. Máme desáté narozeniny. Na stole je dort. Ne, promiň. Jsou tam dva dorty. Máma vždycky chtěla, abychom měli každý svůj vlastní dort.“

„Nevím nic o tom, co říkáš,“ řekl. „Měl jsem jít za Lukem. Snažíš se mě přesvědčit, že jsem zkažený člověk.“

„Jen jsem se tě zeptal, kde jsi přišel k té jizvě, tati,“ odpověděl jsem. „Řekl jsi, že jsem lhář a já se ti snažím dokázat, že si pamatuju každičký detail toho, jak jsi k ní přišel. O té jizvě jsem měl zlé sny.“

„Tak mě zabij. Nepamatuju se. Není zločin něco si nepamatovat,“ vykřikl.

„Někdy to zločin je, tati,“ řekl jsem. „A já teď chci, abys mě nechal ti vyprávět o té noci. Je to důležité, tati. Je to jen jedna z tisíce nocí, ale pomůže ti to udělat si určitou představu o tom, proč tě máma asi teď opouští.“

„Neprosil jsem o žádnou představu,“ zasténal. „Prosil jsem o pomoc.“

„To je to, co ti dávám,“ řekl jsem a začal jsem vyprávět svůj příběh, zatímco otec plakal do svých obrovitých rukou.

Začalo to jako vždycky bez varování a bez možnosti ústupu. Otec odešel brzy od večeře a díval se na televizi na Show Eda Sullivana. Byl konec špatné garnátové sezóny a tehdy byl otec nebezpečný a nevyzpytatelný. Během večeře nemluvil a do obývacího pokoje si s sebou vzal láhev bourbonu. Ale nic v jeho chování nenaznačovalo, že se stane něco hrozného. I jeho mlčení mohlo být dobrotivé a dalo se spíš než skrytému hněvu přičítat fyzickému vyčerpání. Matka zapálila na každém dortu deset svíček a Savannah zatleskala radostí rukama a řekla: „Teď už máme dvojčíslí, Tome. Odteď budeme mít v datu dvě čísla, dokud nám nebude sto.“

„Pojď ke stolu, Henry,“ řekla matka. „Děti chtějí sfouknout svíčky.“

Hádali se předešlou noc? Nedokončili mezi sebou nějakou bitku? Nevím, a ani na tom nezáleží.

„Slyšel jsi mne, Henry?“ řekla matka znovu, když šla k obývacímu pokoji. „Je čas zazpívat Savannah a Tomovi Hodně štěstí, zdraví.“

Můj otec se ve svém křesle nepohnul, ani nedal najevo, že matku slyšel.

„Nech to být, mami,“ modlil jsem se za malými plamínky svíček.

„Vstaň a pojď se svými dětmi oslavit jejich narozeniny,“ nařídila, když přešla k televizi a vypnula ji.

Neviděl jsem jeho oči, ale zahlédl jsem, jak mu ztuhla ramena a jak zvedá ke rtům prázdnou sklenici.

„Tohle už nikdy nedělej, Lilo,“ řekl. „Díval jsem se na tu show.“

„Tvoje děti si budou myslet, že je nemáš dost rád, abys jim popřál k narozeninám.“

„Jestli tu televizi znovu nezapneš, budeš litovat, že ses narodila,“ řekl hlasem bez afektu nebo modulace.

„To je v pořádku, mami,“ ozvala se Savannah. „Zapni znovu tu televizi. Prosím tě, mami.“

„Nezapnu,“ odpověděla matka. „Tvůj táta se může dívat v televizi na co chce, ale až rozkrojíme dort.“

Teď, když všechny motory jejich spletité neshody vrčely naplno, díval jsem se s vibracemi ve svém desetiletém krevním proudu bezmocnýma očima, jak můj otec se lvím pohledem vstal a v němé sterilitě svého poraženého života mrštil matkou směrem k televizoru. Popadl ji za vlasy a donutil ji padnout na kolena, zatímco jeho děti křičely v mírně sentimentálním světle narozeninových svíček.

„Zapni tu televizi, Lilo,“ řekl. „A nikdy už mi v mém domě neříkej, co mám dělat. Tohle je můj dům a já tě tu jen nechávám žít.“

„Ne,“ řekla.

Praštil jí hlavou o obrazovku a mě ohromilo, že se tím nárazem obrazovka nerozbila.

„Ne,“ řekla znovu a krev jí tekla z obou nosních dírek.

„Udělej to, mami,“ vykřikl jsem.

Savannah běžela k televizoru, prodrala se kolem rodičů a pokoj se znovu naplnil hlasem Eda Sullivana.

„Ona ji zapnula,“ zalapala po dechu matka. „Já ne.“

Otec se natáhl a znovu televizi vypnul. V tom tichu byl rozpačitý a hrozný smutek.

„Řekl jsem ti, Lilo, abys ji zapnula,“ řekl. „Dáváš chlapcům špatný příklad. Musí se naučit, že žena má muže v jeho vlastním domě respektovat.“

Savannah znovu zapnula televizi, ale tentokrát ji dala příliš nahlas, takže se Ed Sullivan rozkřikl domem. Otec uhodil mou sestru hřbetem ruky, až přepadla přes stolek a svinula se na koberci jako embryo. Matka k ní běžela a obě dvě si plakaly v náručí, zatímco se k nim můj otec pomalu a s rozmyslem blížil. Stál právě nad nimi, když šest rychlých výstřelů z revolveru ráže 38 zničilo televizor v okázalém výbuchu dřeva a skla.

Otočil jsem se a uviděl Luka, jak stojí u dveří do naší ložnice a klidně nabíjí revolver, od jehož hlavně se vznášel proužek dýmu.

„Televize je rozbitá,“ řekl Luke. „Teď můžeš svým dětem zazpívat Hodně štěstí, zdraví.“

Otec pomalu zamířil k Lukovi, jeho oči byly bledé a brutální a měly v sobě bezvýrazný zvířecí lesk. Blížil se k Lukovi jako satan, jako ten, kdo bije své syny, kdo mlátí manželku, a kypěl zlostí. Ale Luke znovu nabil, zaklapl bubínek revolveru a namířil otci na srdce.

„Co člověka nutí, aby jednal jako ty?“ zeptal se Luke, „proč by někdo tak veliký bil svou ženu a malou holčičku? Proč jsi tak zlý?“

Otec se k němu stále blížil a Luke ustupoval ke kuchyni a stále mířil revolverem otci na prsa. Hluk, který jsem uslyšel, bylo splynutí matčina, sestřina a mého vlastního výkřiku smrtelné a nezměrné hrůzy.

Když otec chytil Luka za zápěstí a vykroutil mu revolver ze sevřené ruky, uhodil ho pěstí do obličeje. Luke padl na kolena, ale otec ho vzal za vlasy a znovu uhodil svého napůl bezvědomého syna.

Ocitl jsem se na otcových zádech s jeho levým uchem v zubech. Zařval a já ucítil, jak mě vrhá přes kuchyňský stůl, až jsem přistál na vařiči. Skutálel jsem se na podlahu a zvedl jsem hlavu, abych viděl, jak ho matka škrábe nehty do tváře. Vběhl jsem mezi ně, pokusil jsem se je od sebe odtrhnout a slyšel jsem, jak ji otec bije do obličeje. Bušil jsem ho do břicha a do prsou, cítil jsem, jak mě fackuje, byl jsem oslepený vlasy a hlukem a silným světlem, když jsem najednou zvedl hlavu a uviděl jsem, jak se ve světle zablýskl řeznický nůž, kterým se matka chystala rozkrojit můj narozeninový dort. Proud krve mě uhodil do tváře a oslepil mě a já nevěděl, jestli to byla matka nebo otec, kdo byl probodnut. Savannah křičela a já křičel a matka na nás volala, ať vyběhneme ven z domu, ale já si nemohl otřít oči, a jak jsem si po nich rukama sahal, celý oslepený krví jednoho ze svých rodičů, ani jsem nevěděl, kde jsem.

Luke mě odtáhl ke dveřím a skrz červený opar jsem uviděl svého otce, jak se potácí zpátky ke dveřím své ložnice a z rány na předloktí mu proudí krev. Moje matka držela v rukách zkrvavený nůž a říkala, že mu ho vrazí do srdce, jestli se ještě někdy dotkne někoho z nás. Luke vystrčil mě a Savannah ven z hlavních dveří a řekl nám, ať běžíme k náklaďáku.

„Jestli uvidíte, že táta vychází z domu, běžte do lesa,“ říkal a rozběhl se zpátky k matce.

Společně jsme se Savannah klopýtali k náklaďáku, naše vysoké hlasy se mísily v jediné bědování mučivé úzkosti. Později jsem zjistil, že si Savannah myslela, že jsem byl pobodán řeznickým nožem do obličeje. Otcova krev pokryla mou tvář jako groteskní krvavá maska. Moje ruce vypadaly jako operační tampóny. Ve světle vycházejícím z domu jsem se díval, jak Luke s matkou unikají hlavním vchodem. Za nimi s děsivou vratkostí vrávoral a sténal otec, naplnil dveře, zatímco matka nastoupila do auta. Luke přeskočil na korbu, zatímco ona hledala klíče v kabelce.

„Pospěš si, mami,“ vykřikl Luke. „Už jde.“

Otec se k nám potácel přes trávník, ztrácel krev na každém kroku, ale přesto postupoval se zlověstnou zarputilostí. A matka šmátrala po klíčích. „Už je skoro tady, mami,“ vykřikla Savannah, když se motor auta protočil, zakašlal a pak se probudil k životu a my jsme vyrazili ze dvorku pryč od toho potácejícího se, krvácejícího muže.

Jak jsme se hnali po prašné cestě, matka nám přísahala: „Nikdy se nevrátíme. To vám přísahám. Nikdy se k němu nevrátíme. Jaká bych to byla matka, kdybych dovolila, aby moje děti vyrůstaly vedle takového muže?“

Dva dny jsme zůstali u Tolithy a Amose, pak jsme se vrátili k našemu životu na ostrově. Než jsme se vrátili, matka nás svolala dohromady a řekla nám, že se nikdy nikomu nesmíme zmínit o tom, co se ten večer stalo. Řekla nám, že největší ctnost na světě je věrnost rodině a že ji znají jen ti nejlepší lidé, ti opravdu nejlepší. Ten večer, co jsme se vrátili, byli k sobě moji rodiče neobyčejně milí. Bylo to téměř šest měsíců předtím, že otec matku znovu uhodil či vztáhl ruku na své děti.

„Do dnešního dne,“ řekl jsem svému plačícímu otci, „jsem si vždycky myslel, že bys nás všecky čtyři zabil, kdybys jen doběhl k tomu náklaďáku.“

„To není pravda,“ bránil se nešťastně. „Ani slovo z toho není pravda. Jak můžeš říkat takové věci o svém otci?“

„Pro mě je to docela prosté, tati,“ řekl jsem.

„Nic si z toho nepamatuju,“ řekl. „Jestli se to stalo, musel jsem být opilý. Nemohl jsem vědět, co dělám. Musel jsem být zpitý do němoty. Přiznávám, že jsem ne zrovna nejlépe ovládal svoje pití.“

„Savannah si to taky nepamatuje, tati,“ odpověděl jsem. „Jednou jsem se jí na to ptal. Luke o tom se mnou nechce mluvit.“

„Tak to tě mohla jen balamutit tvoje vlastní představivost, synu,“ řekl. „Jo. To je ono. Vždycky sis rád vymýšlel. Vsadím se, že ses dal dohromady se svou matkou a upekli jste to pro soudce, že je to tak?“

„Jak jsi přišel k té jizvě, tati?“ zeptal jsem se ho.

„Řekl jsem ti, že jsem lovec garnátů,“ odpověděl. „Dělám nebezpečnou práci. Mohl to být naviják nebo když kabely praští…“

„Byl to řeznický nůž,“ řekl jsem klidně. „A co ta televize, tati? Pamatuješ se, jak jsme museli koupit novou? Protože jsme byli tupá jižanská rodina, která by raději hladověla, než by žila čtyřiadvacet hodin denně bez televize. Dost rychle jsme tu rozbitou nahradili. Vlastně myslím, že už doma nová byla, když jsme se vrátili. Nebyla tam žádná stopa po krvi nebo násilí či nehodě. Jako vždycky jsme prostě žili dál a předstírali jsme, že se nic nestalo.“

„No, možná to je to, co bysme měli dělat teď, synu,“ řekl. „Předstírat, že se nic nestalo, i když cokoli řeknu, tě o tom nepřesvědčí.“

„Ale teď se něco stalo,“ řekl jsem. „Konečně, protože tě máma opustila, si budeš muset uvědomit, jaký jsi byl. Nemůžeme předstírat, že se to nestalo, že ne? Rodina se konečně dostala do situace, kdy nemůžeme předstírat, že to není skutečné.“

„Proč mě tak nenávidíš?“ zeptal se a znovu se objevily slzy.

„Je snadné nenávidět muže, který tě bil, když jsi byl malý kluk, tati,“ řekl jsem měkce. „Ale já tě nenávidím jenom tehdy, když si na tyhle věci musím vzpomenout.“

„Jestli jsem takové věci dělal, mrzí mě to, Tome,“ podíval se na mě. „Opravdu se na nic takového nepamatuju. Nevím, co bych mohl udělat, abych to napravil.“

„Můžeš začít tím, že mi dáš velký obnos peněz, přednostně ve dvacetidolarovkách,“ řekl jsem.

Zmateně se na mě podíval a já řekl: „To byl jen pouhý pokus o vtip, drahý otče. A teď, co pro tebe můžu udělat? Jak ti můžu pomoct? Jediné, co vím, tati, je, že nemůžeš změnit fakt, že jsi jižanský pitomec. Už ses takový narodil.“

„Mohl bys s ní promluvit a zjistit co chce?“ řekl. „Pověz jí, že jestli se vrátí, udělám cokoli. Cokoli bude chtít, to bude mít. Slibuju.“

„Co když se nebude chtít vrátit?“ zeptal jsem se.

„Co pak budu dělat?“ řekl. „Co bych byl bez tvé matky?“

„Pořád budeš ten nejlepší lovec garnátů na řece,“ odpověděl jsem. „Pořád máš ještě ten nejhezčí ostrov na světě.“

„Ale ztratil bych tu nejkrásnější ženu na světě,“ řekl.

„O tom není pochyby. Ale dlouho jsi na její ztrátě pilně pracoval. Kde je? Půjdu si s ní promluvit.“

„Je tam, kde vždycky,“ řekl. „Stará se o tu děvku Newburyovou. Nikdy nepochopím, proč je tvoje matka tak zatraceně milá k jediné ženské v tomhle městě, která s ní vždycky jednala jako s blbcem.“

„Já to chápu bezvadně,“ řekl jsem. „Máma celý život čekala na to, až ji bude Isabel Newburyová potřebovat.“

„Ale já ji taky potřebuju,“ zasténal.

„Řekl jsi jí to někdy, tati?“ zeptal jsem se.

„Nemusel jsem,“ řekl. „Oženil jsem se s ní.“

„Ach tak, chápu. Je to ode mě hrubé, ptát se na tak jasnou věc.“

Znovu se rozplakal a já jsem ho pozoroval, aniž jsem něco udělal, a myslel jsem si, že ten žal může být jediná emoce, která možná přinese Henrymu Wingovi vykoupení. Také si ve mně cosi chladného myslelo, že si rodina každičkou z těch slz zaslouží a že na ně čekala zatraceně dlouho.

Když se znovu ovládl, řekl: „Víš, že Tolitha opustila tvého dědečka, když jsem byl malý kluk?“

„Ano.“

„Nikdy jsem se nenaučil, jak má muž jednat se svou ženou,“ pokračoval. „Myslel jsem si, že Tolitha mého otce opustila, protože byl slabý. Nikdy mi nepřipadal příliš jako muž. Nechtěl jsem, aby se to samé stalo mně.“

„Moje matka mého otce neopustila,“ naklonil jsem se blíž k němu. „Tak jsem se naučil, jak jednat se ženou podle toho, jak jsem viděl, že on jedná s mámou. Naučil jsem se, že je pro muže normální bít svou ženu, tati. Naučil jsem se, že je pro něj normální týrat svou rodinu, kdykoli se mu zachce, protože je silnější než oni a oni se nemohou bránit a ani nemají kam jít. Naučil jsem se od tebe všechno, co se dá vědět o tom, jak být mužem, tati, a chci, abys o tom přemýšlel. Protože jsi ze mě udělal muže, jakým byl tvůj otec Amos. Chci být slabý a jemný a hodný ke každému na téhle zemi. A tati, raději bych byl mrtvý, než abych byl takový, jakým jsi mě učil být.“

„Ty si myslíš, že jsi lepší než já,“ řekl. „Tvoje matka si také vždycky myslela, že je lepší než já, i když vedle jejích rodičů vypadal zálesák jako lepší člověk.“

„Nemyslím si, že jsem lepší než ty,“ řekl jsem. „Myslím, že jsem hodnější než ty, tati.“

„Měl jsem si jít promluvit s Lukem,“ prohlásil. „Neměl jsem sem chodit. Luke by o svém otci nikdy tak hrozně nemluvil.“

„Ale také by odmítl jít si promluvit s mámou,“ řekl jsem.

„Ještě pořád jsi rozhodnutý, že s ní promluvíš?“ zeptal se.

„Jo,“ řekl jsem. „Vidím pro tebe možnost, že se poprvé v životě něco naučíš. Kdo by si byl pomyslel, že ta stará horská gorila bude brečet, až ji žena opustí? A i když se tak stane, vidím tu pro tebe možnost, že se z tebe nakonec stane dobrý otec. A poprvé v životě by mi nevadilo mít otce.“

„Nerad lidi o něco prosím,“ řekl.

„Proto je taky těžké ti něco dát, tati,“ odpověděl jsem.

„Hej, nezapomeň, že jsem to byl já, kdo ti dal život.“

Zařval jsem: „Děkuji mockrát.“

26

Stál jsem na verandě vily Newburyových a díval jsem se, jak měsíční světlo prosvěcuje bažinu, která vypadala jako nějaký zlatý snový obraz. Reese Newbury mi přišel otevřít a měsíční světlo na jeho tváři vytvořilo něco zcela zvláštního. Jeho rysy změkly od té doby, co jsem naposledy stál v těchhle dveřích. Váčky pod jeho očima vypadaly jako odřené cestovní vaky. Ale jeho oči se drsně leskly původní mimořádnou sebekontrolou. Byly stále zdrojem hrůzné síly jeho bílého vykynutého těla.

„Potřebuji mluvit se svou matkou, pane Newbury,“ řekl jsem.

Ve světle měsíce a okolních verand přimhouřil oči a pak mě konečně poznal. „Je to anděl, Tome. Nevím, co bychom si bez ní počali. Tvoje matka je neobyčejná žena, synu. Doufám, že to víš.“

„Ano, pane, vždycky jsem to věděl,“ odpověděl jsem. „Řekl byste jí, že jsem tady?“

„Pojď dál. Prosím, pojď dál,“ řekl a já ho následoval do ztichlé haly domu.

„Je u Isabel,“ zašeptal. „Téměř vůbec ji neopouští, ani aby se najedla. Doktoři říkají, že už to nebude dlouho trvat. Rakovina se rozšířila…“

Nemohl dál a slova, která se chystal vyslovit, mu uvízla v krku. Jak se snažil ovládnout, slyšel jsem, jak velké hodiny kovovými údery odpočítávají čas, jak jejich dlouhá ostří prořezávají hedvábí času. Všechny hodiny odbily devátou, když jsme tam stáli v pološeru, a v každém pokoji domu se ozvalo pochmurné vyzvánění. Zajímalo mě, jestli právě v domě smrti si člověk tak pronikavě uvědomuje přítomnost hodin.

„Můžeš počkat nahoře v mé pracovně,“ řekl. „Budete tam mít soukromí a můžete si s matkou promluvit o samotě.“

„Vím, kde to je,“ řekl jsem, když jsem ho následoval po kobercem potaženém schodišti.

Když jsem si sedl do pracovny, zajímalo mě, jestli mě sem do téhle místnosti přivedl schválně. Ale pak jsem si uvědomil, že Reese Newbury ve svém životě provedl tolik hanebností, že si pravděpodobně ani nepamatuje na to, jak zfackoval dvanáctiletého kluka, který se popral s jeho synem. Byly tu stejné sterilní řady nečtených knih a mapa kraje rozpíchaná špendlíky označujícími jeho vlastní půdu.

Moje matka vešla do pokoje a zašeptala: „Isabel by tě ráda viděla, Tome. Je tak ráda, že jsi přišel na návštěvu. Není to milé?“

Proč by Isabel Newburyová měla mít radost, mi bylo čirou záhadou, ale matka vypadala šťastně, že Isabel dokonce ví, že obývám stejnou planetu jako ona. Vzala mě za ruku a vedla mě tichou ztemnělou chodbou.

„Je to hned tady,“ řekla a zapomněla, že jsem do toho samého pokoje kdysi pomáhal vtáhnout dvěstělibrovou želvu.

Ať jsem k Isabel Newburyové cítil cokoliv, když jsem v posteli uviděl její krutě zchřadlé tělo podepřené řadou polštářů, moje nenávist zmizela. Mohl jsem ji celý život nenávidět, ale stále bych se modlil, aby nezemřela takhle. Její tělo perleťově zmatnělo. Byla rozpálená horečkou. V pokoji byla muškátová vůně smrti, léků, květin a kolínské s příchutí špatného vína.

„Tvoje matka je jediná, kdo se o mne stará, Tome,“ řekla. „Ostatní se bojí přijít ke mně na návštěvu.“

„Tak to není, Isabel,“ řekla moje matka. „Dělám jen to, co by udělal každý přítel. A ty dostáváš víc psaníček a květin, než by si kdo mohl představit.“

„Byla jsem k tobě a tvé rodině zlá, Tome,“ prohlásila namáhavě. „Omluvila jsem se za to tvé matce aspoň stokrát.“

„Řekla jsem ti, že se nemáš zač omlouvat, Isabel,“ opáčila matka rychle. „Vždycky jsem tě považovala za jednu ze svých dobrých přítelkyň. Jenom jsme obě dvě měly hodně práce se svými rodinami a moc jsme se nevídaly.“

„Přijímám vaši omluvu, paní Newburyová,“ řekl jsem. „Je to od vás šlechetné.“

„Tome, to je sprosté!“ řekla matka.

„Děkuji ti,“ odpověděla paní Newburyová. „Posledních pár týdnů, co tady ležím, přemýšlím o svém životě. Udělala jsem hodně věcí, které nechápu. Jako by to udělal někdo jiný, kdo se mnou neměl nic společného. Je škoda, že člověk musí umírat s takovým vědomím.“

„Přestaň. Kdo tvrdí, že umíráš, Isabel?“ řekla matka. „Pořád ti tvrdím, že se z toho dostaneš a pak vyrazíš na dlouhou plavbu s Reesem.“

„Jediná cesta, na jakou se vypravím, povede do pohřebního ústavu pana Ogletreeho.“

„Takhle nemluv, Isabel,“ řekla matka a skryla si tvář do dlaní. „Neříkej, že to vzdáváš. Chci, abys s tím bojovala.“

„Smrt je jen poslední fáze života. Všichni tím musíme projít, Lilo. Nijak jsem si tuhle část života neoblíbila. Za to ti ručím.“

„Jak se má Todd, paní Newburyová?“ zeptal jsem se.

„Todd?“ řekla. „Todd je takový, jaký býval vždycky. Sobecký a rozmazlený. Vzal si milou dívku. Jmenuje se Lee a je z Virgínie. Ve svém volném čase ji šikanuje. Za tu dobu, co jsem nemocná, se na mě přišel podívat jen dvakrát. Ale telefonuje mi každý měsíc, ať už je to vhod nebo ne.“

„Byl tady minulý týden, Tome,“ řekla mi matka. „Bylo vidět, že mu nemoc jeho matky prostě zlomila srdce. Tolik tě miluje, Isabel. Je stejný jako většina mužů. Jen neví, jak to vyjádřit.“

„Vyjadřuje to výmluvně,“ řekla Isabel. „Nechodí za mnou.“

„Začíná tě to unavovat,“ řekla matka. „Dej Tomovi dobrou noc a já tě uložím.“

„Mohla bys mi prosím tě, Lilo, přinést trochu ledové vody?“ řekla paní Newburyová a ukázala na džbán na nočním stolku. „Mám takovou žízeň.“

„Hned budu zpátky,“ řekla matka.

Když jsme uslyšeli matčiny kroky na schodech, Isabel Newburyová na mě otočila své umírající, utrápené oči a pronesla slova, která navždycky změnila můj život.

„Můj manžel miluje tvou matku, Tome,“ řekla. „A já s tím souhlasím.“

„Co?“ zašeptal jsem ohromeně.

„Reese potřebuje, aby se o něho někdo staral. Jednoduše by nebyl schopný žít sám,“ řekla neafektovaně, jako by diskutovala o změně počasí.

„A tvoje matka ke mně byla tak hodná,“ dodala. „Začala jsem ji mít moc ráda.“

„No není to skvělé?“ řekl jsem. „Uvažovala jste někdy o mém otci?“

„Vyprávěla mi o něm,“ řekla. „Dokážu si představit, že ho nenávidíš stejně jako ona.“

„Ne, paní Newburyová,“ řekl jsem. „Mám ho milionkrát radši než Reese Newburyho.“

„Je to platonické,“ řekla. „To tě mohu ujistit. Tvoje matka to pravděpodobně ani neví.“

„Paní Newburyová, jak můžete pustit ženu, která se nemohla dostat do vaší zatracené kuchařské knihy, do manželovy postele?“ zeptal jsem se.

„Tvoje vulgárnost se mi nelíbí,“ řekla slabým a nervózním hlasem.

„Vy máte odvahu tvrdit, že jsem vulgární, paní Newburyová?“ řekl jsem. „Vy, která na smrtelné posteli podstrkujete manželovi jinou ženskou?

„Prostě se starám o své záležitosti,“ řekla. „Myslela jsem, že bys to měl vědět. Nechtěla jsem, aby tě to překvapilo.“

„Jo, nemám rád překvapení,“ řekl jsem. „Ví o tom matka?“

„Ne,“ řekla. „Mluvili jsme o tom s Reesem. Mluvíme spolu o všem.“

„Pak mu řekněte, že se s mou matkou ožení jen přes mou mrtvolu,“ řekl jsem. „Je toho hodně, co mohu na tomhle světě přijmout, ale ne Reese Newburyho za nevlastního otce. A Todda Newburyho za nevlastního bratra. Co je to s vámi? Ničila jste mou rodinu od té doby, co jsem se narodil. Je tohle váš poslední manévr? Je tohle váš poslední projev zájmu?“

Uslyšeli jsme, jak se matka vrací ke dveřím. Paní Newburyová si položila prst na rty, když matka vešla do pokoje a nalila jí sklenici ledové vody.

„Popovídali jste si hezky, když jsem byla pryč?“ zeptala se. „Vyprávěla jsem Isabel o tobě, Tome. Řekla mi, že nikdy nepotkala matku, která by byla na své děti pyšnější, a já si myslím, že má pravdu. Moje děti pro mě vždycky znamenaly celý život.“

„Díky, že jsi se zastavil, Tome,“ řekla paní Newburyová a potřásla mi rukou. „Prosím tě, přijď mě zase brzy navštívit.“

„Doufám, že se vám udělá líp, paní Newburyová,“ řekl jsem formálně. „Kdybych pro vás mohl něco udělat, dejte mi vědět. Dobrou noc.“

Sedli jsme si s matkou naproti sobě do pracovny a já jsem uvažoval o nekonečném množství možností, jak ze sebe udělat idiota. Jestli si moje matka a Reese Newbury zpívali milostné písně nad ležícím tělem jeho umírající ženy, pak mi do toho nic nebylo, zvláště, pokud jeho žena měla ze své šlechetné úlohy dohazovačky zřejmou radost.

„Proč není v nemocnici, mami?“ zeptal jsem se a tím jsem se na chvíli vyvaroval všech ostatních témat. „Vždyť umírá.“

„Chce umřít v domě, kde zemřeli všichni její předci,“ řekla matka. „Rozhodla se, že zemře ve své vlastní posteli.“

„Jakou to má rakovinu?“ zeptal jsem se.

„Má ji rozbujelou po celém těle,“ řekla matka. „Začalo to rakovinou konečníku.“

„Prosím tě, mami, ani Bůh nemá tak výtečný smysl pro humor.“

„To je ta nejkrutější věc, jakou jsem kdy slyšela,“ řekla matka, zvedla se a ujistila se, že za dveřmi nikdo neposlouchá. „Isabel Newburyová a já jsme velice blízké přítelkyně, Tome, a já nedovolím, abys o ní mluvil neuctivě. Velice ji bolí, že na ni její nejlepší přítelkyně během její očistné zkoušky zapomněly. Ach, přijdou jednou nebo dvakrát do měsíce, zůstanou na hodinku, ale ona vidí, jak jsou dychtivé, aby zase odešly.“

„Co mě nejvíc překvapuje, je,“ řekl jsem, „že se o ni každý den a téměř každou noc stará Lila Wingová, jedna z jejích nejhorších nepřítelkyň.“

„Vždycky jsem říkala, že staré mrzutosti jsou staré mrzutosti. Nikdy jsem nebyla z těch, kdo vůči někomu chovají zášť. Je to všechno pro chudáka Reese tak těžké. Je tak rozrušený.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Těší mě, že je rozrušený. Vždycky jsem si myslel, že hloubku své lidskosti člověk může změřit podle toho, jak moc dokáže nenávidět Reese Newburyho.“

„Je to velmi nepochopený člověk,“ řekla.

„Myslím, že ho všichni pochopili velice dobře, mami,“ řekl jsem. „Teď, jestli dostane rakovinu konečníku, budeme vědět, že Bůh má opravdu dobře Vypracovaný plán pro nás pro všechny.“

„Nedovolím ti, abys takhle špatně mluvil o Newburyových, Tome,“ řekla rozzlobeně. „To myslím vážně. Teď jsou to v Colletonu moji nejbližší přátelé. Vím, že se ti to musí zdát divné, ale jsou mi téměř pateticky vděční za pomoc, kterou jsem jim byla schopna poskytnout. Nikdy jsem nepřijímala vděčnost jen za plnění sousedských povinností. Vždycky jsem se někomu věnovala a nežádala jsem nic na oplátku. Ale od té doby, co jim pomáhám, jsem si uvědomila, jak hluboce jsou osamělí. To myslím vážně. Nemají žádné opravdové přátele, tak jak tomu pojmu rozumíme my dva. Mají jen lidi, kteří se je snaží obletovat, aby využili jejich peněz a společenského postavení. Samozřejmě díky tomu, že se vyznají ve světě, umějí objevit falešného přítele na míli daleko.“

„Vsadím se, že to umějí. Pohled do zrcadla je musí přivádět k šílenství,“ řekl jsem. „Mami, přišel jsem, protože za mnou byl dneska večer táta.“

„Vím, že jsi přišel kvůli tomu,“ odpověděla. „Čekala jsem tě, Tome.“

„Říká, že je mu to líto a že udělá cokoli, aby ses vrátila domů,“ řekl jsem a cítil jsem se divně, když jsem použil neohrabanou frázi svého otce.

„Ztratila jsem s tvým otcem příliš mnoho let svého života,“ řekla. „Uvědomuješ si, že jsem ho nemilovala, ani když jsme se brali?“

„Dneska mu došla obsílka, mami,“ řekl jsem. „Myslím, že to ho přesvědčilo o tom, že to myslíš vážně.“

„Reese a Isabel mi dovolili bydlet v jejich domku na Lanier Street. Ani mi neúčtují nájemné. Není to od nich milé?“ řekla.

„Vraťme se k tátovi,“ řekl jsem. „Co chceš, abych mu řekl, mami?“

„Řekni mu,“ zvedala se z křesla, „řekni mu, jak je mi líto, že jsem ho kdy potkala, a jak mě mrzí, že jsem s ním kdy počala děti, a že až budu navždycky svobodná, bude to můj nejšťastnější den v životě.“

Zeptal jsem se: „Jsi si jistá, že to nechceš formulovat silněji?“

„Jakým právem se mnou takhle mluvíš?“ řekla. „Prosíval jsi mě, abych se s tvým otcem rozvedla. Proč jsi změnil názor?“

„Táta se pro mě stal rytířem smutné postavy, mami,“ odpověděl jsem. „Nemůžu si pomoct. Pokaždé, když ho vidím, zabrnká to ve mně na tu nejhlubší strunu lítosti. Má kolem sebe nezdolnou aureolu neúspěchu, kterou nebyl nikdy schopen setřást. Ani mi nepřipadá jako můj vlastní otec. Spíš jako nějaký zmrzačený, pokřivený strýček, co k němu jezdím jednou dvakrát za rok na svátky.“

„Takže ty si myslíš, že bych ho neměla opouštět?“ zeptala se.

„Myslím, že bys měla udělat přesně to, co udělat chceš,“ řekl jsem, když se naše oči setkaly. „Myslím, že bys měla udělat to, co tě udělá šťastnou, mami.“

„Opravdu tomu věříš?“

„Možná ne, ale zní to jako slova, která bych měl říct,“ řekl jsem.

„Takže mám tvou plnou podporu?“ zeptala se.

„Oba máte moji podporu,“ řekl jsem.

„Takže souhlasíš, že pro mě budeš svědčit u soudu?“

„Ne, nebudu svědčit ani pro jednoho z vás,“ řekl jsem.

„Tak co pak považuješ za plnou podporu?“ zeptala se a polovičku tváře měla skrytou ve stínu.

„Mami,“ řekl jsem, „chci, abys mě vyslechla. Tahle rodina mě dost zničila. Dost mě poznamenalo, že jsem musel vyrůstat u takových rodičů, jako jsi ty a táta. Ale teď jsem dospělý a jestli ti to nevadí, rád bych viděl, že vy dva tohle manželství ukončíte, aniž na místě rozvodu zbude moje krev. Ty a táta jste dost staří na to, abyste se rozvedli a nezapletli do toho svoje děti. V tom vás podporuju.“

„Ty mi nedosvědčíš, že mě bil, když jsi byl dítě?“ zeptala se.

„Ne, řeknu, že se na tu dobu nepamatuju.“

„Chápu, proč se na to asi nepamatuješ,“ řekla zuřivě. „Protože se to obvykle stávalo, když jsem se ho snažila odtrhnout od tebe nebo Luka.“

„Mami, já vím, že se to dělo,“ řekl jsem. „Teď se ti snažím vysvětlit, aby ses nás před tím, co se stalo, pokusila ještě jednou ochránit. Nebude pro nás dobré, jestli budeme muset svědčit, ať už ve prospěch nebo neprospěch jednoho z vás.“

„No, nepotřebuji tě,“ řekla. „Savannah už slíbila, že bude u soudu svědčit, když ji budu potřebovat. Říká, že jsem jedna z nejvíc zneužitých a vykořisťovaných žen, jaké kdy znala, a že udělá cokoliv, aby mi pomohla začít nový život.“

„Mrzí mě, že ti nemůžu pomoct, mami,“ řekl jsem. „Ale musí tu být někdo, kdo tátovi pomůže dát se dohromady, až budeš pryč.“

„Stejně tak, jako jsem tě musela dávat dohromady, když tě jako malého chlapce zbil,“ řekla.

„Mami,“ zeptal jsem se, „proč mi dáváš vinu za to, že Henry Wingo je můj otec? Proč ho používáš proti mně?“

„Použiji proti tobě jediné,“ řekla moje matka. „Vždycky proti tobě použiji to, že když sem tě jednou požádala o pomoc, odmítl jsi. Mám poprvé v životě možnost být šťastná a ty mi ani nepomůžeš toho štěstí dosáhnout.“

„Paní Newburyová mi právě řekla, že tě pan Newbury miluje, mami,“ řekl jsem a zavřel jsem oči.

„Ona je teď skoro v deliriu,“ řekla. „Říká všechno možné, říká šílené věci, které prostě nedávají smysl. Ale to je ta rakovina. Jen se s Reesem smějeme, když nám začne tohle vykládat. Vůbec si toho nevšímáme.“

„Všechno, co děláš je tvoje věc,“ řekl jsem. „A když budeš šťastná, budu šťastný i já. To ti slibuju. Ale rád bych, abys mi slíbila, že během rozvodu tátu nezničíš.“

„Chci jen to, co si zasloužím,“ řekla. „Co jsem si v manželství vydělala.“

„To je to, čeho se bojím,“ řekl jsem. „Mami, jak tu sedím a mluvím s tebou, pořád se mi oči vracejí k mapě nad tvou hlavou. Viděl jsem ji před lety, když jsi mě sem po rvačce s Toddem Newburym přivedla, abych se omluvil. Todd mi řekl, že zelené špendlíky označují pozemky, které Reese Newbury vlastní, a červené označují ty, které se snaží mít. Po městě jdou všelijaké zvěsti o tom, že federální vláda chystá pro Colleton velký projekt. Všude se spekuluje s půdou. Lidi by mohli vydělat hodně peněz.“

„Nechápu, o čem to mluvíš, Tome,“ řekla chladně.

„Podle zelených špendlíků na mapě to vypadá, že se Reesovi povedlo skoupit většinu kraje,“ řekl jsem.

„Každý ví, že je to největší vlastník pozemků v Colletonu,“ řekla se zvláštní, nemístnou pýchou.

„Řekni Reesovi, že si myslím, že je to trochu laciné dát zelený špendlík na náš ostrov dřív, než bude jeho, mami,“ řekl jsem a ukázal jsem na mapu. „A myslím si, že není správné mluvit o tom, že se vzdáš ostrova, dřív než bude legálně tvůj. Protože jestli dostaneš ostrov, mami, znamená to, že Reese Newbury ho pro tebe musí ukrást. A my víme, mami, že on to v tomhle městě udělat může. Má kolem sebe víc patolízalů, než je ve venkovském rybníce ropuch, a polovina z nich jsou v tomhle městě soudci.“

„Ten ostrov je mi úplně ukradený,“ řekla. „Téměř jsem tam umřela samotou a budu ráda, když na něj už nikdy nevkročím.“

„Táta věděl, jak může zneužít své síly,“ řekl jsem. „Nechci, abys udělala tu samou chybu.“

„Mou jedinou chybou v životě bylo to, že jsem byla na každého příliš hodná,“ řekla.

„To je legrační,“ odpověděl jsem. „To samé řekl táta.“

„V mém případě,“ řekla, „je to náhodou pravda.“

„Mami,“ řekl jsem a zvedal jsem se k odchodu, „myslím si, že děláš správnou věc. Nikdy ti nebyl pořádným manželem.“

„Mohla bych být první dáma státu,“ řekla jen tak mimochodem.

„Co?“ odpověděl jsem.

„Jednoduše cítím, že mám všechny vlastnosti pro to, abych byla důstojnou a zasloužilou první dámou naší země. Myslím si, že bych pro ni jako manželka prezidenta nebo třeba guvernéra byla přínosem. Mám skutečný talent bavit lidí, o němž nikdo neví. A strašně ráda se stýkám s těmi, co něco znamenají. Někdy přemýšlím o tom, čím vším bych mohla být, kdybych ten den v Atlantě nepotkala tvého otce.“

„Nebudu se do toho míchat,“ řekl jsem, když jsem šel ke dveřím. „Vím, že mě kvůli tomu oba dva asi nebudete mít rádi, ale zachovám se tak.“

„Jsi nula, Tome,“ řekla matka smutně, když jsme se políbili na rozloučenou. „Jsi nula jako tvůj otec. Léta jsem si bláhově myslela, že ty jsi mi ze všech nejvíc podobný. Měl jsi takovou možnost.“

„Kdo je ti nejvíc podobný teď?“ zeptal jsem se.

„Luke. Bojuje za to, co chce dokázat. Je to rozený rváč, jako já.“

Když jsem splnil svůj úkol a byl jsem na odchodu, matka mi řekla: „Prosím tě, nikde nevyprávěj, co ti dneska večer řekla Isabel, Tome. Nikdo by neměl brát vážně to, co povídají umírající.“

„Nic neřeknu, mami,“ slíbil jsem jí, když jsme vyšli ze dveří.

V hale jsem ji políbil a pak jsem ji chvíli držel za ruku a prohlížel si ji. Její krása mě hluboce dojala. Byl jsem pyšný, že jsem její syn, a začal jsem se bát o její budoucnost.

„Podívej,“ zašeptala a vzala mě do obývacího pokoje. „V tomhle obývacím pokoji je osm muzeálních kousků. Osm!“

„To musí být těžké tady odpočívat, ne?“ řekl jsem.

„Mám strach z tvého otce,“ řekla náhle. „Bojím se, že mi ublíží, jestli se dám rozvést.“

„Neublíží ti, mami,“ odpověděl jsem. „To ti slibuju.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“ zeptala se.

„Protože jestli na tebe jenom vztáhne ruku, Luke a já ho zabijeme,“ řekl jsem. „Nemusíš mít strach, mami. Nejsme s Lukem už malí kluci.“

Ale moje matka mě neposlouchala. Oči jí zářily radostí a zaujatě a pomalu inventarizovaly všechny věci v obývacím pokoji.

„Chceš zkusit hádat, kterých osm kousků patří do muzea, Tome?“ zeptala se, když jsem opouštěl dům Newburyových.

Isabel Newburyová zemřela ve spánku po období ukrutného utrpení. Matka byla s její rodinou na pohřbu.

Otec nebývale ostře bojoval proti rozvodu tvrzením, že je katolík a katolická církev rozvod neuznává. Avšak nezávislý stát Jižní Karolína jej uznával. Savannah přijela z New Yorku den před přelíčením, aby se připravila na svou úlohu korunního svědka.

Během celé své výpovědi před soudem Savannah plakala, stejně jako Lila a Henry Wingovi. Soudce Cavender byl dlouhou dobu obchodním společníkem Reese Newburyho. Soud přinesl jen smutek a nikoho nepřekvapil. Matka s otcem kolem sebe na chodbách soudu proplouvali, aniž nějak naznačili, že se znají. Už nyní, když se spolu setkali, se začali proměňovat v cizince. Jejich minulost byla zavražděné dítě, nalezené ve sněhu. Soud byl čestná stráž u mrtvého, abstrakce, a emblémy jejich odcizení se staly jejich tři děti, které v agónii sledovaly, jak se rozděluje manželství, na němž se všichni shodli, že bylo hrozné. Pěsti Henryho Winga a jeho temperament neznamenaly nic proti opovržení, jímž zákon zahrnoval muže, kteří zneužívali své ženy. Otec na svědeckém stupínku sténal a lhal a pokoušel se zalichotit soudci. Byl velice lidský a jeho vystoupení mi zlomilo srdce. Matka byla milá, klidná a slušná. Ale v jejím hlase bylo něco vyumělkovaného a nepřesvědčivého. Vypadala, jako by mluvila k tajnému posluchači v okně, místo aby mířila svá prohlášení k právníkům nebo soudci Cavenderovi.

Když soudce vyslechl svědeckou výpověď, okamžitě manželství rozvedl. Pak rozdělil majetek. Henrymu Wingovi zůstala garnátová loď, dům a nábytek na ostrově, všechny peníze na účtech a spořitelních knížkách, všechna motorová vozidla a farmářské vybavení a všechny movitosti. Nebyl na něm požadován ani cent výživného, ani nenesl zodpovědnost za všechny dluhy, které matka nadělala, když se od otce odstěhovala. Když už se zdálo, že soudce zanechá matku v nouzi, vydal konečné a nejohromivější rozhodnutí.

Přiřkl matce jediné a exkluzivní vlastnictví ostrova Melrose.

O rok později se matka vdala za Reese Newburyho v soukromém obřadu, vedeném guvernérem státu Jižní Karolína. Ten samý týden jako vlivná členka navštívila svou první schůzi Colletonské ligy.

Druhý den ráno po rozvodu vzal otec svou loď daleko za třímílovou hranici a zamířil na jih směrem na Floridu. Šest měsíců jsme o něm neslyšeli jediné slovo, dokud Luke nedostal pohlednici z Key Westu. Otec psal, že loví tunu garnátů denně a že konečně přišel na způsob, jak vydělat nějaké opravdové peníze. O naší matce se nezmínil, ani nám nedal vědět, kdy bychom ho mohli znovu vidět. Byl právě na moři na západě Jamajky, když konečně agenti federální vlády oznámili své plány s colletonským krajem.

Na tiskové konferenci v guvernérově vile v Columbii, kterou navštívil Reese Newbury s mou matkou, oznámil Výbor Spojených států pro atomovou energii, že marylandská společnost Y.G. Mewshaw Company z Baltimoru vyprojektuje, postaví a bude řídit nové továrny na stávajícím území colletonského kraje v Jižní Karolíně. Z celého kraje se vytvoří staveniště, které bude od nynějška známé jako Colletonský projekt. Účel těchto nových továren bude výroba materiálů, které mohou být použity na výrobu nukleárních zbraní nebo jako palivo důležité pro činnost atomových elektráren. Kongres Spojených států vyhradil 875 miliónů dolarů na začátek výstavby.

Mluvčí výboru řekl, že Colleton byl vybrán po vyčerpávajícím studiu z více než tři sta míst v celých kontinentálních Spojených státech. Také zdůraznil, že k vybudování cest k továrně a požadované bezpečnostní zóny bude nezbytné, aby se v příštím půldruhém roce odstěhovalo čtyřiatřicet stovek rodin. Federální a státní zemědělské agentury organizovaly pomoc rodinám, které byly nuceny se přestěhovat. V případě přesunu města Colleton to bylo poprvé v historii státu, kdy jednotnou společnost ovládla federální vláda. Továrny měly zahájit provoz během tří let a hezký Colleton měl být první na světě v produkci plutonia a vyrábět víc vodíkových bomb než kdokoli jiný, až na Sovětský svaz.

„Rád se vzdám svého rodného města, abych zachránil svou zemi před ruskými komunisty,“ řekl Reese Newbury před televizními kamerami.

Jihokarolínská vláda projekt dryáčnicky propagovala jako největší a nejdražší investici, jakou kdy federální vláda podnikla pod Mason-Dixonovou čarou[6]. Měl přinést miliardy dolarů ekonomice spodní části Jižní Karolíny a poskytnout práci lidem z Charlestonu a Savannah. Právem nadřazenějšího požadovala vláda Spojených států celé území colletonského kraje, který – jak zdůraznila – je nejchudším a nejřídčeji obydleným krajem v zemi. Vláda do colletonského kraje vyslala své agenty, aby ocenili půdu, a odkoupila ji od vlastníků za řádnou obchodní cenu. Pověřila zvláštní odvolací soud, aby posuzoval rozpory mezi oceňovateli půdy a jejími vlastníky. Slíbila také na vládní útraty odsunout všechny domy kamkoli v okruhu dvou set mil od Colletonu.

Protože bylo uznáno, že Colleton má určitou historickou hodnotu, chtěla vláda udržet z města co nejvíce pohromadě a začala pro něj vyklízet čtyři tisíce akrů v jižním Charlestonském kraji. Město se mělo jmenovat Nový Colleton a půda měla být pro občany „starého“ Colletonu zbavené svých práv zdarma. Noviny v celé Jižní Karolíně začaly mluvit o Colletonu v minulém čase. Redaktoři tleskali vládnímu rozhodnutí umístit tak obrovský komplex v Jižní Karolíně a chválili lidi z Colletonu za jejich oběť v zájmu národní obrany. Všichni politici ve státě horlivě souhlasili s projektem. Byla to doba těch nejžlučovitějších frází a nejvyšperkovanějších lží. Starosta města Colletonský projekt plně podpořil. Stejně tak učinila městská rada. Stejně se zachoval každý vládní úředník v kraji. Reese Newbury dal každému hlášku dřív, než bylo vše o projektu oznámeno, a všichni z nich pilně spekulovali v obchodu s půdou v kraji.

Ve městě se konaly schůze s rozzuřenými hádkami mezi městskými úředníky a občany, ale hrozná vládní mašinérie se dala do pohybu a my jsme nemohli zpomalit krok ničivého přízraku, když se valil přes náš kraj. Rodilí Colletoňané psali novinám a svým kongresmanům protestní dopisy. Ale každý z mocných viděl za přechodnou ztrátou hezkého města stojatých vod dobu, kdy Colletonský kraj bude podporovat hemžící se šik kvalifikovaných dělníků a vědců. Jen osm tisíc dvě stě lidí mělo ztratit domov a vláda slibovala, že poskytne lidem z Colletonu při přesunu starostlivou a šlechetnou pomoc. Nekonaly se žádné volby, žádné referendum, žádné soukromé hlasování občanstva. Jednoho rána jsme se probudili a zjistili jsme, že naše město beze stopy mizí v dunách paměti. To rozhodnutí se nedalo vzít zpět, protože by nám byla odepřena jakákoli náhrada nesnází, kdybychom odmítli přijmout základní předpoklad vlády – že Colleton musí být ve jménu svatého pokroku odstěhován.

Vláda uspořádala jedno jediné setkání, aby Colletoňanům vysvětlila, jak bude diaspora fungovat. Setkání se konalo v tělocvičně střední školy v únavném srpnovém horku. Dav školu naplnil a zbytek se přelil do ulic a tlampače byly nastaveny tak, aby lidé stojící venku také slyšeli. Pracovník Výboru pro atomovou energii přednesl řeč a odpověděl na všechny otázky. Jmenoval se Patrick Flaherty a byl to štíhlý, hezký muž s vybranými způsoby. Vzbuzoval dojem nedotknutelnosti a namyšlenosti. Mluvil atonálním hlasem bez jakéhokoli přízvuku. V oboru práva zastupoval vládu, vědu, cizince, kteří se hrnuli do kraje v hrozivých záplavách, a používal všechna použitá pokřivená hesla a znásilněný jazyk, aby zmírnil fakt, že zabíjejí naše město.

Patrick Flaherty byl bezvadný příklad moderního Američana. Poslouchal jsem ho s úžasem, když začal mluvit, celý omámený svým hrdinským, neposkvrnitelným ovládáním všech jazykových klišé. Jeho řeč byla azylem banality. Každé gesto, které udělal, a každé slovo, které vyslovil, bylo nasáté blahosklonností. Byl to perfekcionista a všechna jeho i měla tečku a všechny jeho věty sestavila pompézní nicota. Čistý a pružný, beze stopy soucitu, stál před námi Patrick Flaherty jako sůl v očích našeho nenormálního, blouznivého století. Jeho hlas naplnil celou tělocvičnu loterií statistických čísel. Byl to měděný, neživý hlas a znělo to, jako by všechna slova byla poprášena jasnými a smrtelnými smítkami kysličníku uhličitého. Mlčky jsme poslouchali, jak nám vysvětluje, že naše město přestěhují dům po domu, cihlu po cihle.

Pak na závěr řekl: „Myslím si, že Colletoňané jsou ti nejšťastnější lidé ve Spojených státech. Máte možnost celému světu dokázat své vlastenectví a děláte to s vědomím, že Amerika bude díky vaší oběti bezpečnější. Amerika potřebuje plutónium a potřebuje atomové ponorky a potřebuje střely MIRV, protože Amerika miluje mír. Plutónium můžete hláskovat jako M-Í-R. Víme, že hodně z vás nerado opouští svůj domov, a věřte mi, že do tohoto projektu není zapojen nikdo, kdo by s vámi, dobrými lidmi, necítil. Jde to přímo tady od srdce. To všechno vám mohu říct. Ale my víme, že tak jako milujete Colleton, ještě více milujete Ameriku. A občané, jestli si myslíte, že bez Colletonu nemůžete žít, jen počkejte a uvidíte, co pro vás máme přichystaného v Novém Colletonu. Novou hasičskou stanici, soud, policejní stanici, školy, parky. Slibujeme, že až skončíme, bude Nový Colleton jedno z nejkrásnějších měst v Americe. Jestli milujete starý dům po předcích, pak ho pro vás na naše náklady rádi přestěhujeme do Nového Colletonu. Jsme tady od toho, přátelé, abychom vám udělali radost, protože když Amerika potřebovala pomocnou ruku, vy jste se postavili za Ameriku a řekli jste ano ‚Atomům pro mír‘, programu Výboru pro atomovou energii. Myslím, že všichni byste měli vstát a zatleskat si.“

Nikdo se ani nepohnul. V tělocvičně se neozval jediný zvuk, až na osamělý potlesk Patricka Flahertyho.

Ticho Flahertyho nijak nerozrušilo a zeptal se, jestli je v Colletonu někdo, kdo chce něco říct svým spoluobčanům.

Můj bratr Luke vedle mě vstal a šel přes celou tělocvičnu a celé město na něho upíralo oči. Svou chůzí kolem sebe vytvořil pole vzrušení. Pohyboval se s pružnou intenzitou a v jeho tváři se zračil tmavý, jemný výraz vznešené rány na duši. Když se postavil před mikrofon, nepozdravil přítomné politiky za sebou. Nijak nedal najevo své matce, která seděla na vyvýšeném pódiu s ostatními čestnými hosty, že ji poznává. Opatrně rozložil tři listy žlutého papíru na řečnický pult před sebou. Pak promluvil.

„Když jsem bojoval v Asii, poslali mě do Japonska na dovolenku. Navštívil jsem tam Hirošimu a Nagasaki. Mluvil jsem s lidmi, kteří měli to štěstí, že viděli ‚Atomy pro mír‘ v akci. Mluvil jsem s lidmi, kteří byli v těchhle městech, když byly v roce 1945 svrženy ty dvě bomby. Jeden muž mi ukázal obrázek miminka, jak ho v ruinách požírá hladový pes. Viděl jsem ženu s příšernými jizvami. Šel jsem v Hirošimě do muzea a bylo mi špatně z toho, že jsem Američan. Plutónium nemá nic společného s mírem. Je to kód pro Apokalypsu, pro Antikrista ze Siónu. Udělá to s celým světem to, co nyní jen s Colletonem. Brzy promění naše krásné město v místo zasvěcené zkáze vesmíru. A já jsem neslyšel, že by jediný muž nebo žena z tohohle města řekl ‚Ne‘. Neustále se sám sebe ptám: ‚Kolik ovcí může vyprodukovat jedno město?‘ Neustále se sám sebe ptám: ‚Kde jsou lvi? Kde spí?‘

Když federální vláda oznámila, že ukradne moje město, udělal jsem to, co by udělal každý jižan: obrátil jsem se pro útěchu a sílu k bibli. Pokusil jsem se v ní najít nějaký vzkaz, který by mne uklidnil v těchto úzkostných dobách. Podíval jsem na příběh Sodomy a Gomory, abych viděl, jestli mohu najít nějaké srovnání mezi těmito dvěma hříšnými městy a Colletonem. Teď připouštím, že jsem nic nenašel. Colleton je město zahrad, zábavních loděk a nedělního kostelního zvonění. Není vůbec ďábelské, jestli mohu s jistotou určit, co ďábelské je. Jediná jeho chyba, kterou vidím, je, že dal život lidem, kteří ho dost nemilují, lidem, kteří ho prodali cizincům za třicet stříbrňáků. Tak jsem četl dál a doufal jsem, že najdu vzkaz od Boha, který by mi pomohl pomstít se Pelištejcům. Protože jestli se nepokusím zachránit jediné město na světě, které opravdu miluji, pak chci, aby mě Bůh proměnil v solný sloup, jako Lotovu ženu. Raději bych byl neživý sloup soli v Colletonu než Jidáš Iškariotský, pokrytý zlatem a krví svého rodného města kdekoliv jinde na světě.“

Když Luke mluvil, mohli jste cítit bezhlasé vědomí města vstávajícího z mrtvých. Mohli jste slyšet mumlání vzpoury, vzmáhající se v hučícím davu. Jeho hlas spustil jednolitou zvonkovou hru v prsou všech mužů, žen a dětí, kterých se dokázal dotknout vášnivý výkřik domova. Ta jemnost jeho hlasu byla obžalobou letargie, která padla na město jako nějaký neznatelný prach. Když se dovolával jména Iškariotského, mohli jste cítit v davu napětí, bzukot a vzpruženou průzračnost, která vyvstává z ohňů rozkolu.

„Nemohl jsem v bibli najít to, co jsem chtěl, dokud jsem nezačal znovu od začátku. Pak jsem uslyšel, jak ke mně promlouvá Bůh hlasem, kterému jsem rozuměl a který jsem poslechl. Mnoho z vás věří v doslovnou interpretaci Písma. Ale všichni víme, že jsou dva způsoby, jakými k nám Bůh v bibli promlouvá, a my je musíme odlišovat. Jsou knihy zjevení a proroctví. Knihy zjevení jsou ty, které nám vyprávějí o historických událostech, jako je narození Krista, jeho ukřižování a smrt na kříži. Kniha proroctví je ta, ve které Evangelista předpovídá Poslední soud a příchod čtyř jezdců Apokalypsy. Žádná z těchto věcí se nestala, ale my víme, že přijdou, protože je to napsáno ve jménu Páně.

Až když jsem četl Genesis, přišlo mi to jako vize. Genesis není kniha zjevení, ale kniha proroctví. Myslím, že mluví o tom, co se stane v budoucnosti, ne o tom, co se stalo v minulosti. A je to tak těžké pro ty, kteří vyrostli u řeky Colleton a znají krásu jednotlivých ročních období a bažin – je to pro nás tak těžké si představit, že jsme stále v ráji, že nám má být Eden teprve odepřen, že Adam a Eva stále čekají na své zrození a že vy a já žijeme v ráji, aniž bychom to věděli?

Vy víte, že Ježíš v bibli rád mluvil v podobenstvích. Je možné, že Genesis je jednoduše další podobenství, Boží způsob, jak nás varovat před nebezpečím světa tím, že nám odvypráví příběh? A jestli se mnou na chvíli můžete souhlasit, že Genesis by mohla být podobenství, uvažujte o tomhle: Když se Eva natáhne, sáhne po zakázaném ovoci, ztratí ráj a je vyhnána z dokonalého štěstí v Edenu. Je tedy možné, že Bůh mluví o nás dnes v Colletonu? Co je to, co zničí náš skvělý domov? Co je to, co nás vyžene z ráje do neznámých krajů? Co je to, co nás odtrhne od všeho, co známe a milujeme a za co každý den v životě děkujeme Bohu?

Četl jsem Genesis, přátelé a sousedé, a myslím si, že znám odpověď. Žádal jsem Boha o moudrost a myslím si, že mi ji poskytl.

Genesis je podobenství. To se Bůh snaží varovat Colletoňany a všechny lidi na světě před jedinou věcí, která může zničit ráj pro nás pro všechny.

To nebylo jablko, čeho se Eva dotkla,“ řekl a odmlčel se. „Myslím, že to zakázané ovoce je plutónium.“

Lucy Emersonová z banky na tribuně za mnou vyskočila a vykřikla: „Amen, bratře.“

A dav solidárně zařval.

Patrick Flaherty se pokusil vzít Lukovi mikrofon. Ten však zabral Lukova slova, když říkal: „Sedni si, vědátore. Ještě jsem neskončil.“

Dav byl nyní neklidný, beztížný ve slunci a změněný silou vysloveného.

Luke pokračoval: „Myslím, že máme v Colletonu to, co ostatní hledají. Myslím, že je to město, za které stojí bojovat. Dokonce si myslím, že je to město, za které stojí zemřít. Překvapilo mě, přátelé, že pustíme do svých mlh cizince, kteří slíbili, že naše město zničí, odsunou naše domy a znovu pohřbí naše mrtvé. Myslel jsem si, že jsme jižané a že se od ostatních Američanů lišíme svou láskou k zemi. Pak jsem si ale vzpomněl, že to byli právě jižané a občané Colletonu, kdo přivedl cizince do našeho města a prodal Colleton za hrstku peněz.“

Otočil se a postavil se tváří v tvář své matce, politikům a obchodníkům na pódiu.

Odmítavě mávl rukou a řekl: „Toto jsou noví jižané, jejichž srdce a duše jsou na prodej, kteří se dají koupit penězi cizinců. Mohou jít žít do Nového Colletonu nebo mohou jít přímo do pekla. Nejsou to mí bratři a sestry. Nejsou součástí Jihu, který miluji.

Mám jediný návrh. Podávám ho ze zoufalství, protože už vysekávají stromy na ostrově, kde jsem se narodil. Vzpomeňme si, kdo jsme – potomci mužů, kteří kdysi otřásli světem, protože by se nikdy nevzdali svých práv ve prospěch federální vlády. Naši předci zemřeli u Bull Runu[7] a Antietamu[8] a Chancellorsvillu. Myslím, že bojovali ze špatného důvodu, a nechci mít nikoho za otroka. Ale stejně tak si nepřeji být otrok někoho jiného, ani nikomu nedovolím, aby mě vyhostil ze země, kterou mi Bůh při narození daroval. Řekli mi, že se Luke Wingo bude muset vypakovat z kraje do jednoho roku nebo bude potrestán podle zákona o půdě.“

Na chvilku přestal a pak klidným, chladnokrevným hlasem řekl: „Slibuji vám tohle: Luke Wingo nikam neodejde. A slibuji vám, že budou muset přijít a z téhle země mě vyhostit, a Luke Wingo přísahá, že se jen tak nedá.

Mluvil jsem s většinou z vás a vím, že se vám to nelíbí. Ale hrají si s vašimi myšlenkami a říkají vám, že je to vlastenecká povinnost jít jako přikrčený pes přes most do cizích zemí. Vědí, že jste jižané, a myslí si, že jste hloupí, a vy jste hloupí, jestliže chcete odejít bez boje. Říkají vám, že s těmi bombami, samopaly a střelami budou zabíjet Rusy. V téhle tělocvičně není jediná osoba, která někdy Rusa viděla. Co byste dělali, kdyby dnes večer přišel do vašeho domu a řekl: ‚Odstěhujeme každičkého z tohohle města čtyřicet mil daleko a vše roztrháme, školy a kostely, a rozdělíme vaše rodiny a znesvětíme hroby vašich milovaných‘? Po celém kraji by leželi mrtví Rusové a vy a já to z hloubi duše víme. Mohli by mě stejně tak poslat do Ruska jako do Nového Colletonu. Neznám žádný Nový Colleton.“

„Řekni nám, co máme dělat, Luku,“ vykřikl někdo.

„Řekni nám to, Luku,“ volaly jiné hlasy.

„Nevím, co máme dělat,“ odpověděl hlasům. „Ale mám pár návrhů. Nevím, jestli mohou fungovat, ale můžeme to zkusit. Pojďme zítra podepsat petici za odvolání všech volených úředníků v tomhle kraji. Vyhoďme ty nenasytné parchanty ven. Pak pojďme vydat zákon, který v kraji zakazuje novou federální stavbu. Samozřejmě že budou mít zákony, aby čelili našim krokům. A použijí proti nám plnou sílu zákona o půdě.“

Jestli na tom budou trvat dál, pak bych rád navrhl, aby colletonský kraj připravil návrh zákona o oddělení od státu Jižní Karolína. Ve světle historie by žádný stát neměl rozumět potřebě oddělení víc než Jižní Karolína. Vezměme své osudy do svých rukou a prohlasme colletonský kraj natrvalo za kraj bez výroby plutónia. Prohlašme, kdyby to bylo nutné, Colleton za nezávislý stát. Dejme federální vládě třicet dní, aby upustila od stavby Colletonského projektu a vystěhování lidí z jejich půdy. Opakujme slova Thomase Jeffersona v Deklaraci nezávislosti. Opakujme tato slova, až přijdou na náš práh: ‚Kdykoli se jakákoli forma vlády stane zkázou pro toto – život, svobodu, a štěstí – mají lidé právo ji změnit nebo odstranit a sestavit vládu novou.‘ Jestli nás odmítnou poslechnout, pak věřím, že by se měla vyhlásit válka. Byli bychom snadno poraženi. Ale mohli bychom odejít ze svých domovů s trochou cti. Za sto let by lidé zpívali písně oslavující naši odvahu. Naučili bychom je, jakou sílu má slovo ne.

Jestli budou agenti federální vlády dál přicházet do našich domů a pokračovat v násilném odsunu všech občanů Colletonu, pak říkám vám všem, přátelům a sousedům, které jsem znal celý život: Bojujte s nimi.

Až přijdou na váš práh, mějte na ruce zelenou pásku, aby věděli, že jste jedni z nás. To bude uniforma naší nespokojenosti. Slušně je požádejte, aby opustili váš pozemek. Jestli odmítnou, přiložte jim pušku k hlavě. Pak je požádejte znovu. Jestli budou stále odmítat, prostřelte jim nohu.

Četl jsem, že občanské právo vzniklo v Anglii, kde sám král nesměl bez dovolení překročit práh domu toho nejchudšího sedláka. Žádám pro všechny z nás, ať král nepřekračuje náš práh. Toho hajzla prostě nikdo nezval.“

K Lukovi přistoupil zezadu šerif Lucas a zaklapl mu na zápěstí želízka. Šerif a dva jeho pomocníci pak Luka tlačili hrubě ke dveřím a schůze skončila, aniž někdo z tisíce lidí, kteří naplnili tělocvičnu, vydal hlásku. Krev a vzpoura kypěla v mlčení, ale to nestačilo.

Luke byl zatčen, byly mu odebrány otisky prstů a byl žalován pro teroristické hrozby proti federálním a státním úředníkům. Byl také žalován za pobuřování proti státu Jižní Karolína. Luke řekl, že už dál neuznává autoritu federální a státní vlády a že se považuje za zajatce občasných sporů mezi Jižní Karolínou a Spojenými státy. S odvoláním na úmluvy Ženevské konvence o obětích války udal své jméno, hodnost a identifikační číslo a odmítl odpovědět na všechny další otázky.

Charleston News and Courier příští den vytiskl ironický článek, který oznamoval, že je to poprvé po sto letech, kdy musel colletonský šerif přerušit „konfederační“ schůzi v Jižní Karolíně. V obchodech na Ulici přílivů se neobjevily žádné petice a nikdo si neoblékl zelenou pásku na znamení vzdoru proti Colletonskému projektu. Jen jeden muž si vzal Lukova slova k srdci a byl vzápětí uvězněn v cele s výhledem na řeku.

Lukova válka začala.

S určitou nechutí jsem se připojil k matce, když šla druhý den večer navštívit Luka do vězení. Zavěsila se do mě, když jsme šli k městu s bledými světly zářícími v oknech jídelen. Vily, které mi kdysi připadaly věčné, vypadaly tak křehce a smazatelně jako milostné dopisy napsané ve sněhu. Pod lucernou byl zaparkovaný buldozer, symbolizující osud Colletonu svou nahrbenou, zavalitou tichostí. Vypadal částečně jako brouk, částečně jako samuraj a podél pásů mu krvácela půda mého kraje. Jak jsme s matkou mlčky šli, cítil jsem, jak se mi v rukách rozmotává lněné vlákno rodiny. Ulice byly oslazené deštěm a my jsme cítili, jak zahrady hoří dlouhými proudy wisterií a disciplinovanými medailóny růží, a já přemýšlel o tom, co se asi stane s těmito zahradami. Cítil jsem bolest nad nevýslovnou ztrátou. Bolelo mě to, protože jsem své matce nemohl říct jediné dobré slovo. Kdybych byl pořádný muž, vzal bych matku do náručí a řekl, že ji úplně chápu. Ale když jednáte s Tomem Wingem, je už předem jasné, že si vždycky najde způsob, jak zlehčit a znehodnotit všechny schopnosti, které by v sobě mohlo mít sebevědomé mužství. V mém mužství bylo nepravé světlo, jako lesknoucí se colletonské dělostřelectvo, které se vzdalo bez boje.

Než jsme vešli do věznice, matka mi stiskla ruku a řekla: „Prosím tě, pomoz mi, Tome. Vím, že se na mě teď zlobíš, ale mám strach z toho, co by Luke mohl udělat. Znám ho lépe než kdo jiný, Tome. Celý život hledal příčinu, kvůli které by mohl zemřít, a já mám strach, že si myslí, že ji našel. Jestli ho teď nezastavíme, ztratíme ho.“

Chodba, která vedla do Lukovy cely, byla rozdělena na osm stejných částí. Luke se díval ven na řeku, když nás šerif nechal venku před jeho dveřmi. Měsíc mu pableskoval ve vlasech a světlo a stín mříží proměnil jeho tvář v něco tak s rozmyslem rozděleného, jako je oktáva na klavíru. Světlo se usídlilo na jeho krku a na ramenou a jak jsem si ho prohlížel, věděl jsem, že nikdy neuvidím krásnější mužské tělo. Jeho svaly byly dlouhé a dobré, rozložené podél jeho kostí v bezvadné symetrii. Měl kolem sebe aureolu chladné tělesnosti. Mohli jste cítit jeho zlost nebo jste si mohli číst v graffiti jeho vypracovaných ramenou. Neohlédl se, aby nás pozdravil.

„Ahoj, Luku,“ řekla matka nejistě.

„Nazdar, mami,“ řekl s očima upřenýma na svítící řeku.

„Hrozně se na mě zlobíš, že ano, Luku?“ řekla a snažila se to zlehčit.

„Jo, mami,“ řekl. „Jak dlouho jsi o tom věděla? Kdy ti Newbury svěřil tu velkou novinu? Kdy sis naplánovala, že ukradneš jedinou věc, kterou kdy táta vlastnil?“

„Vydělala jsem si na právo vlastnit ten ostrov,“ řekla. „Krvácela jsem pro ten kus země.“

„Ukradla jsi ho poctivě,“ řekl Luke. „Jen nečekej od svých dětí, že tě za to budou mít rády.“

„S tím nemůžeš nic dělat,“ řekla. „Ostrov je pryč. Colleton je pryč. Všichni musíme začít znovu.“

„Jak se začíná znovu, mami?“ řekl a díval se dál na řeku. „Jak se začíná znovu, když se nemůžeš ohlédnout? Co se stane člověku, když se ohlédne, aby viděl, odkud přichází, aby viděl, kdo je, a jediné, co vidí, je nápis ‚Vstup zakázán‘?“

„Kdo ti napsal tu řeč?“ zeptala se matka.

„Já,“ řekl. „Nikdo jiný nemyslí stejně jako já.“

„Díky Bohu mají ostatní lidé víc rozumu,“ řekla. „Ale kdo ti ji pomohl napsat? Mně to můžeš říct.“

„Mami, celý život sis myslela, že jsem hlupák. Nikdy jsem to nechápal. Taky jsi mě o tom přesvědčila. Vždycky jsem měl pocit, že jsem tupý, když jsem ve škole, a tupý, když jsem se Savannah a s Tomem. Jen vidím věci jinak než většina lidí. V jedné věci jsi měla pravdu. Nevymyslel jsem si tu část o Genesis a o tom, že Genesis je kniha proroctví. Slyšel jsem o tom Amose kázat v tom jeho kostelíku, než zemřel. Moc se mi to kázání líbilo.“

„Chceš mi říct, že si Amos myslel, že plutónium je zakázané ovoce?“ zeptala se matka kousavým hlasem.

„Ne, tu část jsem změnil,“ řekl Luke. „Amos si myslel, že klimatizace je zakázané ovoce. Jen to mi nepasovalo do toho, co jsem chtěl říct.“

„Vláda ví, co je nejlepší,“ řekla matka měkčeji. „Potřebuje tuhle továrnu pro národní obranu.“

„Odkdy ví vláda všechno nejlíp, mami?“ řekl Luke unaveným a zastrašeným hlasem. „Co ví nejlíp? Říkala jsi mi to samé, když jsem šel do Vietnamu. Zatraceně to samé. Tak jsem šel zabíjet sedláky, mami, nic než sedláky tak chudé, že by tě to rozplakalo. Zabil jsem jim buvola, ženy a děti – zabil jsem všechno, co se přede mnou pohnulo. Zabil jsem dokonce pár vojáků, mami, ale ne moc. Udělal jsem to, protože vláda ví všechno nejlíp. Stojím tu před tebou, mami, abych ti řekl, že vláda ví hovno. Vláda je zlá. Je jedno, jaká je. Přišel jsem na to sám. Jestli krmí chudáky, je to proto, protože si myslí, že chudáci by mohli povstat a podřezat jim krky. Všechny ty řeči o Rusku. Víš, co si myslím o Rusku? Myslím si, že je to kravina. Myslím si, že Amerika je taky kravina. Vláda v Nam, kterou jsem pomáhal chránit, je kravina. Severní Vietnamci jsou kravina. Víš, proč jsem bojoval ve Vietnamu, mami? Protože kdybych nebojoval, zavřeli by mě. To mám ale na vybranou, že jo? Proto taky platím daně. Protože kdybych je neplatil, zabásli by mě. A teď, kdybych se chtěl vrátit na místo, kde jsem se narodil, moje skvělá vláda by mě zavřela. A včera, když jsem citoval slova z Deklarace o nezávislosti, moje báječná vláda mě strčila do basy.“

„Nemůžeš bojovat proti zákonu, synu,“ řekla matka.

„Kdo to říká? Bojoval jsem s Vietkongem. Řekni mi, proč nemůžu bojovat proti zákonu.“

„Luku, představuješ si, že můžeš udělat svět přesně takový, jaký ho chceš ho mít,“ řekla matka a opřela si hlavu o mříže jeho cely. „Jsi tak neohebný a tvrdohlavý a…“

„Hloupý, mami?“ řekl a popošel k mřížím, aby se nám postavil tváří v tvář. „Já vím, že si to myslíš.“

„Ne, hloupý není slovo, které jsem hledala, Luku,“ řekla. „To slovo bylo čistý. Ale tvoje čistota nikdy nepovede k moudrosti. Jen díky jí se vždycky zamiluješ do ztraceného případu.“

„Nepovažuju tohleto za ztracenej případ,“ řekl. „Jen říkám ne. Mám právo říct ne. Jsem ksakru Američan. Bojoval jsem ve válce, abych mohl říct ne. Zasloužil jsem si to prosté právo. Moje země vedla zasranou válku v zasrané zemi a souhlasila s ní. Ale důvod, proč bojujeme, jak nám řekli, byl, abychom ochránili právo lidí vybrat si, jakým způsobem chtějí žít. Říkali nám to znovu a znovu. Samozřejmě že lhali. Ale já jsem se rozhodl tomu uvěřit. Nebojoval jsem ve válce s myšlenkou, že mi moje vláda potom vezme domov. Bojoval bych pro Vietkong, kdyby mě to jen jedinkrát napadlo. Savannah a Tom s válkou nesouhlasili. Já bojoval, aby to říkat mohli. Protože máš pravdu, mami. Jsem hloupý. Uvěřil jsem všemu, co mě učili o Americe. Nikdo nemiluje tuhle zemi víc než já. Nikdo. Jenže to není celá země. Kašlu na Idaho nebo Jižní Dakotu. Nikdy jsem tam nebyl. Můj domov je můj kraj. To je to, co vidím z tohohle okna. Je to jen asi čtyřicet čtverečních mil planety Země. Ale je to to, co miluju a pro co jsem bojoval.“

„A je to to, co opustíš, Luku,“ řekla matka. „Slyšel jsi o chudákovi panu Eustisovi? Odmítl dneska pustit agenty, aby se podívali na jeho farmu u řeky Kiawah. Vypadá to, že včera večer vzal tu tvou řeč vážně. Starouš Jones zkusil to samé a to žije jen v obytném přívěsu. Na oba dva jsou teď vydané zatykače.“

„Mami, až se odsud dostanu, svůj dům neopustím,“ řekl Luke divoce.

„Mluvíš, jen aby ses slyšel, Luku,“ řekla. „Jestli se pokusíš zůstat na ostrově, přijdou a seberou tě stejně, jako se to chystají udělat s Eustisem a Jonesem.“

„Já nejsem chudák Eustis ani starouš Jones,“ řekl Luke.

„Vychovala jsem tě, abys byl občan poslušný zákona,“ řekla matka.

„Místo, kde jsem byl vychovaný, už neexistuje,“ řekl. „Tvůj manžel a pitomí politici se spikli, aby mi můj domov vzali.“

„Reese se nespikl a já nesouhlasím s tím, co si o mém muži myslíš.“

„Léta kupoval pozemky, mami,“ řekl Luke, „a štval chudáky farmáře z kraje. Věděl o tom dlouho. Počet obyvatel kraje po léta zmenšoval, protože vyháněl lidi z jejich půdy. Vzal si tě, aby mohl mít poslední kus země, který nemohl přímo koupit.“

Matka protáhla ruku mřížemi a dala Lukovi facku.

„Vzal si mě, protože ctí zemi, po které chodím,“ řekla, celá rozzuřená. „A i když si toho moje děti nevšimly, stojím za každý kousek té úcty.“

„Stojíš, mami,“ řekl Luke tiše. „Tomu jsem vždycky věřil. Vždycky jsem věřil, že jsi báječná, a bylo mi líto, že ty a táta jste spolu tak nešťastní. Jsem rád, že jsi nyní šťastná, a chápu, že jsi udělala jen to, co jsi musela. Teď chci, abys pochopila, že já také musím dělat věci po svém. Promyslel jsem to všechno velice podrobně. Od vyhlášení projektu jsem nemyslel na nic jiného.“

„Co si myslíš, že můžeš dělat, Luku?“ zeptala se matka.

„Myslím si, že je můžu zastavit,“ odpověděl.

„Jsi cvok, Luku,“ řekl jsem a pronesl jsem tak svoje první slova večera. „Dohodl jsem se se šerifem. Nechá tě jít, když budeš souhlasit s tím, že půjdeš do blázince a zůstaneš tam na dva týdny na pozorování. Myslím, že bys to měl udělat.“

„Proč, Tome?“ zeptal se.

„Protože mluvíš jako blázen, Luku. Nemůžeš s tím nic dělat. Je to hotová věc. Je konec a ty musíš přemýšlet o tom, jak začít nový život.“

„Každý mi tu tvrdí, že nemůžu nic dělat,“ řekl. „Lidi si jen lehají na záda jako štěňata.“

„Co se chystáš udělat?“ zeptal jsem se.

„Napsat malý protest,“ odpověděl a jeho vlasy byly v měsíčním světle bavlněné.

„Z toho nevzejde nic dobrého,“ řekl jsem.

„To je pravda, Tome,“ usmál se. „No a?“

„Tak proč to děláš?“ řekl jsem zoufale.

„Abych mohl žít sám se sebou,“ řekl Luke. „Proč nejdeš se mnou, Tome? My dva bychom je mohli donutit, aby se pro svoje peníze proběhli. Nikdo nezná tyhle lesy a vody líp než my. Vietkongové by proti nám vypadali jako zelenáči.“

„Já mám rodinu,“ řekl jsem rozzlobeně. „Nebo sis nevšiml? Jsem v jiné situaci než ty.“

„Máš pravdu,“ řekl. „Tvoje situace je jiná.“

„Nelíbí se mi tvůj tón, když to říkáš,“ odpověděl jsem.

„To na věci nic nemění,“ odpověděl. „Víš, Tome, myslím, že ty jsi měl největší šanci z nás všech. Ale někde cestou ses z něčeho proměnil v ne příliš. A máš velkou naději, že se proměníš v nic, úplné nic. Muž má v sobě hodně slov ano a trvá, dokud je všechny nepoužije.“

Vykřikl jsem na něj: „Říkám ti ne.“

„Ne, bratříčku,“ řekl. „Jen říkáš ano jim.“

„Nemůžeš zastavit vládu, Luku,“ řekla matka.

Luke k ní otočil své smutné, svítící oči. Vypadaly jako oči oddaného pantera.

Řekl: „Já vím, mami. Ale myslím, že můžu být dobrý protivník.“

27

A Luke Wingo se stal silným protivníkem.

Nyní nemluvím jako svědek, ale jako znepokojený sběrač cárů a úlomků. Naslouchal jsem dobře a rozjasnil mlžné zvěsti a narážky toho jednoho roku, ve kterém mocní zlikvidovali moje město a rodinu. Psal jsem si soupis škod přesně na den. Půvabné bylo to město u klikatící se řeky, které se během roku vyklidilo. Krásný byl Colleton v době svého posledního jara, kdy rozhazoval azalky jako dívka rozsypávající rýži na zoufalé svatbě. V oslňující hojné štědrosti dozrál Colleton v flóru sladkých zahrad a to město pod baldachýnem slibné vůně cítilo bolest. Modré volavky se tyčily z bažinné trávy, hbité ve své éterické ztuhlosti. Rodinka vyder plavala na hřebenech vln ve vraku lodi poblíž mostu a všechny mrtvé stromy podél řeky se hemžily plachými koloniemi rajek. Mořští orli přinášeli třepetajícího se pstruha mláďatům do svých klobouku podobných hnízd vysoko na vrcholku telefonních sloupů. Sviňuchy tančily v kanálech. Garnáti připlouvali do potoků, aby se třeli.

Ale nečekalo na ně žádné garnátové loďstvo, aby se s nimi utkalo, a jediná síť nenarušila plavbu jejich bezpočetných miliard směrem ke kolébající se ploše bažiny.

Do vod Colletonu byl lovcům garnátů a rybářům kvůli bezpečnosti zakázán přístup. Bylo to jaro, kdy se město začalo přemísťovat.

Díval jsem se, jak stěhují veliké vily z Ulice přílivů. Stovky mužů se zvedáky, kladkami a obrovskými nakloněnými plošinami uvolnily domy z jejich základů a se vší dovedností a záhadami fyziky tyto domy přesunuly k velikým prámům čekajícím na řece. Domy uvázané ocelovými lany se začaly pohybovat proti proudu směrem k Charlestonu. Uviděl jsem matčin dům, jak pluje přílivem, vypadal jako svatební dort dobráckého krále. Ona a Reese Newbury stáli na své verandě a mávali lidem na břehu. Nalévali si šampaňské do křišťálu, připíjeli městu a házeli své sklenice do žlutohnědých vod. Most se otevřel a matka a její nový dům a nový manžel zázračně propluli mezi jeho oblouky v řece, která náhle ožila armádou vil s bílým sloupovím. V příštích týdnech jste se nemohli podívat na řeku, aniž jste neviděli známý dům, jak se se zvláštní důstojností pohybuje nad bažinou a plachtí pryč od vznešené minulosti.

Také dálnice byly ucpány spoustou obrovských náklaďáků, které stěhovaly domy do různých míst v Jižní Karolíně. Jednoho dne mě překvapilo, když jsem viděl, jak mě míjí nějaké stavení, a několik minut mi trvalo, než jsem si uvědomil, že jsem svědkem panenské cesty babiččina domu. Věž baptistického kostela, vypadající jako nějaká veliká odpočívající střela, kolem mne proplula jen o několik minut později. Vyfotografoval jsem to svou minoltou a poslal obrázky Savannah, která napsala dlouhou báseň o ničení jejího města. Hledáčkem fotoaparátu jsem se díval, jak se ve své celistvosti stěhuje episkopální kostel. Pohyboval se šerem tak půvabně, že vypadal, jako by se vznášel ve vzduchu. Vyfotografoval jsem zpocené dělníky, kteří vykopali rakve s mrtvými a vezli je v plastikových pytlích na nové hřbitovy podél dálnice mezi Charlestonem a Columbií. Pokud nemohlo být stavení přestěhováno nebo prodáno, bylo rozbouráno a rozprodáno po kouscích. Zaběhlé psy postříleli lovci se zvláštním povolením. Kočky byly pochytány a utopeny ve veřejném přístavišti. Rajčatové keříky rostly divoce a zbytečně. Melouny a ananasové melouny kořenily v polích vedle opuštěných chatrčí. Zbourali dynamitem budovu školy a soudu. Roztrhali každý obchod v Colletonu na Ulici přílivů. Do prvního září bylo město Colleton mrtvé jako Pompeje nebo Herculaneum.

Za půdu, kterou vláda vyvlastnila, vyplatila celkem 98 967 000 dolarů. Moje matka dostala za Melrose zaplaceno 2 225 000 dolarů.

Matka si byla vědoma citlivosti ve své rozdělené rodině a připravila čtyři šeky, každý vypsaný na sumu sto tisíc dolarů. Savannah a já jsme své šeky vděčně přijali. Savannah už nemusela žít jako umělkyně na pokraji nouze. Peníze splatily půjčku na Salliina studia medicíny a umožnily nám koupit si dům na Sullivanově ostrově. Otec se neukázal od matčina sňatku s Reesem Newburym, a tak matka uložila šek do banky, dokud se otec neobjeví a nevyzvedne si svůj podíl.

Luke svůj šek matce zapálil před očima, a zatímco plakala, připomněl jí, že je Luke Wingo, chlapec od řeky Colleton, a ona že ho vychovala tak, aby věděl, že chlapec od řeky se nedá za žádnou cenu koupit.

V červnu vysadili stavbyvedoucí na Melrosu demoliční četu, aby zničila dům, kde jsem vyrostl. Bylo vysláno dvanáct dělníků, tři náklaďáky a dva buldozery, aby tu práci dokončili. Když jeden z dělníků vzal na přední dveře domu sochor, ozval se z lesa výstřel a roztříštil dřevo dva palce nad jeho hlavou. Střely z pušky začaly kropit dvůr. Tři kulky propíchly pneumatiky tří náklaďáků a dělníci se rozběhli ostrovní silnicí k městu.

Když byli pryč, vyšel z lesa Luke a molotovovými koktejly, které měl schované ve stodole, vyhodil do vzduchu ty tři náklaďáky a dva buldozery, které sem poslali zbourat náš dům. Nyní to začalo být vážné.

Příští den se demoliční četa vrátila společně s bataliónem příslušníků Národní gardy, kteří pročesali lesy kolem domu, než dali znamení, že je vzduch čistý, a demolice začala. Ze stromu za řekou Luke pozoroval, jak srovnávají se zemí dům, kde jsme vyrostli. Později mi řekl, že to bylo, jako kdyby se díval, jak mu celá jeho rodina umírá před očima.

Tak se z mého města stala zničená ruina, ale nebyla jako mužné a věčné pozůstatky starších civilizací. Colleton byl zničen bez jediného skrytého znamení o své dřívější existenci. Odstranili ze země dokonce i vzpomínku na to město. Místo, kde stával Colleton, bylo zaoráno a pod záštitou ministerstva zemědělství Spojených států vysadili bílé borovice. Každý den přes mosty vedoucí na staveniště proudilo šest tisíc dělníků se speciálními nálepkami na svých autech a náklaďácích. Od prvního října byl navždycky uzavřen přístup do colletonského kraje občanům, kteří nebyli zaměstnanci Výboru pro atomovou energii. Úřad pro civilní letectví zakázal letadlům, aby přelétala přes vyznačená území. Práce v kraji rychle postupovala na čtyřech od sebe oddělených staveništích.

Guvernér státu Jižní Karolína oznámil, že všichni občané Colletonu byli úspěšně přemístěni do jiných měst a velkoměst ve státě a že Colletonský projekt bude do tří let plně dokončen.

My Colletoňané jsme odešli jako ovce, poslušní a vyhnaní do nově vytvořených měst, aniž nás podporovala tmavá ozvěna paměti. Chodili jsme po karolínské zemi bez moudrosti a shromážděného utrpení našich předků, které by nás poučilo v dobách nebezpečí nebo bláhovosti. Vydaní napospas jsme pluli do nesmyslných předměstí na okrajích měst. Neodešli jsme jako poražený kmen, ale jako kmen zahalený černými závoji a oděvy vyhynutí. Osamoceně nebo v párech jsme opustili to zelené souostroví, které zatím bylo ušetřeno těch nejhorších znetvoření a reparací naší doby. Udělali jsme tu chybu, že naše město zůstalo malgéí – a v Americe není neodpustitelnějšího zločinu.

Beze slova jsme udělali to, co nám nařídili. Chválili nás za naši nesobeckost. Zlomili nás svou šlechetností. Rozprášili nás a poslali nás žít mezi cizince. My jsme se plazili přes mosty na kolenou, kňučíce vděčností za každý drobeček chvály, kterou nám hodili do prachu, abychom ji slízali. Byli jsme Američané, byli jsme jižané, a – Bože pomoz nám – byli jsme hrdinsky a neodvolatelně hloupí a povolní. Pokorní mohou možná zdědit zemi, ale nikdy nezdědí Colleton.

Jen jeden z nás zůstal, aby vyjádřil svůj protest. Luke prodal svou garnátovou loď jednomu lovci ze Saint Augustine a začal připravovat základnu operací, kterými se chtěl pokusit zpomalit výstavbu. Naplánoval si malé ústupové akce, které by popudily Mewshaw Company a její dělníky. Ale po prvních vítězstvích jeho sny o vzpouře začaly vzrůstat. Jeho výpady proti projektu začaly být častější a troufalejší. Čím více si dovolil, tím více toho dosáhl. Jeho úspěch se zvětšoval přímou úměrou.

Vedoucí ochrany staveniště během prvního měsíce stavby projektu poznal, že na hlavním staveništi na západní hranici kraje scházejí čtyři tuny dynamitu. Jak tušil, dynamit byl odnášen postupně, během delšího časového období. Automobily s šedesáti stavbaři měly na špinavém parkovišti poblíž hlavního staveniště rozsekané. Deset buldozerů bylo za jednu noc zničeno střelbou. Obytný přívěs hlavního inženýra byl vyhozený do vzduchu. Čtyři hlídací psi byli zastřeleni, když hlídali hranice stavebního pozemku.

Někdo byl v lese a byl ozbrojený a nebezpečný a dělníci začali být nervózní, když každé ráno přecházeli po mostech do práce.

V té době můj otec velkolepě vplul znovu do jednoho z temných přístavů v Jižní Karolíně. Zatímco lovil garnáty v Key West, přistoupil k němu dobře oblečený muž, který měl na sobě hodinky Accutron a diamantový prsten, a zeptal se otce, jestli by měl zájem vydělat si nějaké peníze. O tři dny později byl otec na cestě na Jamajku, kde měl v Montego Bay v honosném baru schůzku s partnerem muže s diamantem. Otec si nemohl nevšimnout, že druhý muž má na levém malíčku také diamant velikosti měsíční fazole. Henry Wingo celý život čekal na to, až se setká s chlápky, kteří jsou dost bohatí a nevkusní na to, aby si pokrývali ruce ženskými šperky. Nikdy se nedozvěděl jejich příjmení; důvěřoval jejich smyslu pro styl.

„Třída,“ řekl otec později. „Prostě třída.“

Dva Jamajčané naložili otcovu garnátovou loď patnácti sty librami prvotřídní marihuany, o které otec věděl, a čtrnácti kily čistého heroinu, o kterém se mu nezmínili. Jeden z Jamajčanů se živil jako uklízeč nádobí v rekreačním hotelu, ale kdykoli se mu naskytla příležitost, zařizoval zásilky marihuany. Ten druhý Jamajčan, Victor Paramore, pracoval jako informátor pro ministerstvo financí Spojených států a byl první svědek, kterého předvolali, aby vypovídal v otcově případu při přelíčení v Charlestonu. Když otec přistál mezi Kiawah a Seabrookovým ostrovem, přijela na jeho večírek většina agentů narkotik v naší části světa. To byl otcův poslední pokus zvládnout nuance riskantního kapitalismu.

Když šel otec k soudu, nebránil se a ani si nevybral právníka, který by ho zastupoval. Co udělal, bylo zatraceně špatné, řekl soudci, a neměl pro své činy žádnou omluvu a také se neomluvil. Zasluhoval za svůj zločin plné potrestání, protože zostudil sebe a svou rodinu. Dostal deset let a pokutu deset tisíc dolarů.

Matka zaplatila pokutu z peněz, které dala pro otce stranou z prodeje ostrova. Během jednoho roku byli můj otec a bratr ve vězení.

Ale než šel otec do vězení v Atlantě, měl jsem jen malou naději, že ještě někdy uvidím bratra Luka naživu.

„Jsi větší,“ říkával si Luke, když se v noci potuloval po kraji. On byl poslední zbylý občan Colletonu a slíbil si, že je prožene, než ho chytí.

Jedna věc během prvních měsíců jeho vzpoury fungovala velice skvěle. Vláda si nebyla jistá, jestli ten sabotér v lesích je Luke. Byl hlavním podezřelým, samozřejmě, ale nikdo ho neviděl, aby ho identifikoval. Stejně jako Vietkong, který začal tolik obdivovat, naplňoval Luke dlouhé ranní hodiny mizerně placených hlídačů hrůzou. Pohyboval se ve své vystěhované zemi jen v noci, vyhýbal se hlídkovým lodím na řekách a policejním autům projíždějícím opuštěnými silnicemi. Jak týdny míjely, posedl ho hrozný pocit kněžství, když procházel lesem plným vzpomínek z dětství. Slyšel hlasy a začal vidět tváře své rodiny, zhmotňující se ve větvích stromů. Ve všech jeho halucinacích – nebo vizích, jak jim raději říkal – se mu dostávalo nesmírného potlesku a souhlasu s jeho misí, s jeho posvěcenou poutí válečnou zónou, v níž bojoval jako jednočlenná osvobozenecká armáda. Vystrašilo ho, když začal mluvit sám se sebou.

Ale v těch prvních týdnech své války proti státu to byl člověk, který žil z almužny hodnotného dědického práva a který byl chráněn svou nepřenosnou znalostí všech tajů nížiny. Honili domorodce, který si přisvojil všechna tajemství, která vylákal na řekách za celý svůj život. Zkoumal rozlehlé bohatství tohoto terénu, který, jak si slíbil, se bude snažit udržet za každou cenu. Putoval celým krajem pěšky a na malé loďce. Zaznamenával intenzitu lodní dopravy a počet železničních vozů, vezoucích uhlí přes dva mostní pilíře na severu kraje. Zařídil si jeden bezpečný úkryt v Savannah a jeden v georgijském Brunswicku. Po každém výpadu opustil na tři týdny Colleton, dokud se jeho lovci neunavili sledováním chladnoucích stop. Na všech mořských ostrovech, v opuštěných studnách nebo pod základy domů si ukryl kontraband, zbraně a jídlo.

Jeho první výpady byly naprosto vandalské, třebaže ne primitivní. Za léta si vypěstoval správné návyky, studoval svou práci a získal víc zkušeností. Zkoumal své chyby i svá malá vítězství, shromažďoval data pro další operace a zdokonaloval techniku. Díky izolaci, samostatnosti a divošské soustředěnosti byl opatrný a hrozivý. V hlubokých lesích poblíž velkých bažin lovil lukem a šípem běloocasého jelena a žasl, jak nehybně na něj dokáže čekat v lesích nad slanými prameny. Cítil zeleň a kouzlo a byl ze srdce rád za stromy a jelena a ostrovy. Lovil s úžasem toho, kdo se vrátil o tisíc let zpátky, vkročil zpátky do čistých a věčných království, v nichž kmeny Yamasseejů stopovaly jelena stejným způsobem. Luke byl vděčný zvířatům, která mu pomáhala přežít, a věděl, proč primitivní lidé vzývali jelena jako božstvo a malovali jej na jeskynní stěny jako projev extatické modlitby. Nikdy se necítil tak hrozivě živý, tak autentický, tak potřebný. Vždycky měl vize, ale ty měly spíš podobu snů. Spal ve dne a ve spánku zpíval. Průzkumné letouny a helikoptéry po něm pátraly, zatímco on spal. Zdálo se mu o oslnivých a zázračných věcech a když se probudil do hvězdného svitu, byl šťastný, že sny nevymizely, ale podržely si svůj tvar v podobě fresek namalovaných na nebi světlem a krví. Hořel revolučním zanícením. Ideje z něho vycházely, měl je vetkané ve vlasech jako divoké květy.

Určitým způsobem měl pocit, že je poslední rozumný člověk v Americe. Kdykoli zapochyboval o svém úkolu, předříkával si statistiky o bombardování Hirošimy a Nagasaki. Kdyby byl mohl zabránit stavbě tisíce nukleárních zbraní, mohl by teoreticky zachránit stovky miliónů lidských životů. Začal naslouchat vášnivé radě jednoho vnitřního hlasu, jehož tón byl naléhavý a odevzdaný. Tento hlas vydal zákony Lukova chování, určil vzdálené cíle a zahajoval guerillové akce. Luke myslel, že to mluví jeho vlastní vědomí, a naslouchal mu se zaujetím, jak se živý a svobodný potuloval po bezstátním státě, objevuje přitom s potěšením, že se ho banditismus zmocnil tak snadno. Ukradl zásoby, rychlý člun, pušky a munici. Nekompromisně bránil milovanou, ohroženou zemi. Nebyla to jeho chyba, když se tato vize začala zvětšovat, až obsáhla nejen Colleton, ale celou báječnou planetu.

Často vstupoval do samotného neskutečného města Colletonu, procházel ulicemi srovnanými se zemí a nahlas jmenoval všechny rodiny, které kdysi žily na akrech zarostlé půdy. Kráčel rozpukanou pustinou hřbitovů a cítil šrámy země rozryté buldozery, kde byli kdysi pohřbeni jeho spoluobčané. Procházel Ulicí přílivů, kde navždy umlklo klábosení nebo mumlání sousedů, ulicí navždycky oloupenou o vůni černé kávy nebo o svištění projíždějících automobilů. Luke cítil pod nohama živou přítomnost města. Cítil, jak usiluje o to, aby znovuzrozené vstalo ze země, zdravé a kvetoucí vznosnou aureolou vzkříšení. Znovu snil a měl dojem, že slyší, jak na něho město zlehka volá, jak odříkává dlouhé žalozpěvy svého trápení, zpívá hymnu zkázy a ztráty, požaduje nápravu, celé ochraptělé od hlasitých litanií nad svým vyhlazením. V měsíčním světle zamířil k babiččinu domu a rozzuřilo ho, když nemohl toho půl akru půdy u řeky najít. Všechny mezníky byly zahlazeny a dokud nenašel vodní dub, do kterého jsme Savannah, on a já jedné velikonoční neděle vyryli svá jména, nebyl si jist, že našel to správné místo. Rosička a kudzu rostly na zjizvené zemi, kde kdysi žila Tolitha s Amosem. Šel zpátky k molu a zakopl o něco ve vysoké trávě. Sklonil se, věděl, co to bude, a zvedl dědečkův kříž na rameno a jako hold věrnosti ho vzal zpátky na Ulici přílivů a prošel jí, šťastně si připomínaje svého dědečka. Cítil tíhu kříže, který se mu zařezával do ramene, cítil, jak dřevo tiskne své poškozené jádro do jeho masa, označujíc ho, zraňujíc ho, připomínajíc mu oprávněnost jeho mise.

Jak šel ulicí s křížem na zádech, začaly na něj ze vzduchu řvát všechny hlasy, povzbuzující svého chlapce od řeky, svého člověka nížiny, svého šampióna. Jásaly, když přísahal, že nedovolí, aby se to stalo, že se nepodrobí smrti města, které miloval ze všech nejvíc. Přísahal sám sobě, těm vzrušujícím a přívrženeckým hlasům, řece a svému zavražděnému městu, že oznámí své poselství, že vdechne této znásilněné půdě nový městský život, že vyzdvihne Colleton jako Lazar z vypleněné země.

„Budou mě znát,“ vykřikl Luke. „Naučí se mé jméno. Budou si mě vážit. A já je donutím, aby postavili tohle město přesně tak, jak bylo.“

Zastavil se a hlasy ho opustily. Položil kříž do prachu a ucítil, jak se jím linou melodie osvobození. Začal na Ulici přílivů tančit, točil se dokola a křičel. Náhle se zastavil a řekl: „Právě sem dám obchod pánským oblečením pana Dannera. A vedle bude obchod potravinami pana Scheina a hned vedle budou oděvy Sarah Postonové a květinářství Bitty Wallové a laciný obchodní dům Woolworth’s.“

Když šel, cítil, jak se země chvěje, cítil, jak ony staré pyšné obchody usilují o to, aby se znovu narodily. Slyšel, jak se celé město shromáždilo na střechách kdysi viditelných obchodů a zdraví ho. Ve své mysli znovu stvořil ulici přesně tak, jak si ji pamatoval. Když tu noc odcházel z Ulice přílivů, ohlédl se a uviděl všechny obchody rozsvícené a vánoční ozdoby natažené přes ulici a chlapce připevňujícího na markýzu Breeze Theater písmena a pana Luthera zametajícího před svým obchodem a šerifa Lucase vycházejícího po obědě z restaurace Harry’s, který si právě uvolňoval opasek a říhl si.

Stal se nakonec, jak si myslel, důležitou osobou, mužem vyrostlým ve správnou dobu, mužem zapáleným pro svou věc.

Pyšně se obrátil zády k městu, které stvořil.

Vtom za sebou něco uslyšel. Prudce se otočil a vytáhl pistoli.

Pak to uslyšel znovu. Byla to píšťalka.

Uviděl mužskou postavu, která k němu s nevýslovnou radostí mířila podél řeky.

Pan Fruit.

V březnu vyhlásil svůj soukromý boj oficiálně, pak ho ale proměnil v plně kvalifikované válčení, sice čistě symbolické pro něho, ale ne pro stát. Čtrnáctého března ve tři hodiny ráno čtyři po domácku vyrobené, ale nesmírně silné bomby vyhodily do vzduchu čtyři mosty spojující sever a východ kraje s pevninou. O hodinu později další dvě bomby smetly dva pilíře železničního mostu, po němž do kraje přijížděly nákladní vlaky Jižní železnice.

Jeden z těchto vlaků, který vezl ohromný náklad uhlí na staveniště, si to přihučel ze tmy z Charlestonu dvacet minut poté, co byly pilíře zničeny. Strojvedoucí vjel na most plnou rychlostí a vlak letěl čtyřicet yardů vzduchem, než se okázale roztříštil v černých vodách řeky Little Carolina. Strojvedoucí a tři muži byli na místě mrtví, a tak ve válce, kterou noviny brzy nazvaly Colletonskou občanskou válkou, tekla první krev.

Luke patnácti listům v Jižní Karolíně napsal dopis, ve kterém prohlásil, že půda kolem Colletonu v okruhu čtyřiceti mil – oblast, která zahrnovala třicet mořských ostrovů a čtyřicet sedm tisíc akrů pevniny – je osvobozená od výroby plutónia. Omluvil se rodinám těch čtyř mužů, kteří přišli o život ve zříceném vlaku, a řekl, že by udělal cokoli na světě, aby je znovu oživil. Jeho úkolem bylo zachránit lidský život, ne ho ničit. Dopis byl kratší verzí proslovu, který měl ke Colletoňanům tu noc, kdy jim Patrick Flaherty řekl, že jejich město bude vyklizeno. Vydal manifest, v němž prohlásil část území původně známou jako colletonský kraj za nezávislý stát, v jehož čele stál on sám jako šerif, velitel ozbrojených sil a jehož byl – dokud se nezvýší počet obyvatel – jediným občanem. Federální vláda vyhlásila, že půda patří lidu Spojených států, a s tím Luke souhlasil, ale jejich názor se lišil ve způsobu vlády. Tento nový stát, dvacetina velikosti Rhodského ostrova, se měl jmenovat Colleton. Luke dal federální vládě třicet dní na to, aby upustila od Colletonského projektu, zastavila jeho stavbu a vrátila všechnu ukradenou půdu zpátky Colletoňanům. Jestliže vláda projekt nezruší, vystoupí stát Colleton formálně z Unie a vyhlásí jí válku. Všichni stavební dělníci budou považováni za příslušníky invazní okupační armády a budou terčem nepřátelské palby.

Luke také vyzval dobrovolníky ke službě v armádě, která by hlídala hranice Colletonu proti vpádu federálních agentů. Nařídil jim, aby na nové území vstoupili sami, kvůli identifikaci se zelenými páskami na rukou, aby zřídili předsunuté základny a odposlouchávací stanoviště v celém kraji zbaveném všech práv a svobod. Až jich bude v bažinách a lesích rozptýleno dost, spojí se s nimi a začnou operovat jako malá armáda. Ale nejdříve měl každý – muž nebo žena – bojovat guerrillovým způsobem, aby zamezil přísunu materiálu a zarazil stavbu továrny.

Dopis vyšel na prvních stranách novin po celém státě. Byla tam fotografie Luka a mě, jak držíme ve vzduchu naši trofej, když jsme ve čtvrtém ročníku vyhráli státní fotbalové mistrovství, a fotografie Savannah, okopírovaná z přebalu Dcery lovce garnátů. Národní garda dostala za úkol hlídat všechny mosty vedoucí do kraje a okamžitě se začalo pracovat na opravě poškozených mostů a pilířů. V táboře byly zpřísněny hlídky a na Luka byl vydán zatykač. Myslím, že poté, co se objevil Lukův dopis, setkal jsem se se všemi jihokarolínskými poldy a soudními úředníky. Mysleli si, že Luke je ozbrojený, nebezpečný a pravděpodobně šílený. Ve všech hlavních listech vyšly hysterické úvodníky a News and Courier citoval senátora Ernesta Hollingse, který tvrdil: „Ten chlapec je možná šílený, ale do colletonského kraje už určitě nevede moc mostů.“ Vysokoškolský spolek King of Arms na Univerzitě Jižní Karolíny pořádal večírek zelených pásek na rukou, aby získal peníze pro postižené děti. V Columbia State se objevil dopis šéfredaktorovi, který nazýval Luka Wingo „posledním ze skvělých Jihokarolíňanů“.

Za tři týdny po uveřejnění Lukova dopisu byl poblíž hlavního staveniště Colletonského projektu zadržen a uvězněn sedmdesátiletý muž jménem Lucius Tuttle, dřívější lovec kožešin. News and Courier přinesl o této události reportáž, ale opomenul fakt, že když ho zatkli, měl na ruce zelenou pásku a držel si od těla dvacet šerifových pomocníků palbou z pušky, dokud mu nedošly náboje. Deset členek Ženského boje za mír si lehlo před autobus, který vezl stavební dělníky do práce. Všechny měly na rukou zelené pásky a když je vedli do vězení, skandovaly: „Už žádné atomovky“.

V konzervativních kruzích byl Luke považován za vraha a pomatence. Ale bylo tu nesporně několik mužů a žen, kteří se na něho dívali jako na ultimativního zastánce ochrany životního prostředí – jediného muže v historii republiky, který rozumně zareagoval na mrazivou grotesknost atomového věku. V tu samou chvíli, kdy se názor veřejnosti na Lukovu vzpouru měnil, začínala federální vláda smrtelně vážně přemýšlet, jak ukončit Lukův boj proti státu. Jako záškodník se ukázal být hrozivý a prohnaný, ale báli se, že by jako symbol mohl ohrozit celý Colletonský projekt. Nevystoupit energicky proti Lukovi znamenalo politický hazard, ohrožení autority vlády. Tím, že zničil šest mostů, demonstroval svým géniem smysl pro rafinovanou taktiku. Do colletonského kraje začali proudit agenti FBI a oddíl vojáků ze zvláštní protipovstalecké jednotky z Fort Braggu ze Severní Karolíny začal v noci pročesávat ostrovy. Luke odhadl čas, který mu zbýval, podle toho, jak kvalitní síly proti němu nasadili. Zaregistroval stále větší počet průzkumných letů nad bažinami. Pobřežní hlídka se objevovala na řece stále častěji. Bylo pro něj poctou, že ji na něho poslali. Oceňoval úroveň svých protivníků, kteří ho měli zajmout a předvést před spravedlnost, a ačkoliv se ve své práci výtečně vyznali, jeho předností poskytující mu určitý náskok byla mistrná znalost terénu.

Naučil jsem se rozpoznat agenta FBI na sto i více yardů a nikdy jsem se nezmýlil. Měli mimikry tak zřetelné jako chřestýš diamantový. Všichni viděli příliš mnoho filmů a četli příliš mnoho knih o tom, jak báječné jsou jejich vyšetřovací schopnosti. Věřili všem těm blaženým žvástům, kterými FBI v hojných dávkách krmil své nováčky. Vždycky jsem nenáviděl muže s pevnou bradou, kteří potřásali rukou jako herci v dobrodružných filmech. Všichni agenti FBI zřejmě nakupovali stejné bezbarvé obleky ze stejného stojanu ve stejných levných obchodech s pánským oblečením. Jejich odznak byl nejvýraznější částí jejich oblečení. Během prvního roku Lukovy bitvy v colletonských lesích mě jich vyslýchala hromada a já z nich neměl velkou radost. Dokázal jsem být nezřízeně útočný, když jsem mluvil s muži, kteří by jednou mohli zabít mého bratra. Agenti považovali mé chování za nepřátelské a to mi ve špatných chvílích dokázalo zvednout náladu.

Bylo to téměř rok před tím, než byl Lukův případ přidělen J. Williamu Covingtonovi. Objevil se během jarního fotbalového tréninku, když jsem se snažil nasadit nového útočníka, abych využil quarterbeka, který běhal jako jelen a stejně dobře házel míčem. Čárový rozhodčí Bob Marks, kterého jsem najal z Citadely, zahlédl Covingtona, jak sedí ve svém erárním chevroletu, zatímco my jsme na konci tréninku běhali krátké sprinty.

„Další fízl, Tome,“ řekl Bob.

„Myslím, že příští rok už radši zaplatím daně,“ řekl jsem, když jsem šel k autu.

Když mě uviděl přicházet k autu, vystoupil. J. William byl ukázkový exemplář svého chovu. Kdyby tančil úplně nahý v záhonu lilií, stále byste v něm poznali agenta FBI.

„Promiňte, pane,“ řekl jsem mu. „Je zakázáno, aby harekrišnové na hřišti rozdávali letáky. Letiště je patnáct mil odsud.“

Zasmál se a překvapilo mě, že jeho smích zněl upřímně. „Slyšel jsem, že máte smysl pro humor,“ řekl a natáhl ruku.

„To není pravda,“ odpověděl jsem. „Slyšel jste, že jsem pitomec.“

„Ve vašem spisu o vás píšou, že nerad spolupracujete,“ řekl. „Jmenuju se J. William Covington. Moji přátelé mi říkají Cove.“

„Jak vám říkají nepřátelé?“ zeptal jsem se.

„Covingtone.“

„Těší mě, Covingtone,“ řekl jsem. „A abych pokračoval ve své kariéře nespolupracovníka, řeknu vám teď všechno, co vím. Nevím, kde se Luke skrývá. Nic jsem o svém bratrovi neslyšel. Nenapsal, nezavolal ani netelegrafoval. Nezásobuji ho jídlem nebo přístřeším či pomocí jakéhokoli druhu. A nijak vám ve vašem vyšetřování nepomohu.“

„Rád bych Lukovi pomohl se z toho dostat, Tome,“ řekl Covington. „Všechno, co o něm slyším, se mi zamlouvá. Myslím, že mohu hodně ovlivnit prokurátora. Můžeme dosáhnout výhodného trestu jen na tři nebo pět let.“

„Za ty čtyři muže zabité ve vlaku?“ zeptal jsem se.

„Je zřejmé, že o příjezdu vlaku nevěděl,“ řekl. „Když vaše rodina žila v Colletonu, žádný vlak po tom mostě nikdy v noci nepřejel. Kvalifikují to jako zabití z nedbalosti.“

„Za zničení těch mostů by mohl dostat víc než pět let,“ řekl jsem. „Proč by prokurátor souhlasil s něčím jiným?“

„Protože ho mohu přesvědčit, aby s námi vypracoval dohodu, díky které by mohl zachránit všechny mosty v jižní části kraje,“ řekl Covington.

„Proč mi to povídáte?“ zeptal jsem se. „Nevím, jak bych vám mohl pomoct.“

„Přečetl jsem si Lukův spis velice pozorně, Tome,“ řekl. „Existují tři lidé, kteří mohou Luka najít, kdyby nad tím zapřemýšleli. Je to váš otec, který, jak vím, je právě indisponovaný…“

„Indisponovaný,“ řekl jsem. „Je hezké, jak se vyjadřujete, Covingtone.“

„Další dva jste vy a vaše sestra. Ta píše znamenitou poezii. Jsem její veliký ctitel,“ řekl.

„Bude vzrušená, až jí to povím,“ řekl jsem.

„Mohu počítat s vaší pomocí?“ zeptal se.

„Ne, nemůžete, Cove,“ řekl jsem. „Neslyšel jste, co jsem říkal předtím. Žádným způsobem vám s vyšetřováním nepomůžu.“

„Mewshaw Company nabízí dvacet pět tisíc dolarů odměny každému, kdo vašeho bratra zneutralizuje,“ řekl Covington. „Musím vám slovo neutralizovat překládat? Začínají v kraji nasazovat chlápky, kteří jsou vašemu bratrovi v boji víc než rovnocenní. Dva zelenobareťáci, kteří obdrželi Medaili cti od Kongresu, jsou nyní v kraji a honí ho. Nemusejí ho dostat zítra nebo pozítří, Tome, ale nakonec Luka někdo zabije. Rád bych tomu zabránil. Velice vašeho bratra obdivuji. Rád bych mu zachránil život, Tome. Bez vaší pomoci to nedokážu.“

„Dosud, pane Covingtone,“ řekl jsem, „jste první z Federálního vyšetřovacího úřadu, kdo mě nerozčílil. To mě nicméně velice znervózňuje. Proč jste se rozhodl stát agentem FBI? A proč, proboha, si říkáte J. William?“

„Jmenuji se Jasper,“ řekl. „Raději bych zemřel, než aby mi někdo říkal mým křestním jménem. Moje žena přišla s nápadem J. William, protože pracuji pro organizaci založenou J. Edgarem. Myslela, že by to někdy mohlo podvědomě působit na případné povýšení. Dal jsem se k FBI, protože jsem byl mizerný sportovec, a jako většina mizerných sportovců jsem během školních let bolestivě trpěl a pochyboval jsem o svém mužství. My agenti FBI o svém mužství vůbec nepochybujeme.“

„Máte dobré odpovědi, Jaspere. Oproti vašim spolupracovníkům z vás mám mlhavý dojem, že jednám s něčím, co vzdáleně připomíná člověka.“

„Pozorně jsem studoval váš spis,“ řekl. „Věděl jsem, že pokud si nevybudujeme určitou základní důvěru, nespolupracoval byste se mnou vůbec.“

„Neřekl jsem, že vám důvěřuji, Jaspere,“ odpověděl jsem. „A už jsem vám řekl, že spolupracovat nebudu.“

„To není pravda,“ řekl. „Protože mluvíte k jedinému muži na světě, který chce vašemu bratrovi zachránit život, ne ho zabít.“

Prohlížel jsem si tvář J. Williama Covingtona. Byla to hezká, vnímavá, rytířská tvář, taková, která ve mně vzbuzovala obrovskou nedůvěru. Setkal se bezelstně s mým pohledem – další věc proti němu. Jeho oči byly jasné a klidné.

„Myslím, že vám pomůžu najít svého bratra, Jaspere,“ řekl jsem. „Ale chci sepsanou smlouvu.“

„Budete mít smlouvu a budete mít moje slovo, že všichni budou podle ní jednat,“ řekl.

„Udělám to, ale nikdy vás nebudu mít rád nebo vám nebudu důvěřovat, Jaspere,“ řekl jsem. „A nelíbí se mi váš oblek.“

„Mě taky nezajímá jméno vašeho krejčího,“ odpověděl a ukázal na moje khaki kalhoty a triko.

Když skončila škola, přiletěla Savannah do Charlestonu a společně jsme celé dny shromažďovali zásoby a plánovali expedici do našeho ztraceného kraje. V noci jsme Sallie, Savannah a já studovali námořní mapu kraje, Mercatorovo válcové zobrazení v měřítku 1:80 000, na 32° 15’ zeměpisné šířky. Řeky a potoky byly pokryty malými přesnými čísly, ukazujícími hloubku vody udávanou ve stopách. Naše prsty přejížděly po bažinách a kanálech, po zploštělém zeměpisu našeho dětství. Zkusili jsme se vžít do Lukovy situace a vidět svět tak, jak ho nyní viděl on. Myslel jsem, že musí žít v bažině řeky Savannah na jihu kraje a v noci podnikat bleskové sabotážní výpravy a před úsvitem se pak vracet do neproniknutelné bažiny.

Savannah nesouhlasila. Myslela, že Luke má jediný úkryt v kraji, kde operuje, a že to je místo, které dobře zná. Připomněla mi, že Luke trvá na svých zvycích, a nevěřila, že by vedl válku za osvobození Colletonu, aniž by tam nebyl schopen žít.

„Ty bys byla mizerná záškodnice,“ řekl jsem.

Také jsem jí řekl, že Luka honí pomocí loveckých psů po všech ostrovech a že se mi zdá nepravděpodobné, že by tihle ohaři jeho základnu neobjevili.

„Pak to musí být místo, o kterém nevědí, Tome,“ řekla Savannah. „Místo, o kterém ví jen on.“

„Vědí o každém místě, o kterém Luke ví, Savannah,“ řekl jsem. „Stejnou mapu můžeš koupit v každém přístavu Spojených států. Jestli není Amerika dobře zmapovaná, pak už nic.“

„Jestli je tak dobře zmapovaná, proč nemůžou Luka najít?“ zeptala se.

„Postaral se o to, aby se dobře ukryl,“ řekl jsem, dívaje se na mapu.

„Co je to za místo, o kterém jsi mi vyprávěl na vysoké škole, Tome?“ řekla Sallie. „Tvůj tatínek tam rybaříval, nebo co.“

„Ostrov bažinných slepic,“ vykřikli jsme oba se Savannah jednohlasně.

Když byl můj otec malý chlapec, lovil bažinné slepice v rozlehlých močálech podél řeky Upper Estill. Jeden z jeho kamarádů za vysokého přílivu vesloval svou pramičkou svěží bažinnou trávou a plašil ptáky z jejich skrýší. Zabili asi tucet ptáků, když uviděli malou skupinku nízkých stromů vyvstávajících z bažiny. Když veslovali směrem k ostrůvku, který nebyl na mapě, proud se otočil a oni stěží dojeli na pevninu, než si uvědomili, že budou muset čekat na příští příliv, aby se mohli vrátit do hlavního kanálu. Byli třináct mil od nejbližšího lidského obydlí a náhodou objevili jednu z těch tajných svatyní, které malého chlapce nadchnou a poskytnou mu azyl. Bylo to čtvrt akru nezmapované země, chomáč trpasličích palem a jeden vytáhlý dub. Narazili na ztracený opuštěný ostrov v nekonečné slané bažině, ze země nebo z řeky téměř neviditelný. Vykuchali bažinné slepice a namočili je do mořské vody. Rozbili stan, rozdělali oheň a na třech lžících sádla osmažili do zlatova cibuli, pak obalili ptáky v mouce a opékali je, dokud neztmavli jako čokoláda. Přidali do pánve vodu a pomalu je dusili, dokud nezměkli. Na odkrytém břehu nasbírali škeble, a zatímco čekali, až se ptáci uvaří, jedli je syrové. Oba chlapci byli přesvědčeni, že objevili místo, kde před nimi nikdy nikdo nebyl. Můj otec a jeho kamarád prohlásili zemi za svou a vyryli svá jména do kmene dubu. Než za příštího přílivu odpluli, pokřtili svůj objev na Ostrov bažinných slepic.

Jednou, když babička opustila Amose a přestěhovala se do Atlanty, otec utekl z domova a jeho kamarádi ho našli na Ostrově bažinných slepic, jak pláče pro svou ztracenou matku. Když do řek každé jaro vpluly placky, aby se třely, otec strávil na svém ostrově týden rybařením a chytáním krabů a tábořením pod hvězdami. Bylo mi sedm, když vzal poprvé své tři děti s sebou na svůj každoroční rybářský výlet. Do té doby na ostrově postavil malou chatrč na ochranu před deštěm. Tu první sezónu jsem na živého úhoře chytil třicetilibrovou rybu a v řece jsme políčili síť na placky. Týden jsme se živili rybími steaky opečenými na mírném ohni a bledými vaky placčího mlíčí, pokrytými proužky tlusté slaniny. Kdykoli jsem pomyslel na otcův útěk ze světa, vybavily se mi skvělé hostiny s bohatstvím mořských ryb a otcův smích, když kormidloval svou loď rozlehlou, zarostlou bažinou, zatímco nás příliv odnášel pryč od zbytku planety. Až když otec zjistil, že zde začali tábořit i jiní rybáři, přestal se svými výročními poutěmi na Ostrov bažinných slepic. Když už ostrov přestal být tajemstvím pro ostatní, ztratil pro něho své kouzlo – a z toho důvodu i svou hodnotu. Tím, že Ostrov bažinných slepic dovolil, aby na něj vpadli cizinci, zradil svého objevitele. K zvláštnostem otcovy filozofie patřilo, že místo může být nedotknutelné jen jednou. Nikdy už pak ostrov znovu nenavštívil a jeho děti, které cítily v otcově zklamání něco opravdového, také ne.

A tak jsme Savannah a já věděli, že člověk může celý život žít v colletonském kraji, strávit všechen volný čas rybařením a chytáním krabů v těch nejskrytějších potocích a přítocích, a přece se nikdy ani nedozví o existenci toho srdcovitého kousku země, zasazeného jako safír doprostřed největší slané bažiny na severu Glynnského kraje v Georgii. Jediní lidé, kteří s námi sdíleli toto tajemství, byli můj otec, můj bratr a ti anonymní rybáři, jejichž nevědomé stopy zpustošily posvátnou vzácnost otcovy tajné poustevny.

Na mapě jsem udělal křížek na místě, kde jsem si myslel, že by mohl být Ostrov bažinných slepic. Věděl jsem, že je nevhodné říkat tomu ostrov; byl to jen kousek vzdalující se země, denně podrobovaný bažinou.

Noc před tím, než jsme odjeli do Colletonu, jsem přečetl děvčatům pohádku na dobrou noc a uložil je do postele. Sallie odešla do nemocnice na noční službu a Savannah a já jsme si nalili a vzali si skleničky s sebou na verandu. Světla Charlestonu se v lehkém oparu vznášela nad přístavem. Moje matka s námi ten večer večeřela a napětí mezi námi bylo nesnesitelné. Vinila mého otce a nás za Lukovo selhání. Řekla nám, že se Reese nabídl, že najme na Lukovu obhajobu nejlepší právníky v Jižní Karolíně, a rozzuřilo ji, když Savannah naznačila, že s takovou dohodou by Luke nemusel souhlasit. Matka nemohla uznat, že Reese Newbury dokonale ovládl záhadné umění, jak ponížit dobrotou. Nepotěšilo nás, že když matka odcházela, plakala.

„Myslím, že máma bude v tomhle dramatu skutečná tragická postava, ať už se Lukovi stane cokoli,“ řekla Savannah, když jsme se dívali směrem k Fort Sumteru.

„Zasluhuje si jí být,“ řekl jsem. „Nejednala v dobré víře.“

„Ty nevíš, jak je těžké být ženou,“ řekla Savannah ostře. „Po životě, jaký vedla dřív, se mi líbí všechno, co teď dělá.“

„Tak proč se chováš, jako bys ji nesnášela, když jste spolu, Savannah?“ zeptal jsem se. „Proč s ní nemůžeš prohodit zdvořilé slovo nebo jí ani na chvilku nedáš najevo upřímnou lásku, když je ti nablízku?“

„Protože je to moje matka, a když žena dokáže sebrat dost síly, aby nenáviděla svou matku, je to přirozené a dobré znamení mentálního zdraví,“ odpověděla. „Můj psychoanalytik říká, že je to pro mě důležitá fáze, abych se ze všeho dostala.“

„Tvůj psychoanalytik!“ řekl jsem. „U kolika cvokařů, psychoanalytiků, psychoterapeutů a jiných otrapů jsi byla od té doby, co jsi opustila Jižní Karolínu?“

„Snažím se žít po svém, Tome,“ řekla uraženě. „Nemáš žádné právo narušovat mou terapii.“

„Existuje v New Yorku někdo, kdo neviděl psychoterapeuta?“ zeptal jsem se. „Chci říct, najde se nějaký ubohý hlupák, který přesedal na jiné letadlo v La Guardia a neměl čas dojet na Upper East Side na patnáctiminutové sezení?“

„Ty potřebuješ psychoterapeuta víc než kdo jiný,“ řekla. „Kdybys jen slyšel svůj hlas. Kdybys jen věděl, jak zníš rozzlobeně.“

„Nevím, jak mám jednat s někým, koho mám rád a kdo ví všechno,“ řekl jsem. „Máma ví všechno a ty víš všechno a vypadá to jako endemická choroba všech žen v téhle rodině. Nemáš někdy pochyby?“

„Ano,“ řekla. „Moc pochybuji o tobě, Tome. Mám vážné pochyby o rozhodnutích, která jsi ve svém životě udělal. Nevidím v tvém životě žádný směr. Nevidím žádnou ambici, žádnou touhu něco změnit a riskovat. Vidím, jak pluješ lehce připoutaný ke své ženě a dětem, lehce spojený se svou prací a nevíš, co chceš nebo kam chceš jít.“

„Proto jsem také Američan, Savannah,“ řekl jsem. „Na tom není nic vzácného.“

„Přijdeš domů z tréninku, uděláš si drink a sedneš si před televizi, dokud nejsi dost unavený nebo opilý, abys šel spát,“ řekla. „Nečteš knihy a nekonverzuješ, jen vegetuješ.“

„Právě teď konverzuji,“ řekl jsem. „Proto nemám konverzace rád.“

„Nerad se díváš sám na sebe, Tome,“ řekla Savannah, natáhla se a stiskla mi ruku. „Jsi uprostřed povrchního, nepředvídatelného života a ten tě dostane. Z toho mám strach.“

„Proč nutíš každého, koho potkáš, aby připustil, že je šílený nebo nešťastný?“ zeptal jsem se. „Proč je šílenství jediná reakce na svět, která má pro tebe nějakou hodnotu?“

„Slyšela jsem zvěsti o lidech, kteří jsou mentálně zdraví, ale nikdy jsem se s příslušníky toho kmene nesetkala,“ odpověděla. „Jsou jako Inkové. Můžeš o nich číst a studovat jejich pozůstatky, ale nikdy s žádným z nich nemůžeš osobně mluvit, abys viděl, co je udržuje při životě.“

„Savannah,“ řekl jsem, „zabijou Luka, jestli ho nenajdeme. A jestli zabijou Luka, nevím, co se mi stane.“

„Tak ho najdeme a přivedeme zpátky,“ řekla.

„Najali muže, aby ho lovili, jako by byl jelen nebo co,“ řekl jsem.

Odpověděla: „Mám větší strach o ně než o Luka. Oba víme, čeho všeho je v lesích schopen. Všechno mu vždycky vyšlo. Myslím, že kdyby jedinkrát neuspěl, nemuseli bychom tam vyrážet. Kdyby nás chytili, když jsme zachránili sviňuchu. Kdybychom nebyli schopní dát karetu Newburyovým do postele. Kdyby Luke nebyl schopen plavat spolu s tělem svého velitele ze Severního Vietnamu. Vždycky věřil, že mu to vyjde, a vždycky měl pravdu.“

„Ale tohle je nesmyslné,“ řekl jsem. „Nemá šanci něčeho dosáhnout.“

„Ale zaručeně upoutal jejich pozornost, Tome,“ odpověděla. „Myslíš na něho často?“

„Snažím se na něj nemyslet,“ řekl jsem. „Snažím se nemyslet vůbec na Luka nebo na tátu. Jsou chvíle, kdy předstírám, že ani jeden z nich nikdy nebyl součástí mého života.“

„Stará mámina technika,“ řekla Savannah se smíchem. „Pravda je jen to, o čem se rozhodneš, že si budeš pamatovat.“

„Jednou týdně tátovi píšu. Je to jako dopisovat si s přítelem z Estonska, s nějakým cizincem, se kterým jsem se nikdy nesetkal. Píše mi velice milé a velice inteligentní odpovědi. Jak se můžu spojit s milujícím otcem? Ještě obtížnější je spojit se s inteligentním otcem. Téměř jsme se přes poštu stali přáteli. A přece, když pomyslím na naše dětství, tu největší něžnost a vděčnost cítím k mámě. Strašlivě ji miluji a přece s ní nemůžu vydržet. Ta věc s Lukem ji zabíjí a já jí s tím nemůžu vůbec pomoct.“

„Proč se na Luka tak zlobíš?“

„Protože si myslím, že je idiot,“ řekl jsem. „Protože si myslím, že je egocentrický a neoblomný. Ale je tu ještě něco jiného, Savannah, čemu nerozumím. Záviděl jsem mu jeho svobodu, s kterou vystoupil v celé své zlostné víře, ozbrojený vášní, kterou jsem nikdy neznal ani necítil. Žárlím, že Luke může zalarmovat celou zemi tím chladným, nepoznatelným nadšením, které vnáší do každého bodu té své zatracené jednoduché víry. Potřebuji ho zastavit, Savannah, protože z hloubi duše věřím v oprávněnost jeho soukromé války se světem. Protože tomu věřím tak hluboce, jeho víra ve vlastní poslání mi neustále připomíná, jak jsme kapitulovali. Jsem ochočený hypotékami, splátkami na auto, učebními plány, dětmi a ženou s působivějšími sny a ambicemi, než jsou mé vlastní. Trávím svůj život v ložnici komunity sledováním večerních zpráv a luštěním denní křížovky, zatímco můj bratr jí syrové ryby a vede odboj proti okupační armádě, která mu ukradla jediný domov, jaký kdy měl. Nejsem fanatik nebo sabotér, říkám si. Jsem dobrý občan. Mám své povinnosti a zodpovědnosti, říkám si. Ale Luke mi něco dokázal. Nejsem muž zásad, nejsem muž víry a nejsem muž činu. Mám duši spolupracovníka. Vichistická vláda v té duši rozbila hlavní stan. Stal jsem se přesně tím druhem muže, jakého nenávidím ze všeho nejvíc na světě. Udržuji si pěkný trávník a nikdy jsem nedostal pokutu za rychlou jízdu.“

„Myslím na Luka jako na moderního dona Quijota,“ řekla Savannah. „Chci o tom všem napsat dlouhou báseň.“

„Jsem si jistý, že o sobě přemýšlí v úplně stejných termínech,“ řekl jsem. „Ale vůbec nevím, jak to pomůže jemu nebo někomu jinému. Kvůli Lukovi jsou čtyři muži mrtví, a ať se to snažím sebevíc rozumně vysvětlit, vražda se mi prostě nelíbí.“

„On je nezavraždil,“ řekla. „Byla to nešťastná náhoda.“

„Byla bys tak laskavá a vysvětlila to jejich vdovám a dětem?

„Jsi sentimentální, Tome,“ řekla Savannah.

„Představuji si, že jejich vdovy a děti jsou také takové,“ řekl jsem.

„Luke není vrah.“

„Tak co ksakru je, Savannah?“

„Je umělec a naprosto svobodný muž,“ odpověděla. „To jsou dvě věci, které v životě nepochopíš.“

Čekali jsme na klidnou noc a na měsíc, který by nám pomohl navigovat loď. Když jsme se v Charlestonském soukromém přístavišti nalodili na cestu do Colletonu, Sallie nás oba dva políbila a popřála nám šťastnou cestu.

„Přiveďte Luka bezpečně zpátky,“ řekla Sallie. „Řekněte mu, že ho má strašně lidí moc rádo a že děvčata potřebují strýčka.“

„Řeknu mu to, Sallie,“ řekl jsem a držel jsem ji v náručí. „Nevím, jak dlouho to potrvá.“

„Máte na to celé léto,“ odpověděla. „Zítra přijíždí moje máma, aby mi pomohla s dětmi. Lila je příští měsíc bere na Pawleyský ostrov. Budu makat, abych zachraňovala lidské životy a konala dobro pro humanitu.“

„Pomodli se za nás, Sallie,“ řekla Savannah, když jsem nastartoval motor a odstrčil loď na řeku Ashley. „A za Luka.“

„Myslel jsem, že v Boha nevěříš,“ řekl jsem Savannah, když jsme pomalu pluli kolem základny Pobřežní stráže na konci Charlestonského poloostrova.

„Já nevěřím,“ odpověděla Savannah, „ale věřím v Luka a ten věří v Boha. Já vždycky věřím v Boha, když ho opravdu potřebuji.“

„Příležitostná víra,“ řekl jsem.

„Jasně, brácho,“ odpověděla šťastně. „Není to skvělé, Tome? Vydali jsme se spolu na další dobrodružství. Je to jako tenkrát, když jsme jeli do Miami zachránit bílou sviňuchu. Luka najdeme. Cítím to. Cítím to v kostech. Podívej se nad sebe, Tome.“

Podíval jsem se tím směrem, kterým ukazovala do nebe a řekl jsem: „Orion, Střelec.“

„Ne,“ odpověděla. „Musím tě naučit, abys myslel jako básník, Tome. To je odraz Luka skrývajícího se v nížině.“

„Savannah, chce se mi zvracet, když neustále mluvíš o Lukovi jako o tématu svých budoucích básní,“ řekl jsem. „Nejsme uprostřed básně. Tahle naše cesta je poslední možnost, jak zachránit našeho bratra.“

„Je to odysea,“ škádlila mě.

„Mezi životem a uměním je rozdíl, Savannah,“ řekl jsem, když jsme vypluli z Charlestonského přístavu.

„Nemáš pravdu,“ řekla. „Nikdy jsi to nechápal.“

Vedl jsem loď kolem světel Mount Pleasant, osamělých stínů Fort Sumteru, světel mého domu na Sullivanově ostrově, kolem majáků a tlumeného brumlání lodi přístavního lodivoda, která doprovázela nákladní loď z Panamy. Jak jsem kormidloval loď příbojem s Jamesovým ostrovem na pravoboku, měsíční světlo se nasáklo do střapců mořského ovsa lesknoucího se na přílivem omývaných dunách. Vlny vykládané fosforem a planktonem padaly jako měkká křídla na loď. Moře se houpalo a vzduch byl hustý jako mléko. Drsná vůně života se zvedla z bažiny, když jsme se přiblížili k bezvětrnému nočnímu moři, kde v okruhu pěti set mil nebyly žádné malé loďky. Opustili jsme letargii hraničních ostrovů a vpluli jsme do měkkého oka Atlantiku, posypaného hvězdami a měsíc ležel na vodách ve štóle z jasného hermelínu.

Zamířil jsem přímo ke Golfskému proudu, ven směrem k Bermudám, na východ Afriky, až jsem už za sebou neviděl světla Jižní Karolíny. Pak jsem stočil loď na jih a zamířil jsem ke své rodné zemi a odříkal jsem modlitbu, aby mého bratra vyvedla z tyranie absolutní vize. Modlil jsem se, abych ho dokázal naučit umění kompromisu a tomu, jak padnout na kolena před vyšší autoritou. Modlil jsem se, abych ho dokázal naučit nebýt Lukem, aby se mi povedlo ho zkrotit, aby se víc podobal Tomovi.

Drželi jsme se se Savannah za ruce, když jsem hnal loď ke Colletonu, a vítr zvedl sestřiny vlasy jako závoj. Dvě hodiny jsem sledoval hvězdy a kompas, dokud jsem neuviděl mrkající zelené kanálové návěstidlo, které označovalo vjezd do Colletonského průlivu. Jako nepovolaní jsme vpluli do zakázaných vod, kde jsme se za hurikánu v roce 1944 poprvé nadechli.

Bylo právě po půlnoci a byl odliv, když jsme spustili kotvu na závětrné straně Kenesawského ostrova a čekali, až se voda znovu zvedne. Mysleli jsme si, že budeme potřebovat alespoň dvě stopy stoupající vody, abychom se dostali k Ostrovu bažinných slepic. Když začal příliv, cítili jsme, jak se kotevní lano napíná. Ve tři hodiny ráno jsem nastartoval motor a začal pomalu kormidlovat nejzapadlejšími potůčky v kraji. Hukot lodě vypadal jako obscénní zásah do úplného ticha, které nás pohltilo. Trvalo nám hodinu, než jsme dosáhli rozlehlé plochy slané bažiny, která ve svém tajném středu skrývala Ostrov bažinných slepic. Zkusil jsem tři malá ramena, která byla slepá. Musel jsem se vrátit na řeku, abych zjistil polohu, a pak vyjet znovu. Sledovali jsme dvě nepatrné stuhy vody, které ústily do velké bažiny se stejným výsledkem. Jak jsme se prodírali bažinou, tráva kolem nás vytvořila neproniknutelné stěny a znemožňovala nám tak určit náš opravdový směr. Až do plného přílivu, se sluncem vycházejícím na východě a ve chvíli nejhlubšího zoufalství, jsme vpluli do potoka, o kterém jsem si myslel, že jsme ho už prozkoumali, když jsme málem najeli na ostrov, který jsme hledali.

Zatímco jsem vytahoval motor z vody, Savannah vstala, popošla na okraj lodi a seskočila na suchou zem. Zamkl jsem motor a slyšel jsem, jak za mnou ve tmě Savannah říká: „Byl tu, Tome. Ježíši Kriste, byl tady.“

„Musíme schovat loď, Savannah,“ řekl jsem. „Nemůžeme si dovolit, aby nás zahlédli ze vzduchu.“

„Ulehčil nám to,“ odpověděla.

Pod větrem ošlehaným dubem a hustým chomáčem trpasličích palem stála Savannah uprostřed Lukovy vojenské základny. Zavěsil do stromů maskovací síť a pod ní postavil velký nepromokavý stan. Našli jsme krabice dynamitu přikryté nepromokavým plátnem a barely benzínu. Byly tu pušky, bedny s náboji a krabice s krabí polévkou vyrobenou společností Blue Channel. Byla tu malá plachetnice a pramička s motorem o síle osmi koní. Savannah našla jedenatřicetigalonové konvice naplněné pitnou vodou.

Luke opravil malou rybářskou chatrč, kterou postavil můj otec. Dal na ni novou střechu a vyměnil shnilé podlahy. V rohu ležel jeho spacák a uprostřed místnosti stálo dřevěné křeslo a stůl. Zpola prázdná láhev Wild Turkey stála na stole vedle jednoho příboru. Vedle talíře ležel výtisk Dcery lovce garnátů věnovaný Lukovi.

„Luke měl vždycky dobrý literární vkus,“ řekla Savannah.

„Překvapuje mě, že nečte Rudou knížku předsedy Maa,“ řekl jsem.

„Nemusí,“ řekla. „On podle ní žije.“

Rychle jsme vyložili loď, pak jsme ji zatáhli do zamaskovaného stanu. Bažinou se blížil úsvit ve svinutých fóliích zlata. Příliv se zvedal a vymazával hlubokou jizvu v měkké zemi, kterou po sobě zanechal lodní kýl. Rozložili jsme si spacáky vedle Lukova a já uvařil kávu na vařiči Coleman. Zatím vyšlo slunce.

„Nějakou dobu tady nebyl,“ řekl jsem.

„Kde bys ho hledal, kdyby nebyl tady?“ zeptala se Savannah.

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Vypadalo to, jako by to mělo být tohle místo. Colleton je mizerné místo na guerrillovou válku. Na jednom z těch ostrovů tě můžou chytit raz dva.“

„Vypadá to, že se má dobře,“ řekla.

„Ten agent FBI Covington mi řekl, že si minulý týden mysleli, že už ho mají. Zahnali ho do kouta nad staveništěm města a sto mužů se psy se ho snažilo vyhnat z lesů.“

„Jak jim unikl?“ zeptala se.

„Byla noc. Nehne se, dokud nezajde slunce. Covington si myslí, že nepostupovali dost rychle. Myslí, že Luke se dostal k bažině, vplazil se do řeky a pak se nechal unášet přílivem. Měli na řece rozmístěné lodě, ale on se jim vyhnul.“

„To je dobře. Vždycky jsem měla ráda filmy, kde ti dobří chlápci uniknou,“ řekla.

„Je sporné, kdo ti dobří chlápci opravdu jsou,“ řekl jsem. „Když se k němu začali příliš přibližovat, odpálil ve tmě špalík dynamitu. Psy to znervóznilo a pronásledovatele popudilo.“

„Ublížil někomu?“ zeptala se.

„Udělal z topolu párátka, ale jako zázrakem nikoho nezranil,“ řekl jsem. „Co řekneš Lukovi, až sem přijde, Tome?“ zeptala se, když jsem jí podal šálek kávy. „Protože víš, že věří v to, co dělá, protože víš, že si myslí, že dělá morální a správnou věc, jedinou věc, která pro něho něco znamená, co mu řekneš, abys ho donutil vzdát boj?“

„Popíšu mu do detailu, jak budeme na jeho pohřbu smutní. Budu mluvit o ženě, kterou nepotkal, a o dětech, které nebude mít, a o životě, který zmaří, jestli vytrvá v téhle nesmyslné kravině,“ řekl jsem.

„Luke nikdy neměl holku,“ řekla Savannah. „Nechápu, jak ho všechny tyhle řeči o ženě, praskajícím ohni, páru bačkor a dětí s vlasy jako koudel vyženou ven z těchhle lesů. Pro některé z nás je, Tome, středostavovský život v Americe trestem smrti.“

„Chceš říct, že můj život je trest smrti, Savannah?“ zeptal jsem se.

„Pro mě by byl, Tome,“ řekla. „A myslím si, že by mohl být stejný pro Luka. Nechci ti ublížit…“

„Díky Bohu, Savannah,“ řekl jsem. „Neumím si ani představit tu brutalitu, kdyby ses mi opravdu snažila ublížit. Ale my Američané, kteří žijeme naše středostavovské tresty smrti, jsme tupí a znecitlivělí a jen tak něco nám neublíží.“

„Nedůtklivý, nedůtklivý,“ řekla.

„Vyhrazuji si právo být nedůtklivý, když o mně někdo mluví jako o živé mrtvole,“ řekl jsem.

„To není moje chyba, že jsi nespokojený se svým životem,“ řekla.

„Obtížně snáším tu tvou blahosklonnost, Savannah,“ řekl jsem. „Je to ten šílený pocit nadřazenosti, který si osvojíš, když diskutuješ o různých krocích, které jsme my všichni udělali. Je to newyorská choroba, kterou jsi chytla, zatímco jsi blahopřála jiným emigrantům z malých měst, kteří se vydali na radostnou cestu do Manhattanu.“

„Musím k tobě být upřímná,“ řekla. „Nejlepší a nejchytřejší jižané, které znám, všichni našli smysl svého života v New York City. Jih tě nutí vzdát se příliš mnoha rysů z tvého charakteru, abys vůbec mohl uvažovat o tom, že na Jihu budeš žít.“

„Nechci o tom mluvit,“ řekl jsem.

„Samozřejmě že nechceš, Tome,“ odpověděla. „Tohle téma pro tebe musí být velice bolestivé.“

„Vůbec to není bolestivé,“ odsekl jsem. „Jen nesnesu tvůj samolibý výraz. Máš na tohle téma hodně keců a zdá se mi to trochu sprosté.“

„V čem jsem sprostá?“

„Máš radost z toho, když mi můžeš říkat, že promarňuju svůj život,“ řekl jsem.

„Nemám z toho radost, Tome,“ řekla tiše. „Velice mě bolí říkat ti to. Jen chci, abyste Luke a ty měli všechno na světě, abyste byli všemu otevření, abyste jim nedovolili ukrást vaši duši a udělat z vás jižany.“

„Vidíš to slunce, Savannah?“ řekl jsem a ukázal jsem přes bažinu. „To je karolínské slunce a jižansky nás tři osmahlo. Je mi jedno, jak dlouho žiješ v New Yorku, ta věc se prostě nedá smýt.“

„Mluvíme teď každý o něčem jiném,“ řekla Savannah. „Mám strach, že díky Jihu z tebe vykrvácí všechno, co je v tobě vzácného. Obávám se, že Jih zabije Luka, protože ho svedla osudná představa Jihu jako nějakého ráje.“

„Až Luke přijde, Savannah,“ řekl jsem, „prosím tě, pomoz mi ho přemluvit, aby se s námi vrátil. Nedovol, aby tě přesvědčil. Je silná a zatraceně romantická osobnost. Luke je hrozný fanatik. Žhne tím zatraceným vnitřním romantickým světlem, jeho oči jsou legrační a nedá na žádné protiargumenty. Básník v tobě bude milovat záškodníka v Lukovi.“

„Jsem tady, abych pomohla, Tome,“ řekla. „Jsem tady, abych pomohla přivést Luka domů.“

„Poví ti, že je doma,“ řekl jsem.

„To bude mít zatraceně pravdu, že jo, Tome?“ řekla Savannah a natáhla se po konvici s kávou.

„To určitě, Savannah,“ souhlasil jsem.

„Už si nebudu hrát na newyorského kritika,“ řekla. „To slibuji.“

„A já už si nebudu hrát na venkovského balíka,“ řekl jsem. „To je taky slib.“

Potřásli jsme si rukama a naše dlouhé čekání na Luka začalo.

Týden jsme se Savannah žili sami uprostřed velké slané bažiny. Během té doby jsme obnovovali ona křehká, jemná pouta, která jsou hlavolamem a zároveň nádherným způsobem, jakým dvojčata čelí světu. Ve dne jsme se schovávali v chatrči a v tom volném čase jsme si vyprávěli a převypravovali příběhy ze života naší rodiny. Vyprávěli jsme si každý příběh z našeho raného dětství, na který jsme si jen vzpomněli, a pokoušeli jsme se odhadnout ztráty a schopnosti, které jsme si s sebou přinesli do své dospělosti poté, co nás vychovali Henry a Lila Wingovi. Náš život v domě u řeky byl nebezpečný a špatný, a přece nám oběma připadal určitým způsobem pozoruhodný. Vyprodukoval neobyčejné a tak nějak zvláštní děti. Dům byl živnou půdou šílenství, poezie, hrdinství a nevýslovné loajality. Naše dětství bylo trpké, ale také nezlomně zajímavé. Ačkoli jsme mohli snést bezpočet vášnivých obžalob obou svých rodičů, jejich zvláštnost bohatě vyrovnala cenu, kterou by naše duše zaplatily za nudný život. K našemu překvapení jsme se oba shodli na tom, že jsme se narodili těm nejhorším možným rodičům, ale uvědomili jsme si, že to snad ani jinak nešlo. Myslím, že jak jsme čekali na Ostrově bažinných slepic na Luka, začali jsme odpouštět svým rodičům to, že jsou přesně takoví, jací se narodili. Začali jsme naše rozmluvy vzpomínkami na brutalitu nebo zradu a ukončili jsme je dalším a dalším potvrzením naší znepokojené, ale věrohodné lásky k Henrymu a Lile. Nakonec jsme byli dost staří na to, abychom jim odpustili, že se nenarodili bez chyby.

V noci jsme se se Savannah střídali ve vrhání sítě do zvedajícího se přílivu. Díval jsem se na sestru, jak vrhá síť, viděl jsem, jak se zeširoka roztahuje její kruhový stín, jak se vzdouvá, a slyšel jsem, jak závažíčka pleskají do tmavých vod jako nějaká veliká neviděná ryba. Na hladině tančily tisíce míhajících se garnátů. Chytali jsme jich víc, než jsme mohli kdy sníst. Vařil jsem pohádkové chody a jíst je bylo nekonečné potěšení. Chytil jsem desetilibrového mořského okouna, naplnil jsem ho garnáty a čerstvým krabím masem a pak jsem ho vařil nad žhavými uhlíky. K snídani jsem ohřál garnáty na sádle, udělal jsem šťávu ze šnáby a nalil ji s garnáty na talíř plný vařené krupice.

Než jsme šli spát, sedali jsme pod hvězdami a pili jsme francouzská vína, zatímco Savannah zpaměti recitovala všechny básně, které kdy napsala. Většinou to byly milostné písně věnované nížině a ona ctila řeč, když její slova plula nad bažinou jako zneklidnění motýli se stříbrnými křídly, živící se tajnými nektary zrozenými z času, hvězdného světla a větrů vanoucích od Atlantiku. Když Savannah napsala svou poezii o Karolíně, dala svým slovům okamžitě váhu správným pojmenováváním věcí. Její básně byly plné tangar a hýlů, ne jenom ptáků. Přinesla si do své práce z této země obrovské bohatství přesných termínů. Chválila kolibříky pro šťastného génia jejich mimikrů. Nešetřila citem k drozdům mnohohlasým za jejich virtuozitu, uměla pojmenovat každého myslitelného tvora mořské fauny, kterého mohla vytáhnout z říčního kanálu garnátová síť, a znala třicet různých odrůd karafiátů a růží. Její znalost nížiny byla vrozená a oslňující. Získala ji přirozeně jako široká pobřežní vlna svůj třpytivý hřebínek. Ve své poezii házela růže na plovoucí přílivy naší společné historie. Když neměla žádné růže, které by házela, vynášela na světlo pomatené anděly svých nočních můr, kteří na jejích bledých zápěstích zpívali chvalozpěvy nožů a modrých zranitelných žil. Jako u všech básnířek našeho století její vlastní výkřiky a rány zvyšovaly nesmrtelnou krásu jejího umění.

Sedíc ve tmě recitovala některé ze svých básní a slzy jí kanuly po tvářích.

„Neříkej ty básně, které tě rozteskňují, Savannah,“ řekl jsem a držel jsem ji v náručí.

„To jsou ty jediné, které za něco stojí,“ odpověděla.

„Měla bys psát básně na nějaké skvělé téma, takové, které by celému světu přinášely radost a štěstí,“ radil jsem jí. „Měla bys psát básně o mně.“

„Píšu teď pár básní o New Yorku.“

„To je opravdu optimistické téma,“ řekl jsem.

„Tak dost, pane Venkovánku,“ varovala mě. „Pamatuj na svůj slib. Nenávidíš New York tolik proto, že ho mám ráda?“

„Já nevím, Savannah,“ řekl jsem a poslouchal jsem cikády, jejichž zpěv se nesl z ostrova na ostrov. „Vyrostl jsem ve městě se šesti tisíci obyvateli a nepatřil jsem zrovna k nejzajímavějším lidem ve městě. Nebyl jsem ani ten nejzajímavější v rodině. Nebyl jsem připravený na osmimiliónové město. Šel jsem do telefonní budky a ozvaly se mi spojovatelky, které měly lepší osobnost než já. Nemám rád města, která na mě křičí: ‚Nejsi nic, Wingo,‘ když si jdu právě koupit sendvič s plátkem hovězího. Je tam přespříliš toho, čeho je příliš, Savannah. Myslím, že se mohu přizpůsobit všemu, kromě toho, co je titánské a kolosální. Proto ale ještě nejsem špatný člověk.“

„Ale teď jsi zareagoval jako typický venkovan,“ řekla. „To je to, z čeho mám strach. Nikdy jsi nebyl předvídatelný.“

„To není pravda, milovaná sestro,“ řekl jsem. „Nezapomeň na naše společné kořeny. Náš otec je jižanské klišé. Naše matka je jižanské klišé vybroušené až do podoby buď génia, nebo parodie. Luke je jižanské klišé. Ksakru, Luke je zatracený odštěpenec od Unie. Já jsem úplné klišé. Na Jihu nejsou žádné ideje, jenom rožnění masa. Mám nohy přibité k červené zemi, ale mohu jíst všechno rožněné, co chci. Ty máš křídla, Savannah. A pro mě to byla jedna z životních radostí vidět tě vzlétnout k tomu posranému nebi.“

„Ale za jakou cenu, Tome?“ zeptala se.

„Pomysli na cenu, jakou bys zaplatila, kdybys zůstala v Colletonu.“

„Byla bych mrtvá,“ řekla. „Jih zabíjí ženy, jako jsem já.“

„Proto vás holky posíláme do Manhattanu,“ řekl jsem. „Snižuje to výdaje za pohřeb.“

„První báseň v mém newyorském cyklu se jmenuje ‚Etuda: Sheridanovo náměstí‘,“ prohlásila a její hlas začal znovu vrhat do noci anapesty.

Během dne jsme se drželi z dohledu a Savannah posedle pracovala na svém deníku. Zaznamenala každý příběh, který jsem jí vyprávěl o našem dětství, a tentokrát jsem si uvědomil obrovské, nepřeklenutelné propasti v jejích vzpomínkách na život v Colletonu. Potlačení bylo velké téma a stejně tak břímě jejího života. Její šílenství bylo nemilosrdný cenzor; neuspokojil se jen se zničením kvality jejího denního života v New Yorku, ale také zahladil minulost a vyměnil ji za bílý tlumený šum zapomnětlivosti. Její deníky zachraňovaly podrobnosti jejího života. Naplňovala je tvrdými fakty a ničím jiným. Byla to její růžová okna do minulosti. Psaní deníků byla jen jedna z dalších technik, které si Savannah osvojila, aby zachránila vlastní život.

Od té doby, co jsem skončil vysokou školu, mi Savannah každé vánoce posílala krásný kožený deník, stejný, jaký používala sama, a povzbuzovala mě, abych každý den zaznamenával detaily ze svého života. Ty výpravné hnědé knihy lemovaly polici nad mým stolem a byly pozoruhodné pouze tím, že jsem do nich jedinkrát nevepsal něco o své vnitřní existenci. Měl jsem smysl pro sebekritiku, a přece jsem si myslel, že k mým nejneodpustitelnějším nedostatkům patří chvástavost. Vědomí, že jsem mohl denodenně bodře zaznamenávat své chyby, nezmenšilo fakt, že jsem nikdy nemohl vygumovat ten zvláštní pocit sebeuspokojení, který bych do té úlohy přinášel. Řekl jsem si, že budu psát deník, jen když budu chtít říct něco zajímavého a originálního. Nepřál jsem si být jen životopisec svého vlastního neúspěchu. Chtěl jsem něco říct. Ty prázdné knihy byly výmluvnou metaforou mého života jako muže. Žil jsem s hrozným vědomím, že jednoho dne ze mě bude stařec, který stále čeká, až začne skutečný život. Už nyní mi toho starce bylo líto.

Šestou noc, kterou jsme trávili na ostrově, jsme se koupali v potoce, když se o půlnoci zvedl příliv. Plavali jsme do bažiny, namydlili jsme si svá nahá těla a cítili jsme, jak příliv proudí našimi vlasy. Vodu ovládal měsíc a byla nádherná. Nahlas jsme se ptali, jak dlouho si můžeme dovolit čekat na Luka, než se budeme muset vrátit do Charlestonu pro zásoby. Usušili jsme se v chatrči a nalili jsme si před spaním sklenku koňaku. Savannah vystříkala chatrč insekticidem a já, když jsem dal svoje vlastní tělo do pucu, jsem jí podal láhev repelentu. Až na komáry to byla bezvadná dovolená. Komáři z nás za ten týden vysáli tolik krve, že by uspokojila požadavky místní organizace Červeného kříže. Savannah prohlásila, že svět by byl lepší, kdyby komáři chutnali tak dobře jako garnáti a dali se lovit nevodem. Když jsme šli spát, zvedal se od západu chladný vítr.

Vzbudil jsem se s ústím pušky na krku. Když jsem se pak zvedal ze spacáku, oslepil mě proužek světla.

Pak jsem uslyšel Lukův smích.

„Che Guevara, předpokládám,“ řekl.

„Luku!“ vykřikla Savannah a snažila se ho najít ve tmě.

Jejich dva stíny se objaly v měsíčním světle a točily se dokola na dřevěné podlaze, až s rámusem odstrčily dřevěné křeslo na zeď.

„Jsem tak rád, že jsem vás nezabil,“ volal Luke. „Překvapili jste mě.“

„Těší nás, žes nás nezabil, Luku,“ řekla Savannah.

„Zabít nás!“ řekl jsem. „Ježíši Kriste. Proč bys nás chtěl zabíjet?“

„Tohle místo jednou najdou, bratříčku,“ odpověděl, „a na hodinách nezbývá moc času. Ani jsem si nemyslel, že vy dva ďáblíci byste si tohle místo pamatovali.“

„Přišli jsme tě přemluvit, aby ses s námi vrátil, Luku,“ řekla Savannah.

„Na to nebude stačit ani tvá vyřídilka, srdíčko,“ řekl Luke.

Stáli jsme pod hvězdami a dívali se na něj, jak vytahuje kajak do přístřeší stanu. Savannah přinesla láhev Wild Turkey a nalila mu sklenici, když jsme si sedli na malou verandičku a vdechovali vítr, který vanul od bažiny. Deset minut nikdo z nás neříkal vůbec nic, jak jsme se všichni snažili shromáždit své argumenty a vyznání lásky jednoho k druhému. Chtěl jsem říct slova, která by bratrovi zachránila život, ale nebyl jsem si jistý, jaká to jsou. Jazyk mi v ústech ležel jako kámen. Hlavu jsem měl plnou divokých tvrzení a absolutních požadavků, kroužících neovladatelně na oběžných drahách střetnutí. Veškerá ta tichá předehra byla nebezpečná a nabitá elektřinou.

„Vypadáš dobře, Luku,“ řekla Savannah nakonec. „Zdá se, že ti revoluce prospívá.“

Luke se zasmál a řekl: „Nejsem moc velký revolucionář. Mluvíš tady s celou armádou revoluce. Potřebuji trochu zapracovat na náboru nováčků.“

„Co se snažíš dokázat, Luku?“ zeptal jsem se.

„Nevím, Tome,“ odpověděl. „Myslím, že se snažím dokázat, že na Zemi zbývá někdo, kdo není ovce. Takhle to vlastně začalo. Byl jsem tak zatraceně rozzlobený na mámu, město a na vládu, že jsem v tom všem uvízl a neviděl cestu ven. Jakmile jsem vyhodil ty mosty do povětří a ti chlapi ve vlaku se zabili, nebylo cesty zpátky. Teď se většinu času před nimi skrývám.“

„Přemýšlel jsi o tom, že by ses vzdal?“ zeptala se Savannah.

„Ne,“ odpověděl. „Musejí vědět, že jejich projekt vyvolal ostrý odpor. Nelituji ničeho, co jsem udělal, až na smrt těch mužů. Jen si přeji, abych toho dosáhl ještě víc.“

„Povolali vojáky, aby tě lovili po ostrovech, Luku,“ řekl jsem.

„Viděl jsem je,“ řekl.

„Slyšel jsem, že jsou dobří,“ pokračoval jsem. „V lesích tě hledají dva bývalí zelenobareťáci, kteří k ranní kávě rádi přikusují miminka.“

„Neznají terén,“ řekl. „Je to pro ně těžké. Přemýšlel jsem o tom, že bych je chytil a zabil, ale já s nimi nemám žádné spory.“

„Ty nejsi ve sporu s muži, které najali, aby tě zabili?“ zeptala se Savannah.

„Je to jen jejich práce,“ odpověděl. „Stejně jako já jsem kdysi lovil garnáty. Jak se vede mámě a tátovi?“

„Táta vyrábí poznávací značky, aby splatil svůj dluh společnosti,“ řekl jsem. „Máma je taknějak v rozpacích, když jde na poštu a najde na zdi fotografii svého nejstaršího syna s vyhlášenou odměnou. Ale nyní je Newburyová, prdí do hedvábí a v jejím dechu je vždycky cítit kaviár.“

„Mají o tebe oba strašný strach, Luku,“ řekla Savannah. „Chtějí, aby ses vzdal a vrátil se s námi.“

„Měl jsem to všechno perfektně srovnané v hlavě, když jsem tohle začal,“ řekl. „Myslel jsem, že je to správná věc. Myslel jsem, že je to jediná rozumná reakce, jakou by mohl člověk mít. Udělal jsem, co mi připadalo přirozené. Je pro mě těžké myslet si, že jsem jednal jako úplný pitomec. Víte, že mám na tomhle ostrově tolik ukradeného dynamitu, že by vyhodil do vzduchu polovinu Charlestonu? Ale teď se nemůžu ani přiblížit ke staveništi, abych rozbil dělníkovi ešus s obědem. Při posledních třech akcích mě málem chytili. Vyhodil jsem před měsícem do vzduchu boudu plnou hlídacích psů.“

„Ježíši!“ řekl jsem. „Už nejsi pan Dobrák co, Luku?“

„Psi jsou vážná hrozba, Tome,“ řekl. „Honí mě se psy.“

„Máš za sebou všechny ochránce životního prostředí,“ řekla Savannah. „Nesouhlasí s tvou taktikou, ale všichni se shodli na tom, že je tvůj protest zmobilizoval.“

„Všichni členové Sierra Clubu a Společnosti Audubon nosili na své schůze na rukou zelené pásky,“ řekl jsem.

„Kdepak,“ odpověděl. „Studoval jsem to pozorně. Vím, že si oba myslíte, že jsem za celý život neotevřel knihu, ale já jsem se na tyhle záležitosti podíval pozorně. Kdykoliv Velký prachy vyrazí proti Životnímu prostředí, Velký prachy vždycky vyhrajou. To je americký zákon, stejně jako právo na svobodu shromažďování. Někdo v tomhle kraji vydělá milióny dolarů na výrobě plutónia a to je to jediné, na čem vůbec záleží. Někdo vydělá milióny dolarů na tom, že promění plutónium v nukleární zbraně. Nemůžu tolerovat myšlenku na tyhle zbraně, Tome a Savannah. Není na mně, abych to udělal. Všichni politici, všichni generálové, všichni vojáci a civilisti, kteří vyrábějí zbraně, pro mě nejsou lidské bytosti. Je mi jedno, jestli se mnou někdo souhlasí nebo ne. Jsem už takový. Mluvím za část své duše, která pro mě vůbec něco znamená. Že by odstranili Colleton, je jedna věc. To bych strpět mohl. To bych opravdu mohl. Kdyby poskytli šest tisíc míst a dali lidem nějakou práci, třeba aby pěstovali rajčata nebo ústřice nebo gardénie. Ksakru, tu oběť bych mohl udělat. Kdyby to byla ocelárna nebo chemička, moc by se mi nelíbilo, ale mohl bych se tomu přizpůsobit. Ale znesvětit památku Colletonu plutóniem. Je mi líto. S tím programem nemůžu souhlasit.“

„Většina lidí si myslí, že jsi šílený, Luku,“ řekl jsem. „Myslí si, že jsi vrah a blázen.“

„Mám hrozné bolesti hlavy, Tome. To je jediné, co je se mnou špatné.“

„Také mívám migrénu,“ řekl jsem. „Ale nezabil jsem čtyři lidi.“

„To jsem neměl v úmyslu,“ řekl. „Ten vlak nebyl v plánu.“

„Stále tě hledají pro vraždu.“

„Konstruujou vodíkové bomby a mně říkají vrahu,“ řekl a dlouze se napil bourbonu. „Svět je posranej, Tome a Savannah.“

„To není tvoje práce zabránit světu, aby vyráběl vodíkové bomby,“ řekla Savannah.

„Tak čí je to práce, Savannah?“ zeptal se.

„Vidíš to všechno příliš zjednodušeně,“ řekl jsem.

„Uč mě, jak mám být dokonalý,“ odpověděl. „Tomu, co dělám, moc nerozumím, Tome. Ale co děláte ty a všichni ostatní, nedává vůbec smysl.“

„Odkud se bere tahle úžasná morální citlivost?“ zeptal jsem se. „Proč jsi ji neměl během vietnamské války, kdy jsi vesele chodil na průzkumné a zabijácké akce a zlobil jsi se na Savannah a na mě, že pochodujeme v protiválečných demonstracích?“

„Řekli nám, že bojujeme, aby mohli být Vietnamci svobodní. Připadalo mi to jako dobrý nápad. Neviděl jsem na tom nic špatného. Nevěděl jsem, že bojuju, aby mi mohli ukrást domov, až se vrátím.“

„Proč jsi prostě nenásilně neprotestoval proti budování Colletonského projektu?“ zeptala se Savannah.

„Myslel jsem si, že tohle spíš upoutá jejich pozornost, Savannah,“ řekl. „Myslel jsem, že to bude účinnější. Také jsem si myslel, že jsem dost dobrý na to, abych ty hajzly donutil, aby vyčistili kraj. Podcenil jsem je a přecenil jsem sebe. Neudělal jsem ani ň, abych je alespoň zdržel.“

„To, že jsi zničil ty mosty, je zatraceně zdrželo,“ řekl jsem. „Na to vem jed, synku. Ty jsi za své kariéry vykolejil už hezkou řádku náklaďáků.“

„Ale ty to nechápeš,“ řekl. „Myslel jsem, že bych mohl celou operaci skončit.“

„Jak?“ zeptala se Savannah.

„Protože jsem to viděl,“ odpověděl. „Mohl jsem si skutečně celou tu věc představit. Celý život jsem v hlavě mohl něco vidět, mohl jsem zařídit, aby se to stalo. Než jsme jeli pro bílou sviňuchu, promítl jsem si ten výlet stokrát v hlavě. Když jsme byli v Miami, nestalo se nic, co by mě překvapilo.“

„Celá ta věc mě překvapila,“ řekla Savannah. „Nemohla jsem uvěřit, že jsem to já, kdo se vleže veze po pobřežní dálnici na hřbetě sviňuchy.“

„Myslel jsem, že bych mohl stavebním dělníkům nahnat takový strach, že by do Colletonu nevkročili,“ řekl Luke.

„To jsi udělal, Luku,“ řekl jsem. „Mají z tebe hrůzu, ale musejí živit své rodiny.“

„Všechno to dává větší smysl, když jsem tady sám,“ usmál se. „Můžu se vžít do čehokoli. Pamatujete se, když nám máma jako malým dětem četla Deník Anny Frankové?“

„Nikdy nám tu knihu neměla číst,“ řekl jsem. „Savannah měla pak léta zlé sny o nacistech, jak rozbíjejí dveře.“

„Pamatujete se, jak nás Savannah donutila jít na návštěvu k paní Regensteinové, když jsme tu knihu přečetli?“

„To si vůbec nepamatuji, Luku,“ řekla Savannah.

„Ani já ne,“ řekl jsem. „Byli jsme malé děti, když nám ji máma četla.“

„Paní Regensteinová uprchla z Německa a žila s Aaronem Greenbergem a jeho rodinou. Přišla o celou rodinu v koncentračním táboře.“

„Ukázala nám své tetování,“ vzpomněl jsem si.

„Ne tetování, Tome,“ řekl Luke. „Ukázala nám číslo, které jí vytetovali na ruku v koncentračním táboře.“

„Jaká je pointa toho příběhu, Luku?“ zeptal jsem se.

„Žádná pointa,“ řekl. „Bylo to poprvé, kdy jsem si uvědomil Savannažinu velikost.“

„Povídej mi o tom, Luku,“ řekla Savannah a objala ho. „Miluji příběhy, ve kterých jsem ušlechtilá postava.“

„Máš ve svém povstaleckém táboře pytlíky na zvracení?“ řekl jsem.

„Poté, co nám máma četla o Anně Frankové, připravovala Savannah tři dny skrýš ve stodole. Dala tam jídlo a vodu a všechno. Dokonce tam udělala malou nástěnku, aby si na ni mohlo nějaké dítě lepit obrázky z časopisů jako Anna Franková.“

„To je směšné,“ řekl jsem.

„Ano,“ souhlasil Luke. „Ale bylo to gesto, Tome. Bylo to něco. Většina Evropy neudělala nic, když slyšela o židech. My jsme měli sestru, které bylo osm let a která udělala místo v naší stodole pro případ, že by se to stalo znovu. Ale to není to, co si pamatuji nejvíc.“

„Jsem si jistá, že jsem udělala něco pobouřlivě hrdinského,“ řekla Savannah, která se dobře bavila.

„Ne, ty jsi udělala něco hezkého,“ řekl. „Ty jsi donutila Toma a mě, abychom s tebou šli navštívit paní Regensteinovou. Vždycky jsem z ní měl strach, protože mluvila anglicky s tak silným přízvukem, že jsem nechtěl jít. Ale ty jsi nás oba donutila, Savannah. Tom a já jsme stáli za tebou, když nám paní Regensteinová otevřela dveře. Když nás uviděla, řekla: ‚Guten Morgen, děti‘. Měla silné brýle a byla velice hubená. Pamatuješ si, co jsi jí ten den řekla, Savannah?“

„Nepamatuji se na ten den, Luku,“ řekla Savannah.

„Ty jsi řekla: ‚My vás schováme‘,“ pokračoval. „Ty jsi řekla: ‚Nikdy nebudete muset mít strach z příchodu nacistů do Colletonu, paní Regensteinová, protože moji bratři a já jsme tady a my vás schováme. Udělali jsme hezké místo ve stodole a budeme vám nosit jídlo a časopisy‘.“

„Co ten den udělala paní Regensteinová, Luku?“ zeptala se Savannah.

„Sesypala se, Savannah,“ odpověděl Luke. „Plakala tak, jak jsem nikdy nikoho plakat neviděl. Ty sis myslela, že jsi udělala něco strašně špatného, a začala ses omlouvat. Paní Goldbergová přišla ke dveřím a uklidnila paní Regensteinovou. Paní Goldbergová nám dala nějaké mléko a sušenky, než jsme odešli. Po tom dni nás paní Goldbergová zbožňovala.“

„Věděla jsem, že jsem byla báječné dítě,“ řekla Savannah. „Díky, žes mi ten příběh vyprávěl, Luku.“

„Můžu ti vyprávět třicet dalších, kdy jsi nestála vůbec za nic, Savannah,“ řekl jsem.

„Kdo ho pozval na ostrov?“ zeptala se Savannah a ukázala na mě.

„Já určitě ne,“ řekl Luke.

„Přišli jsme ti něco navrhnout, Luku,“ řekl jsem. „Síly ďáblovy chtějí udělat dohodu.“

„Neříkej mi to,“ řekl smutně. „Jestli přijdu k mírovému stolu, nechají mi celý stát Jižní Karolína.“

„Myslím, že nejsi moc daleko,“ řekl jsem. „Poslali chlapa jménem Covington.“

Dva dny na světě osvěženém Lukovou přítomností, tajném světě lakovaném stříbřitým leskem voňavých, palmami provoněných rán, jsme nechali Luka, aby nám vyprávěl příběh své nejskromnější vzpoury proti své zemi. Smysl pro nespravedlnost ho ozbrojeného a pomstychtivého zanesl do jeho odcizené domoviny, aby se po ní potuloval. Jeho neúspěšný pokus změnit jedinou věc proměnil jeho zaměstnání v nadšení. Protože tak zřejmě neuspěl, nemohl couvnout ze své vlastní mobilizace. Stal se první obětí své vlastní nesmiřitelné chvástavosti. Nejdříve myslel, že se vrátil do Colletonu, protože je jediný zásadový muž, kterého naše město zplodilo. Ale za dlouhé osamělosti svého soukromého zápasu si uvědomil, že jeho vlastní svárlivá ješitnost se z jednoduchého politického rozhodnutí proměnila v záležitost cti. Nevěděl, jak se oprostit od boje, a byly chvíle, kdy stále cítil, že dělá jedinou věc, jakou lze očekávat od muže s jeho instinktem. Luke necítil, že nemá pravdu, cítil jen, že jedná sám a že to je jeho nejbolestivější zločin.

Jeho hlas zněl jako hudba, když nám vyprávěl svůj příběh. Mluvil o svých loudavých toulkách zahlazeným krajem, o svém setkání s ozbrojenými strážemi, o svém zmizení ve dvou domech v Georgii po úspěšném nájezdu, o svém trpělivém loupení dynamitu ze staveniště a o nebezpečích, kterým čelil pokaždé, když zamířil s lodí na řeku. Od Vietkongu se naučil splynout s temnotou a trpělivosti tváří v tvář mnohem početnějšímu nepříteli. Obšírně vyprávěl o tom, jak dlouho pozoroval čtyři mosty na severní hranici kraje. Nemohl uvěřit, jak uboze byly ty mosty střežené a jak jednoduché bylo uložit silné časované bomby, aby vybuchly současně ve dvě hodiny ráno, a dostat se zpátky na Ostrov bažinných slepic před východem slunce. Podařilo se mu hluboce poučit ostrahu mostů, řekl nám, ale smrt těch mužů ve vlaku změnila povahu jeho protestu. Jakmile začala téct první krev, jeho válka proti státnímu majetku ztratila svou morální ozvěnu. Jestliže už musel zabít, pak si přál, aby zabíjení nepřeháněl.

„Měl jsem zabít tři hlavní inženýry z Mewshaw Company, kteří řídí projekt. Sledoval jsem každého z nich dalekohledem a přemýšlel jsem, jestli je nemám složit. Pak jsem pomyslel na jejich vdovy a děti, jak se budou cítit hrozně, až uslyší o tom, že tatínek dostal kulku do oka, a prostě jsem pušku sklonil. Najednou jsem vedl nejhloupější, nejzasranější záškodnickou válku, o které jsem kdy slyšel vyprávět. Nemůžu ani získat podporu domorodého obyvatelstva, protože tu žádné domorodé obyvatelstvo není. Na zemi, kde bývaly domy, jsou nyní jizvy. Tak jsem vyhodil do vzduchu pár traktorů a náklaďáků a zatraceně jsem vyděsil několik pinkertonů. Moje jediné vítězství, jestli se tomu dá tak říkat, je, že mě ještě nechytili. Ale Bože, bratře a sestro, zaručeně se snažili ostošest.“

Neměl pocit, že je poražený, myslel si jen, že je v patové situaci. Metafory, které ho podporovaly v prvních dnech jeho sporu, ztratily svou čerstvost a sílu. Ve své osamělosti zjistil, že do střetnutí nepřinesl žádnou filozofickou myšlenku. Přinesl na ostrovy vášeň, ale žádný pevný systém víry. Jeho myšlenky si odporovaly, byly romantické, kverulantské a prudké. Nemohl nutit své století, aby mělo nějaký smysl, a nemohl v něm pro sebe najít žádné místo. Pokusil se chovat jako čestný muž, muž, který se nedal koupit nebo prodat, a jednoho rána se probudil, aby zjistil, že je na jeho hlavu vypsaná odměna. Ve svém nejhlubším já nechápal, proč se k němu na ostrovech nepřipojili všichni Američané, kteří slyšeli o povaze jeho rozčarování z vlády. Myslel, že pochopil americkou duši, a naučil se, že nikdy nemůže změřit hloubku té své. Nikdy nevěděl, že prodej něčí půdy a rodné právo na peníze byl sport králů Ameriky. Naši rodiče nás vychovali ve víře, že jižané drží půdu v nejvyšší vážnosti. Byla to půda a naše úcta k půdě, díky které jsme se lišili, a určovala naši báječnou oddělenost od Američanů. Podle svého názoru Luke udělal jednu chybu. Uvěřil ve vznešenost jižanského přístupu; nevyslovoval slova jen rty.

„Když jsem sem poprvé přišel, myslel jsem na sebe jako na posledního jižana,“ řekl. „Ale později jsem si uvědomil, že jsem jen jižanský pitomec.“

„Máme snad geny po Lochnesské příšeře, Luku,“ řekla Savannah. „Až bude po všem, budou z nás všech vylézat na povrch příšery.

„Když už nevěříš tomu, co děláš,“ zeptal jsem se, „proč jsi potom ksakru pořád tady a hraješ si na vojáčky?“

„I když třeba nemám pravdu, Tome,“ řekl, „nemýlím se tolik jako oni. A to, že jsem tady, jim připomíná, že krádež města může ohrozit jejich zdraví. Přemýšlel jsem o útoku na stavební tábor za denního světla. Zabil bych nejdřív ozbrojené stráže, pak bych se pokusil složit dvacet třicet stavebních dělníků. Já vím jak vést válku, jako je tahle. Jen nemám to srdce bojovat tak, jak by se v ní bojovat mělo.“

„Vylodili by tu námořní pěchotu, kdybys zabil tolik lidí,“ řekl jsem.

„Protože jednám sám, chybí mi odvaha zabíjet nevinné lidi,“ řekl. „Mohl jsem zabít jen nevinného Vietnamce, když jsem měl za sebou tu nejsilnější zemi na světě. Uvědomil jsem si brzy, že pokud nehodláš zabíjet nevinné, nemůžeš vyhrát. Nemůžou si tě ani všimnout.“

„Nikdy jsi nebyl moc dobrý v umění kompromisu, Luku,“ řekl jsem.

„Kompromis!“ řekl. „Kde byl ten zatracený kompromis? Neřekli nám, že na jednom konci kraje postaví továrnu a že my bychom mohli dál žít tam, kde jsme žili celý život. Řekli: ‚Vypadněte, sráči, vypadněte!‘ A já pochopil, proč to museli udělat, Tome. Kdyby se někdy v té továrně stala nehoda, pak by všechno po proudu řeky, každý garnát, chobotnice a krab svítilo ve tmě dvě stě let. Stačí, aby se jim to jednou podělalo a mohli by zabít každou formu mořského života v okruhu padesáti mil. Mohli by z celé téhle slané bažiny udělat poušť.“

„Kdy se z tebe stal radikál?“ zeptala se Savannah. „Ve Vietnamu?“

„Nejsem zatracený radikál, Savannah,“ řekl s divokým přesvědčením. „Nenávidím radikály všeho druhu, ať už si říkají liberálové nebo konzervativci. Kašlu na politiku a nenávidím jakékoli politiky a demonstranty.“

„Špatně, Luku, zlatíčko,“ řekla Savannah. „Ty jsi ten nejlepší demonstrant, jakého jsem kdy viděla.“

Mluvil o svých častých návratech na Melrose, kde se potuloval zarostlým dvorem, kde býval náš dům a stodola. Jednu noc spal na místě, kde bývala naše ložnice. Vybíral med z opuštěných úlů, které po sobě zanechaly ničivé pracovní čety, když zbouraly dům. V matčině zahradě nasbíral azalky, růže a jiřiny a položil je na tygrův neoznačený hrob. Na jižní straně ostrova zabil lukem a šípem kance, který se rochal v zemi a hledal ořechovce pekana.

Druhou noc mluvil o svém návratu do Colletonu a o své neobyčejné vizi města zázračně vstávajícího ze země. Se strachem a podivením vyprávěl o zvyšující se frekvenci monologů, které se sebou vedl. Tyto osamocené meditace ho děsily, a přece ho nadchly obnoveným smyslem pro účel a průzračnost. Zmínil se, jakou mu dalo práci najít místo, kde stával dědečkův dům, a o tom, jak ve tmě klopýtl o dědečkův kříž a nesl ho Ulicí přílivů pod divným světlem polozastíněného měsíce. Pak se zastavil, aby všechny obchody ve městě vstaly ze země, a uviděl, jak se před jeho očima snaží být znovuzrozeny. Město vyvstalo ve zlosti z vyhlazení a on ho viděl na vlastní oči. Pak se otočil a spatřil divého a vyvrženého pana Fruita, jak přechází ulicí směrem k němu a stále předvádí svůj exotický bláznivý tanec na rohu ulice, kde strávil celý svůj život. Pan Fruit pískal na píšťalku a v bezeslovné jednoduchosti a vznešenosti svého řemesla řídil neexistující dopravu. Když se ale pan Fruit zhmotnil, fata morgána vzkříšeného města zmizela jako zlý sen a prach.

„Město tam na chvíli stálo,“ řekl Luke s úctou. „Nevím, jak to vysvětlit. Na chvíli jsem cítil čerstvý nátěr a kávu, slyšel jsem hlasy obchodníků a šoupání jejich košťat o chodníky. Bylo to všechno tak krásné a skutečné.“

Savannah vzala Luka za ruku, měkce ho políbila a pak řekla: „Nemusíš mi to vysvětlovat, Luku. Vídám takové věci celý život.“

„Ale já nejsem blázen,“ protestoval Luke. „Bylo to tam přímo přede mnou. Viděl jsem obchody. Ve výlohách byly cedulky ‚Výprodej‘. Dokonce jsem slyšel, jak papoušek v obuvnictví říká ‚dobré ráno‘. Všechny semafory fungovaly. Musíte mi věřit. To nebyl sen.“

„Já vím, že to nebyl sen,“ řekla Savannah. „Byla to jen hezká malá halucinace. Já jsem královna halucinací. Mohla bych ti o nich vyprávět.“

„Ty říkáš, že jsem blázen,“ řekl Luke. „Tys byla odjakživa blázen.“

„Ne, Luku,“ řekla. „Já jsem jen ta, která to ví.“

„Ale tohle bylo náboženské,“ řekl Luke. „Měl jsem pocit, jako kdyby se mě dotkl Bůh a dovolil mi nahlédnout do budoucnosti, pokud zůstanu věrný své misi.“

„Byl jsi v lesích hodně dlouho sám,“ řekl jsem.

„Ale pana Fruita jsem si nevymyslel,“ řekl Luke.

„To je nejdivnější část tvé halucinace,“ řekla Savannah.

„Ne. Byl tam. Na pana Fruita zapomněli, když odstěhovali město. Muselo ho to vyděsit, když začali bourat domy. Schoval se v lese a žil, jak nejlépe dovedl. Byl vyhladovělý a oblečený v cárech, když jsem ho našel na rohu ulice, jak řídí dopravu. Jak vysvětlíte muži, jako je pan Fruit, všechno o plutóniu a o výsostném právu na půdu? Byl polomrtvý podvýživou, když jsem ho našel. Dovezl jsem ho do katolické mise v Savannah, ačkoliv to bylo peklo, odtáhnout ho z toho rohu ulice a dostat ho do lodi. Poslali ho do státní psychiatrické léčebny v Milledgeville. Nikdo mě nechtěl poslouchat, když jsem jim vysvětloval, že jen potřebuje nový roh ulice, kde by se mohl usadit. Ale člověk musel vyrůst v Colletonu, aby pochopil pana Fruita. Nikdo mě neposlouchal. Nemohl jsem jim vysvětlit důležitost jeho úlohy ve velkém schématu věcí.“

Savannah řekla: „Ty taky potřebuješ pomoc. Právě jako pan Fruit. Stejně jako on ses stal obětí toho, že město přestěhovali.“

„Moje vize města byla chvíle prozření, Savannah,“ řekl Luke. „Když si sedneš, abys napsala báseň, musíš být schopná vidět ji skrytou někde na čisté stránce. Uviděl jsem naše město na kousku tmavé země. Mluvím o představivosti, ne o šílenství.“

„Musíš se s námi vrátit,“ řekla Savannah. „Je čas, abys začal nový život.“

Skryl si tvář do svých obrovitánských rukou. V jeho žalu bylo cosi zvířecího, primitivního. Jeho hlava se podobala lví a byla královská, ale byly v ní měkké, polekané oči hnědožlutého jelena.

„Ten agent FBI Covington, Tome,“ zeptal se, „důvěřuješ mu?“

„Důvěřuju mu tak, jak jen můžu důvěřovat muži, který honí mého bratra,“ řekl jsem.

„Řekl, že bych dostal tři roky vězení?“ zeptal se Luke.

„Řekl, že bys dostal tři nebo pět let,“ řekl jsem. „To je dohoda, jakou jsme vypracovali.“

„Možná bych mohl bydlet s tátou,“ řekl.

„Ten taky chce, aby ses vrátil,“ řekla Savannah. „Má velké starosti. Stejně jako máma.“

„Možná bychom mohli po pěti letech oslavit rodinné znovusjednocení,“ řekl Luke.

„Oslavme ho radši v Osvětimi,“ řekla Savannah.

„Vyřiď Covingtonovi, že se vzdám na Charlestonském mostě, Tome,“ řekl Luke. „Chtěl bych se vzdát důstojníkovi Národní gardy. Rád bych se vzdal jako voják.“

„Proč se s námi nevrátíš už dneska?“ řekl jsem. „Mohl bych zavolat Covingtonovi z našeho domu.“

„Rád bych tady strávil pár dní sám,“ řekl Luke. „Rád bych dal sbohem Colletonu. Setkám se s nimi v pátek na Charlestonském mostě.“

„Zvedá se příliv, Savannah,“ řekl jsem. „Budeme muset brzy vyrazit.“

„Zůstanu s tebou, Luku,“ řekla plná úzkosti. „Mám strach nechat tě tu samotného.“

„Umím se o sebe postarat, sestřičko,“ řekl Luke. „Zvládnu to. Tom má pravdu. Jestli nestihnete příliv během hodiny, už se dneska v noci nedostanete ven.“

Luke mi pomohl vytáhnout naši loď na vodu. Objal Savannah a dlouho ji držel v náručí, zatímco ona mu plakala na prsou.

Pak se otočil ke mně.

Sesypal jsem se hned, jak se mě dotkl.

„Je po všem, Tome,“ řekl, když mě držel v náručí. „Za tři roky se tomu všemu pořádně zasmějeme. Zvrhlo se to v hovadinu, ale my to můžeme proměnit v něco báječného. Dostanu se ven, koupíme si velkou garnátovou loď a ulovíme víc zatracených garnátů než kdo jiný na Východním pobřeží. Budeme slavní, vybílíme pár námořnických barů a budeme pít neředěnou kořalku.“

Nasedli jsme se Savannah do lodi a Luke nás odstrčil do přílivu. Savannah mu posílala pusinky a tak jsme od něho, rozníceného ve slabém světle jasného měsíce, odplouvali. Opustili jsme ho a zamířili jsme k hezkým bulvárům slané bažiny, když jsme naposledy v životě opouštěli svůj rodný kraj. Jak jsem kormidloval loď úzkým kanálem, pronesl jsem malou modlitbu směrem k řece. Byla to modlitba vděčnosti. Ačkoli mi Bůh dal břímě divných a raněných rodičů, přidělil mi náhradou nejneobyčejnějšího bratra a sestru. Bez nich bych svou cestu nezvládl. Ani bych se nerozhodl ji podstoupit.

Na cestě na schůzku na Charlestonském mostě Luke naposledy sentimentálně navštívil ostrov, kde jsme vyrostli v bílém domku u řeky Colleton. Stál na základech toho domu, když ho zabil jediný výstřel z pušky jednoho z bývalých zelenobareťáků, kteří byli najati, aby ho honili po Colletonském kraji. J. William Covington přinesl tu zprávu do mého domu na Sullivanově ostrově v sobotu, den poté, co se Luke nevzdal plukovníku Brysonovi Kelleherovi na Charlestonském mostě.

Po pohřbu jsme se Savannah vzali Lukovo tělo daleko za třímílové pásmo a pohřbili ho v moři, v Golfském proudu, který tak miloval. Když jsme shodili zatíženou rakev přes palubu, Savannah přečetla svou báseň, kterou napsala na rozloučenou s Lukem. Nazvala ji „Pán přílivu“.

Pak jsme se vrátili do Charlestonu a věděli jsme, že se po zbytek života musíme učit, jak žít bez Luka. Měli jsme před sebou léta, kdy jsme se měli naučit, jak se nervově zhroutit a udělat to hezky.

EPILOG

Zbývá povědět jen několik věcí.

Dal jsem si načas s vylíčením Lukova příběhu Susan Lowensteinové a všechna slova ze mne vycházela těžce. Ale bylo jednodušší vyprávět to ženě, kterou jsem miloval a která mi každý den šeptala, že miluje mě. Probudila ve mně něco, co dřímalo příliš dlouho. Nejenže jsem znovu cítil vášeň, cítil jsem návrat naděje a vyjasnění všech bouřkových varování v nebezpečných zónách paměti.

Strávil jsem celé léto psaním milostných písniček svým dcerám a milostných dopisů své ženě. Po dětech se mi stýskalo hrozně a dokázalo mě ranit, už když někdo jen vyslovil jejich jména. Ale nemohly mě vyloučit ze svého života. Jen o Sallie jsem si myslel, že jsem ji ztratil navždycky. V dopisech jsem jí psal na jedno stále se opakující téma: Nikdo lépe než já nechápe důvod toho, proč si musela najít lásku mimo domov. Ve svém žalu a hořkosti jsem proměnil svou ženu v cizince, vetřelce, a co je nejvíc kruté, ve vdovu vládnoucí v domě nejhlubšího zármutku. Chlapec z ostrova, Tom Wingo, se odřízl od všech, kteří ho milovali, a vydal se napospas mořským proudům dlouhého a bezesného vyčerpání. Řekl jsem Sallie, že díky její aféře s doktorem Clevelandem zase dokážu cítit bolest ve stejných místech, která otupěla smrtí mého bratra. Sešel jsem z dlouhé cesty své sebelítosti a znovu jsem v sobě cítil rváče usilujícího o uznání. Nyní jsem věděl, že osvobození často vyžaduje jako předehru jidášský polibek; jsou doby, kdy zrada může být činem lásky. Vypudil jsem Sallie ze svého srdce a Jack Cleveland ji uvítal ve svém. Nelíbilo se mi to, ale řekl jsem jí, že to úplně chápu. Její dopisy byly výkřiky raněné a zmatené ženy. Potřebovala čas, řekla mi, a já jí ho dal a čekal jsem na její rozhodnutí. Nikdy mě nenapadlo, že to rozhodnutí bude na mně a nebo že budu cítit něco jiného než radost, až budu opouštět New York City.

Poslední dva týdny v srpnu si Susan Lowensteinová najala chatu na pobřeží Maine a já jí vyprávěl o Lukově smrti, zatímco jsem pozoroval zuřivější a chladnější Atlantik, jak útočí na divoké, bezvýznamné útesy. Řekl jsem jí všechno i to, jak jsem si nemohl vážit života, ve kterém se už nevyskytoval můj bratr. V té zemi, každou zimu vyčištěné pod rozlehlými ubrusy sněhu, jsem chválil ducha svého bratra a smutnil nad jeho smrtí v divoké zelené kráse maineského léta. Vyprávěl jsem jí všechny ponuré, neozdobené strofy své náklonnosti i svého žalu. Nemohl jsem tak hluboce a s tak chladnou zlostí změřit svou lásku k rodině.

Když jsem mluvil o tom, jak jsme pohřbili Luka do moře, Susan Lowensteinová mě držela v náručí, hladila mě po vlasech a sušila mi slzy. Neposlouchala příběh Luka jako sestřina psychiatrička, ale jako moje milenka, moje partnerka a nejlepší přítelkyně. Dva týdny jsme se milovali, jako bychom celý život čekali, až si padneme do náruče. Každý den jsme se procházeli celé míle podél moře, sbírali jsme luční květiny a ostružiny a vykopávali jsme škeble, dokud se ke mně neotočila, nepřejela mi nehty po zádech a nezašeptala: „Pojďme se milovat zpátky do domu a říkat si všechno na světě.“ Bylo to potěšení říkat Susan Lowensteinové všechno na světě.

Poslední noc v Maine jsme se k sobě choulili na skále. Měsíc rozložil plátek stříbra přes oceán a nebe bylo hvězdné a jasné.

„Netěšíš se zpátky do města?“ řekla a políbila mě na tvář. „Jsem unavená vším tímhle mírem, tichem, krásou, skvělým jídlem a báječným sexem.“

Zasmál jsem se a řekl jsem: „Jestli spolu zůstaneme, Lowensteinová, budu se muset stát židem?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla. „Herbert není žid.“

„Podívej, nevadí mi to,“ řekl jsem. „Každý v mé rodině to dělá. Nezapomeň na Renatu.“

„Není to hezký obrázek toho, jaký by byl náš společný život?“ řekla. „Předehra k nadcházejícím radostem.“

Ve tmě vykvetl obraz mé ženy a dětí, byly živé a vypadaly jako světlušky. „Než jsem tě potkal, jako bych hluboce spal. Byl jsem mrtvý muž a ani jsem to nevěděl. Mám ti teď říkat Susan, Lowensteinová?“

Odpověděla: „Ne. Miluju způsob, jakým vyslovuješ Lowensteinová, zvlášť, když se milujeme. Připadám si znovu krásná, Tome. Připadám si absolutně nádherná.“

Po chvíli jsem řekl: „Potřebuji vidět Savannah, až se vrátíme.“

„Je čas,“ souhlasila. „Pro vás pro oba.“

„Musím jí něco říct,“ řekl jsem. „Musím všem něco říct.“

„Obávám se toho, co se stane, až Sallie zavolá a bude tě chtít zpátky.“

„Jak víš, že mě bude chtít zpátky?“ zeptal jsem se.

„Vyzkoušela jsem si kvalitu,“ zašeptala. „Nemůžu se dočkat, až se vrátíme do domu, abychom se mohli svléknout a říkat si všechno na světě.“

„Doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem, když jsem se otočil, abych ji políbil, „musíš se hodně učit o přírodě.“

A začal jsem jí rozepínat košili.

Savannah vypadala překvapeně, když uviděla, jak mě nemocniční sluha přivádí do návštěvní místnosti. Zdálo se, že není ve své kůži, když mě políbila, ale chvíli mě pevně držela a řekla: „Pustili tě sem.“

„Doktorka Lowensteinová tě pustila na den ven,“ řekl jsem. „Jestli uděláš skok zvratný střemhlav s otočkou z Empire State Building, budu za to přísně potrestaný.“

„Pokusím se ovládnout,“ řekla a téměř se usmála.

Vzal jsem ji do Muzea moderního umění, kde byla výstava fotografií Alfreda Stieglitze a umění Georgie O’Keeffové. Mluvili jsme velice málo během první hodiny, kdy jsme byli spolu, ale procházeli jsme společně galeriemi. Příliš mnoho času a krve leželo v bažinách naší společné minulosti. Ztratili jsme léta díky pirátství nemilosrdného osudu a ani jeden z nás si nepřál mluvit příliš rychle.

Její první otázka mě zaskočila.

„Ty víš o Renatě Halpernové?“ zeptala se, když jsme si prohlíželi fotografii newyorské ulice.

„Jo,“ řekl jsem.

„V té době to pro mě mělo význam. Nebyla jsem v dobrém stavu.“

„Potřebovala jsi uniknout,“ řekl jsem. „To pochopí každý. Zvlášť já.“

„Ano?“ řekla a v jejím hlasu byl nádech zlosti. „Zůstal jsi na Jihu.“

„Víš, čím mě Jih přitahuje?“ zeptal jsem se jí.

„Ne,“ řekla moje sestra, ale lhala.

„Svou kuchyní, Savannah. Nemůžu si pomoci. Takový jsem já.“

„Je to zlé a povrchní a zpátečnické,“ řekla. „Jižanský život je trest smrti.“

Odvrátil jsem se od fotografie mladé a krásné Georgie O’Keeffové a řekl jsem: „Vím, že to tak cítíš, Savannah. Tisíckrát jsme o tom mluvili.“

Vzala mě za ruku a stiskla ji. „Prodal ses levně. Mohl jsi být víc než učitel a trenér.“

Opětoval jsem její stisk a řekl jsem: „Poslouchej mě, Savannah. V jazyce není slovo, kterého si vážím víc než slova učitel. Žádné. Moje srdce zpívá, když ke mně dítě mluví jako ke svému učiteli, a vždycky tomu tak bylo. Poctil jsem sebe a celý lidský rod tím, že jsem se učitelem stal.“

Savannah se na mě podívala a řekla: „Tak proč nejsi šťastný, Tome?“

„Ze stejného důvodu jako ty,“ řekl jsem.

Vešli jsme do místnosti s Monetovými obrazy, sedli jsme si na lavičku uprostřed galerie a prohlíželi jsme si veliká plátna naplněná liliemi a rybníčky. Bylo to sestřino oblíbené místo a vždycky sem přicházela, aby se povznesla na duchu.

„Doktorka Lowensteinová tě brzy pustí domů,“ řekl jsem.

„Myslím, že jsem na to připravená,“ odpověděla.

„Jestli se někdy znovu rozhodneš odejít, dovol, abych ti s tím pomohl, Savannah.“

„Možná ještě budu dlouho potřebovat být od tebe co nejdál,“ řekla.

„Můžu tě milovat, ať děláš cokoli,“ řekl jsem. „Ale nemohu unést pomyšlení na svět bez tebe.“

„Někdy si myslím, že by se svět měl beze mě líp,“ řekla a smutek v jejím hlase mě hluboce zasáhl.

„Od té doby, co Luke zemřel, jsme spolu o něm nemluvili,“ řekl jsem a vzal jsem sestru za ruku.

Opřela si hlavu o mé rameno a její hlas byl vyčerpaný a bázlivý, když řekla: „Ještě ne, Tome. Prosím.“

„Je čas,“ odpověděl jsem. „Milovali jsme Luka tolik, že jsme zapomněli, jak moc se máme rádi navzájem.“

„Něco se ve mně rozpadlo,“ řekla a téměř se dusila.“

„Něco nenapravitelného.“

„Já vím, co to může napravit,“ řekl jsem a ukázal jsem na snivé, prastaré Monetovy květiny, plující chladnými vodami Giverny. Savannah se podívala na ohromné plátno ve své oblíbené místnosti v Manhattanu, když jsem řekl: „Tvoje umění to může napravit. Můžeš napsat krásné básně o svém bratrovi. Ty jsi jediná, kdo nám může přivést Luka zpátky.“

Rozplakala se, ale já cítil její úlevu. „Ale on je mrtvý, Tome.“

„To proto, že jsi o něm nenapsala od té doby, co zemřel,“ řekl jsem. „Udělej s Lukem to, co Monet udělal s květinami. Použij své umění. Přiveď nám ho zpátky. Ať celý svět miluje Luka Winga.“

Ten den později odpoledne jsem měl telefon od Sallie, ten, kterého se bála Susan Lowensteinová, ten, kterého jsem se začal obávat i já. Sallie spustila, ale hlas se jí zlomil.

„Co se stalo, Sallie?“ zeptal jsem se.

„Měl poměr s jinými dvěma ženami, Tome,“ řekla. „Chystala jsem se tě opustit a donutit ho, aby se ke mně a děvčatům přestěhoval, a on šukal se dvěma dalšíma zatracenýma ženskýma.“

„To byla ta jeho sbírka britských motorek,“ řekl jsem. „Pěnovky byly neškodná přetvářka, ale když doktor začne sbírat motorky, je to známka něčeho pokřiveného v mužském egu.“

„Milovala jsem ho, Tome,“ řekla. „Nebudu ti lhát.“

„Co se týká mužů, byl tvůj vkus vždycky trochu podezřelý.“

Řekla: „Připadám si využitá, znásilněná a odporná. Nevěděla jsem jak se chovat v nemanželském poměru. Bylo to pro mě všechno nové a jsem si jistá, že jsem ze sebe udělala perfektního vola.“

„Vedla sis dobře, Sallie,“ řekl jsem. „Nikdo neví jak to dělat správně.“

„Byl hrozný, když jsem se do něj pustila kvůli těm ostatním ženám,“ pokračovala. „Říkal mi hrozné věci.“

„Chceš, abych ho zmlátil?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekla, „samozřejmě že ne. Proč?“

„Rád bych ho zmlátil,“ odpověděl jsem. „Mohla by ses na to dívat.“

„Řekl, že je příliš starý na to, aby uvažoval o svatbě,“ řekla. „Jedné z jeho milenek bylo devatenáct.“

„Hloubka nikdy nebyla jeden z jeho velkých problémů.“

„A co my, Tome?“ řekla. „Co s námi bude dál? Tvoje dopisy jsou krásné, ale kdybych byla tebou, nikdy bych si neodpustila.“

„Musím ti povědět o doktorce Lowensteinové, Sallie,“ řekl jsem.

Čekal jsem, až doktorka Lowensteinová vyjde ze své ordinace. Snažil jsem se přijít na ta správná slova, když jsem ji uviděl, jak schází se schodů domu z hnědého pískovce. Uviděla mě přes ulici, opřeného o pouliční lampu. Její krása na mě zapůsobila jako vždycky, ale byla to její laskavost, která mi lámala srdce, když se ke mně blížila. Když jsem se pokusil promluvit, vyhrkly mi slzy. Nikdo nevynalezl správný způsob, jak dát sbohem doktorce Lowensteinové. Uviděla to a vykřikla, když běžela přes ulici. „Ne, ne, Tome. Ne. To není fér.“

Upustila svůj kufřík na chodník a vrhla se mi kolem krku. Její kufřík se s cvaknutím otevřel a papíry třepetavě poletovaly po chodníku a snášely se pod řadu aut. Utřela mi slzu z tváře a slíbala další.

„Věděli jsme, že tenhle den přijde. Mluvili jsme o tom. Jedna z věcí, které na tobě miluji, Tome, je, že jsi typ muže, který se vždycky vrátí ke své rodině. Kčertu s ní. Kčertu se Sallie, za to, že tě milovala dřív než já.“

Její slova mnou projela jako ostří a já se rozplakal ještě silněji, s hlavou položenou na jejím rameni. Hladila mě po hlavě a řekla: „Musím si najít hodného žida. Vy mě, hoši, ničíte.“ A mezi slzami jsme spolu s Lowensteinovou zařvali smíchy.

Seděla v křesle ve svém bytě a dívala se z okna na Bleecker Street. Její vlasy byly vybledlé a pleť měla vybělenou a opuchlou. Neotočila se, když jsem vešel do pokoje. Sbalil jsem si věci noc předem a kufry stály u kuchyňských dveří. Od květinářky na Osmé ulici jsem jí koupil rozkvetlou gardénii. Uřízl jsem jediný květ, šel jsem k sestře a vložil jsem jí ho do vlasů.

Pak jsem jí položil otázku: „Jaký byl tvůj rodinný život, Savannah?“

„Jako Hirošima,“ odpověděla.

„A jaký byl tvůj život od té doby, co jsi opustila tu báječnou rodinu?“

„Jako Nagasaki,“ řekla se stále odvrácenou tváří.

„Řekni mi jméno básně, kterou jsi napsala na počest své rodiny,“ řekl jsem.

„Dějiny Osvětimi,“ odpověděla a já měl dojem, že se skoro usmála.

„A teď přijde opravdu důležitá otázka,“ řekl jsem, sklonil jsem se nad ní a přivoněl ke gardénii v jejích vlasech. „Koho miluješ na světě ze všech nejvíc?“

Stáhla mi hlavu dolů ke své uslzené tváři a zašeptala: „Miluji svého bratra Toma Winga. Mé báječné zatracené dvojče. Tolik mě to všechno mrzí.“

„To je v pořádku, Savannah,“ řekl jsem. „Dokázali jsme se zase sblížit. Máme moře času na to, abychom znovu opravili trosky.“

„Drž mě, Tome,“ řekla, „drž mě pevně.“

Když jsem se chystal odejít z jejího bytu, vynesl jsem si kufry do chodby, kde čekal Eddie Detreville, aby mi s nimi pomohl. Objal jsem ho, políbil jsem ho na tvář a řekl jsem mu, že jsem už dlouho nepotkal tak šlechetného a milujícího muže. Pak jsem se otočil, abych se rozloučil se sestrou. Podívala se na mě ze svého křesla, změřila si mě a řekla: „Myslíš, že ty a já jsme přežili, Tome?“

„Myslím si, že já ano. Tebou si nejsem jistý,“ řekl jsem.

„Přežít. Tak to je ten dar, který ti naše rodina dala.“

Políbil jsem ji, podržel jsem ji chvíli v náručí a pak jsem vyrazil ke dveřím. Zvedl jsem kufry a řekl jsem Savannah: „Jo. Ale tobě rodina dala něco mnohem skvělejšího.“

„Cha!“ řekla hořce. „Co je to?“

„Génius,“ řekl jsem. „Dala ti génia.“

Tu noc mě Susan Lowensteinová vzala vysoko nad město, kde jsme ve Windows on the World povečeřeli skvostné jídlo. Slunce už zapadlo, když jsme sem dorazili, a jen poslední náznak rubínu prosvítal mezi mraky nahromaděnými nad horizontem. Pod námi se rozkládalo nehlučné, ohnivé a křišťálové město. New York není nikdy stejný, ať ho vidíte mnohokrát či pozorujete z různých úhlů. Nic na božím světě není krásnější než Manhattan, viděný v noci z výšky.

Nad vínem jsem se jí zeptal: „Jaký máš pocit při dnešní večeři, doktorko Lowensteinová?“

V tichu si mne chvíli prohlížela a pak odpověděla: „Chystám se objednat strašně mizerné jídlo. Nechci večeřet žádné báječné jídlo v den, kdy mi navždycky dáš sbohem.“

„Vracím se do Jižní Karolíny, Lowensteinová.“ Natáhl jsem se a stiskl jsem jí ruku. „Tam patřím.“

„Mohl bys patřit, kam bys chtěl,“ řekla a obrátila oči směrem k městu. „Jen ses nerozhodl, že budeš patřit sem.“

„Proč mi ještě víc ztěžuješ mou snahu, abychom se rozešli jako přátelé?“ zeptal jsem se.

„Protože chci, abys zůstal se mnou, Tome,“ řekla. „Myslím, že mě miluješ, a jsem si jistá, že já miluji tebe, a myslím, že máme šanci být spolu po zbytek života šťastní.“

„Nedokázal bych z někoho po zbytek života udělat šťastného člověka,“ řekl jsem.

„Všechno, co říkáš, je jen výmluva, protože mě opouštíš,“ řekla, náhle popadla jídelní lístek a pozorně ho studovala, aby se naše oči nemusely setkat.

Pak řekla: „Co je nejhorší na tomhle menu? Chci to objednat.“

„Někdo doporučoval tatarský biftek z prasečí řiti,“ řekl jsem.

„Ani se mě dneska nepokoušej rozesmát,“ řekla s tváří schovanou za jídelníčkem. „Tohle je večer, kdy mě opouštíš kvůli jiné ženě.“

„Ta jiná žena je náhodou moje manželka.“

„Proč jsi dovolil, aby to mezi námi došlo tak daleko,“ řekla, „když jsi věděl, že se nakonec vrátíš k Sallie?“

„Nevěděl jsem to,“ odpověděl jsem. „Myslel jsem, že bychom spolu mohli být navždycky.“

„Co se stalo?“

„Můj charakter vyplaval na povrch,“ řekl jsem. „Neměl jsem odvahu opustit svou ženu a děti, abych s tebou začal nový život. Není to prostě ve mně. Budeš mi muset odpustit, Lowensteinová. Jedna část mé duše tě chce víc než cokoli jiného na světě. Ta druhá je vystrašená z každé změny v mém životě. To je ta silnější část.“

„Ale miluješ mě, Tome,“ řekla.

„Nevěděl jsem, že je možné milovat dvě ženy najednou.“

„A přece ses rozhodl pro Sallie.“

„Rozhodl jsem se ctít svou vlastní minulost,“ řekl jsem. „Kdybych byl statečnější, mohl bych to udělat.“

„Co bych měla udělat, abych tě donutila zůstat?“ zeptala se prudce. „Pověz mi to, prosím tě. Nevím, jak se prosí, ale zkusím se naučit všechna slova, všechny postupy. Pomoz mi s nimi, prosím.“

Zavřel jsem oči a vzal jsem obě její ruce do svých: „Zařiď, abych se narodil v New York City. Odejmi mi mou minulost. Odejmi mi všechno, co znám a miluji. Zařiď, aby to bylo, jako kdybych se nikdy nesetkal se Sallie, jako kdybychom spolu nikdy neměli děti. Zařiď, abych nemiloval Sallie.“

Usmála se a řekla: „Myslela jsem, že bych tě mohla donutit zůstat, kdybych ti vnukla pocit viny, kdybych tě donutila, aby ses za mě cítil zodpovědný.“

„Jste nestydatá cháska, vy cvokaři.“

„Když to nebude fungovat mezi tebou a Sallie…“ řekla a pak se zarazila uprostřed věty.

„Pak mě najdeš, jak štěkám před tvým domem na Central Park West jako pes,“ řekl jsem. „Je to zvláštní, Lowensteinová, že tě v tuhle chvíli miluji víc, než si pamatuji, že jsem kdy miloval Sallie.“

„Tak se mnou zůstaň, Tome.“

„Musím se pokusit vytvořit z ruin něco krásného, Lowensteinová,“ řekl jsem a podíval jsem se jí do očí. „Nevím, jestli uspěju, ale musím se o to pokusit. To jsem řekl Savannah, když jsem ji dnes odpoledne viděl.“

„Když už mluvíme o ruinách, dneska mi volal Herbert,“ řekla, když odehnala číšníka, který přišel, aby přijal objednávku. „Prosí mě, abych mu dala ještě jednu šanci. Dokonce prohlásil, že ukončil svůj poměr s Monique.“

„Nemáš náhodou po ruce její telefonní číslo, že ne?“ zeptal jsem se.

„To nebylo na tvůj groteskní standard ani trochu vtipné,“ řekla.

„Tahle atmosféra vypadá natolik těžce, že by mohla být udělaná z titanu. Myslel jsem, že bych ji trochu rozjasnil.“

„Nechci ji rozjasňovat,“ řekla. „Já jsem strašně nešťastná a mám právo si v tom trápení libovat.“

„Líbí se mi pomyšlení na Herberta, jak prosí, doktorko Lowensteinová,“ řekl jsem. „Musí mu to tak slušet.“

„Nedělá to moc dobře,“ odpověděla. „Řekla jsem mu o našem vztahu. Je pro něho nepředstavitelné, že se stýkám s někým, jako jsi ty.“

„Řekni tomu hajzlovi o mých sloních genitáliích,“ řekl jsem a byl jsem lehce podrážděný. „Nebo o mém prostopášném triku s čínským košem při předehře.“

„Řekla jsem mu, že nám to spolu v posteli znamenitě jde,“ dívala se nepřítomně k městu. „Řekla jsem mu, že se dokážeme fantasticky odvázat.“

„Odvázat,“ řekl jsem. „Mluvíš o nás, jako bychom byli dva newyorští striptéři.“

„Je hrozné, jak moc mě začalo těšit mu ubližovat,“ řekla. „Pověděl jsi o nás Sallie, Tome?“

„Ano,“ řekl jsem.

„Tak jsi mě tedy využil, Tome.“

„Ano,“ řekl jsem. „Využil jsem tě, Susan, ale předtím jsem tě začal milovat.“

„Kdybys mě měl dost rád, Tome…“

„Ne, doktorko Lowensteinová. Zbožňuju tě. Změnila jsi můj život. Znovu se cítím jako celý muž. Jako přitažlivý muž. Citlivý muž. Donutila jsi mě postavit se tomu všemu a donutila jsi mě myslet, že to dělám, abych pomohl své sestře.“

„Takže takhle končí příběh,“ řekla.

„Asi tak, doktorko Lowensteinová,“ odpověděl jsem.

„Tak ať je naše poslední společná noc perfektní,“ políbila mi ruku a pak mi zulíbala každý prst, zatímco se budova houpala v silném větru.

Po večeři jsme šli do Duhového sálu v Rockfellerově centru a připíjeli jsme si šampaňským. Líbal jsem ji s celým městem pod námi a Atlantikem ženoucím své přílivy do Hudsonu a s mou sestrou, spící znovu doma ve svém bytě na Grove Street. Ubytovali jsme se na noc v hotelu Plaza a zůstali jsme vzhůru celou noc, povídali jsme si, milovali se a pak jsme se znovu milovali. Protože jsme před sebou neměli žádnou společnou budoucnost, zbývalo nám pro sebe jen osm hodin. Ale já už jsem se rozhodl. Řekl jsem ne.

Když jsem jí dal na La Guardia sbohem, ještě jednou jsem ji políbil a rychle jsem bez ohlédnutí vyrazil k bráně. Ale ona mě zavolala jménem a já jsem se otočil a slyšel jsem, jak říká: „Tome, pamatuješ si ten sen, který se mi zdál o tobě a o mně, jak tančíme ve sněhové bouři?“

„Nikdy ho nezapomenu,“ řekl jsem.

Nyní Susan plakala a mě přímo zabíjelo, že ji opouštím. Vtom zvolala: „Slib mi něco, trenére. Až se vrátíš do Jižní Karolíny, nech si o mně jednou zdát. Nech si zdát o doktorce Lowensteinové.“

Rok po mém newyorském létě jsem jel sám do Atlanty, abych vyzvedl svého otce v den, kdy ho měli propustit z federální káznice. Chtěl jsem mu dát čas, aby se dal do pořádku, než se postaví tváří v tvář překypující provinilé lásce poničené rodiny, která nevěděla, jak ho přivítat doma. Nikdo z nás nevěděl, jaký teď bude jeho život, teď, když ztratil tolik času a vlastního elánu. Zhubl a tváře měl zažloutlé a povislé. Byl jsem s ním, když si vyzvedl osobní věci a když mu správce věznice podepsal propouštěcí listiny. Správce řekl, že mu bude otec ve vězení scházet a že potřebuje víc takových vězňů, jako byl Henry Wingo.

„To je to jediné, co jsem kdy udělal správně,“ řekl můj otec. „Byl jsem skvělej kriminálník.“

Šli jsme na stadión na zápas Braverů a strávili jsme noc v Hyatt Regency. Příští den jsme vyrazili brzy a pomalu jsme jeli zadními cestami do Charlestonu, dali jsme si načas, abychom se znovu poznali. Snažili jsme se najít ta správná slova, bezpečná slova, úzkostlivě se vyhýbajíce choulostivým tématům.

Můj otec vypadal staře, ale já také. V jeho tváři jsem viděl Lukovu tvář. Jak si mě nesměle prohlížel, věděl jsem, že v mé tváři určitě vidí matku. Moje tvář ho nyní bolela, ale ani jeden z nás proti tomu nic nezmohl. Mluvili jsme o sportu a trénování. Dlouhé, bohaté fotbalové, basketbalové a baseballové sezóny rozdělily všechny roky našich životů a poskytly tomuto otci a jeho synovi jediný dovolený jazyk lásky, aby spolu dokázali promluvit.

„Bravesové útočí na první místo ze čtvrté pozice, tati,“ řekl jsem, když jsme přejeli most přes Savannah.

„Někdo se na ně musí pořádně nabudit, aby proti nim měl vůbec nějakou šanci. Nikdo v první lize jim nesahá ani po paty, když mají formu,“ odpověděl táta, ale v jeho odpovědi jsem slyšel nevyslovený pláč, srdceryvný pláč otcovy nemotorné snahy potlačit všechnu sílu lásky, kterou dokázal cítit k dítěti. Slyšel jsem to, a to stačilo.

„Budeš mít letos dobrý tým?“ zeptal se.

„Myslím, že bychom mohli leckoho překvapit,“ řekl jsem. „Možná bys mi mohl pomoct trénovat linemany.“

„To bych rád,“ řekl.

Savannah už přijela z New Yorku, když jsme dorazili na náš zadní dvůr na Sullivanově ostrově. Moje děti se vyhrnuly z domu a ostýchavě se přiblížily ke svému dědečkovi.

„Buďte opatrná, děvčata,“ řekl jsem. „Umí dávat rány.“

„Ne, to nedělám, děti. Pojďte sem a dejte dědečkovi pusu,“ řekl zlomeným, unaveným hlasem a mě mrzelo, že jsem udělal, co jsem udělal.

Tmavovlasá Sallie přišla ke dveřím, byla štíhlá, opálená a vážná. Přiběhla k mému otci, vrhla se mu kolem krku a slzy jí proudily po tváři, jak se s ní točil dokola a dokola a skryl svou tvář na jejím rameni.

„Vítej doma, tati,“ řekla.

Pak vyšla z domu Savannah. A cítil jsem něco, co nemohu vysvětlit, když k sobě běželi, kdy jsem cítil, že je to to nejhlubší místo ve mně, nedotknuté místo, které se chvělo něčím instinktivním a zakořeněným v původu druhu – bylo to nepojmenovatelné, a přece jsem věděl, že se to dá pojmenovat, když to může člověk cítit. Nebyly to sestřiny nebo otcovy slzy, co zapříčinilo tuto rezonanci, tuto divokou vnitřní hudbu krve, divokosti a identity. Byla to krása a strach spřízněných duší, nevyslovitelného svazku rodiny, které ve mně rozpálily plamennou hrůzu a děsivou lásku. Byl tu můj otec, zdroj všech těchto životů, zdroj všech těchto slz, který nyní plakal mocně a beze studu. Slzy byly voda, slaná voda, a já v ní viděl oceán, cítil jsem ho, mohl jsem chutnat své vlastní slzy, moře a bolest v sobě, prosakující ven na slunce, a moje děti se rozplakaly, když mě viděly plakat. Příběh mé rodiny byl příběhem slané vody, lodí a garnátů, slzí a bouře.

A moje dvojče, moje krásná, poznamenaná sestra, její zjizvená zápěstí kolem otcova krku, její oči zamžené životními vizemi, vzdávající hold jazyku natolik, aby se tyto vize vyjasnily, obracejíc zlý sen a hrůzu v ohromující lyriku, která hoří věděním své doby a proměňuje žal v životodárnou krásu. A moje žena, která se přivdala do této rodiny a naučila se tolerovat velké množství rodinných démonů, která to udělala, protože mě milovala, třebaže já jsem nebyl schopen reagovat na lásku ženy, třebaže jsem jí nikdy nemohl dát pocit, že je milovaná nebo potřebná nebo chtěná, ačkoli to je to, co jsem jí chtěl dát víc než cokoli jiného na světě. A moje děti, tři dcery, ke kterým jsem cítil neporušenou lásku, která jako by se mnou neměla nic společného, protože jsem tak moc chtěl je vychovat tak, aby nebyly vůbec jako já, protože jsem se chtěl ujistit, že nikdy nebudou mít dětství, jako bylo to moje, že je nikdy neuhodím a že se nikdy nebudou bát, že jejich otec se co nevidět vrátí domů. S nimi jsem se pokusil znovu vytvořit své vlastní dětství, takové, o jakém jsem snil, že by mělo být. S nimi jsem se pokusil změnit svět.

V pozdním odpoledni jsme naložili do stejšna termosku na pivo, piknikový košík a vyrazili jsme do Charlestonu. Zahnuli jsme ke garnátovému doku na Chemském potoce a já zaparkoval auto na dohled jediné garnátové lodi, která zůstala v doku.

„Ty víš, jak řídit takovou věc?“ zeptal jsem se otce a ukázal jsem na garnátovou loď.

„Ne,“ řekl, „ale vsadím se, že bych se to rychle naučil.“

„Je zaregistrovaná na jméno kapitán Henry Wingo,“ řekl jsem. „Je to dárek na přivítanou od mámy.“

„To nemůžu přijmout,“ odpověděl.

„Psal jsi, že se chceš vrátit na řeku,“ řekl jsem. „Máma chtěla udělat gesto. A já si myslím, že tohle je milé gesto.“

„Je to dobrá loď,“ řekl otec. „Chytají tuhle sezónu hodně garnátů?“

„Ti dobří ano. Mám ještě měsíc, než mi začne fotbalový trénink, tati. Budu pracovat jako tvůj harpunář, než si budeš moct někoho najmout.“

„Budu ti platit šest centů za libru,“ řekl.

„To kčertu budeš, ty darebáku, z laciného kraje,“ řekl jsem. „Budeš mi platit deset centů za libru. Cena dělníků stoupla.“ Usmál se: „Řekni matce, že děkuju.“

„Chce tě vidět,“ řekl jsem.

„O tom jsem nevěděl.“

„Máš všechen čas na světě pro sebe, tati,“ odpověděl jsem. „A teď chci, abys nás vzal na řeku Wando.“

Vpluli jsme do hlavního kanálu Charlestonského přístavu hodinu před západem slunce a jasně třpytícím se světlem a vlhkým provoněným vzduchem starého města se rozléhaly zvony kostela svatého Michala. Otec kormidloval garnátovou loď pod ohromnou železnou páteří dvou mostů přes řeku Cooper a minul bílou nákladní loď vezoucí zboží z doků Severního Charlestonu, která mířila na moře. Všichni jsme mávali a neviditelný kapitán zahoukal na pozdrav na lodní sirénu. Zahnuli jsme napravo do řeky Wando a příliv byl tak vysoký, že se otec nemusel ani jedinkrát řídit navigačními tabulemi. Ujeli jsme míli, dokud jsme se nepřiblížili k rozlehlé bažině v kruhovitém záhybu řeky a dokud se neobjevil v dohledu dům.

„Je čas, Tome,“ řekla Sallie, když přišla do kormidelny.

„Čas na co?“ zeptal se otec.

„Dárek na přivítanou od Toma a Savannah,“ řekla Sallie, když se podívala na hodinky.

„Řekni nám to, mami,“ prosily děti.

„Ne,“ odpověděla, „pak by to nebylo překvapení.“

Plavali jsme v teplých temných vodách a potápěli se do hloubky u přídi garnátové lodi. Potom jsme povečeřeli z piknikového koše a připili otcovu příchodu domů šampaňským. Savannah přistoupila k otci a já jsem se díval, jak jdou na příď a drží se za ruce.

Pokusil jsem se přijít na něco, co bych řekl, ale nic mne nenapadalo. Naučil jsem se naslouchat temným zvukům srdce a naučil jsem se věci, které mi dobře poslouží. Tahle chvíle v životě mě zastihla s rodinou bezpečně kolem sebe a modlil jsem se, aby byli vždycky v bezpečí a abych já byl spokojený s tím, co mám. Jsem jižan rodem i myslí, Bože, ale úpěnlivě tě prosím, abys mi dovolil mít to, co mám. Bože, jsem učitel a trenér. To je všechno a stačí to. Ale ty temné zvuky, Bože. Když ve mně vyzvánějí, podlehnu holdu věrnosti a podivu. Slyším je a chci proměnit své sny v hudbu. Když přijdou, cítím, jak v mém oku hoří anděl jako růže, a nejúzkostlivější chvalozpěvy vyvstávají z čistých podmořských hloubek skryté extáze.

V noci ke mně přichází bílá sviňucha, zpívá v proudu času spolu s nádhernou družinou tisíce delfínů a přináší charismatické pozdravy od Pána přílivu, volajíc mé jméno: Wingo, Wingo, Wingo. To stačí, Bože. To stačí.

„Je čas, Tome,“ zvedla se Sallie, aby mě políbila na rty.

Celá rodina se shromáždila na přídi, aby se podívala, jak končí den.

Slunce, červené a obrovské, se začalo potápět do západního nebe a v tu chvíli začal na druhé straně řeky vycházet měsíc se svým vlastním vznešeným odstínem rudé, zvedal se nad stromy jako červenošedý pták ohnivák. Slunce a měsíc vypadaly, jako by se navzájem zdravily a pohybovaly se ve shodě v ohromujícím tanci světla nad duby a palmami.

Můj otec to sledoval a já jsem myslel, že se znovu rozpláče. Vrátil se z vězení na moře a jeho srdce bylo srdcem nížiny. Děti křičely, ukazovaly na slunce, pak se otáčely a dívaly se na vycházející měsíc, volaly na slunce, a pak na měsíc.

Otec řekl: „Zítra bude dobrý den na lov garnátů.“

Savannah si stoupla vedle mě a položila mi ruku kolem pasu. Šli jsme zpátky k zádi lodi.

„Ohromné překvapení, Tome,“ řekla. Když se pak znovu podívala na slunce a měsíc, dodala: „Celistvost, Tome. Všechno se to vrací. Je to kruh.“

Otočila se zpátky a s tváří obrácenou k měsíci, který byl nyní výš a stříbřil se, si stoupla na špičky, zvedla ruce do vzduchu a křehkým a přeci vzdorným hlasem vykřikla: „Ach, mami, udělej to znovu!“

S těmito sestřinými slovy by to mělo končit, ale není tomu tak.

Každý večer, když je po tréninku a já se vracím domů charlestonskými ulicemi, jedu ve svém sportovním volkswagenu se střechou staženou. Je vždycky tma a vzduch pronikavě voní podzimem a vítr se prohání mými vlasy. Na mostě, s hvězdami svítícími nad přístavem, se podívám na sever a znovu si přeji, aby každému muži a ženě byly přiděleny dva životy. Za mnou vře město Charleston v chladných elixírech své vlastní nevypočitatelné krásy a přede mnou na mě čeká moje žena a děti, až se vrátím domů. To, co uznávám za svůj skutečný život, svůj osud, je v jejich očích. Ale nyní mě nese můj tajný život, a když dojedu doprostřed toho mostu, odříkávám šeptem modlitbu jako lítost a jako chválu. Nemohu vám vysvětlit, proč to dělám nebo co to znamená, ale každou noc, když jedu ke svému jižanskému domovu a jižanskému životu, šeptám tato slova: „Lowensteinová, Lowensteinová.“

O AUTOROVI

Pat Conroy absolvoval v roce 1967 Citadel. Je autorem románů The Boo, The Water is Wide, The Great Santini, The Lords of Discipline a Pána přílivu. Filmová verze The Water is Wide se jmenovala Conrack a hlavní roli v ní hrál Jon Voight; Robert Duvall hrál hlavní úlohu ve filmu The Great Santini. Pat Conroy žije v San Francisku se svou ženou a dětmi. V současné době pracuje na novém románu.

Pat Conroy

PÁN PŘÍLIVU

Z anglického originálu The Prince of Tides vydaného v roce 1991

nakladatelstvím Bantam Books přeložila Milada Merhautová

Verše přebásnil Ivan Slavík

Sazba Petr Berger

Vydalo nakladatelství CINEMA jako svou 12. Publikaci

ve spolupráci s nakladatelstvím MHT, Praha 1993

Vytiskly Tiskárny, s. p. Vimperk

Vydání první

Náklad 20 000 výtisků

Tematická skupina 13/34

CINEMA – 03 – 93

MHT – 02 – 93

[1] Dr. Benjamin Spock – slavný americký pediatr (pozn. překl.).

[2] Kapitánka dívčího družstva, která organizuje povzbuzování vlastního týmu při zápasech amerického fotbalu. (pozn. překl.)

[3] Anglický překlad bible pořízený podle Vulgáty v Douai koncem 16. a začátkem 17. století a užívaný v římskokatolické církvi (pozn. překl.).

[4] Nemoc textilních dělníků

[5] ¹ Rush Week – týden, v němž se univerzitní studenti přihlašují do chlapeckých a dívčích spolků, tzv. fraternit a sororit (pozn. překl.)

[6] Hranice mezi Severem a Jihem z roku 1867, oddělující Pennsylvánii a Maryland (pozn. překl.)

[7] Říčka ve Virgínii, dějiště dvou bitev občanské války (pozn. překl.)

[8] Říčka, u které se konaly nejkrvavější boje války (pozn. překl.)