*

Stephen Coonts

Šílený rozkaz

OBSAH

V Tokiu fanatičtí japonští nacionalisté popraví císaře, uchvátí moc a zatáhnou zemi na cestu k válce s Ruskem, které se stále potácí v postkomunistickém chaosu. V sázce je Sibiř a její naleziště ropy, kterou Japonsko potřebuje k dalšímu pokusu o ovládnutí světa. Hlavní tíhu nečekaného úderu má nést letectvo, konkrétně supertajné a supermoderní letouny Zero. Jeden z nich pilotuje kapitán Jiro Kimura, absolvent pilotní akademie Spojených států v Colorado Springs.

Rusko však není tak bezbranné. Tajná rusko—americká dohoda zaručuje Rusům americkou vojenskou pomoc výměnou za úplnou likvidaci ruského jaderného arzenálu. Americké velení se rozhodne vyslat Rusku na pomoc zvláštní letecký útvar složený z dobrovolníků. Jeho velitelem se stane plukovník Bob Cassidy – Kimurův nejlepší přítel. Z přátel se stávají protivníci. Ruský diktátorský prezident Kalugin, se rozhodne použít proti Japonsku jaderné zbraně, které ruští generálové zachránili před likvidací vyplývající ze smlouvy. Proti Japonsku je mají použít letadla a ponorka.

Jaderné zbraně však má i Japonsko, a protože operace proti Rusku uvázly, fanatičtí japonští vůdci se je rozhodnou použít. Prezident Kalugin je po několika neúspěšných pokusech o atentát zavražděn vysokým důstojníkem bývalé KGB. Rozkaz k jadernému útoku už je ovšem vydán a letadla a ponorka jsou na cestě k Japonsku. Z druhé strany míří nad Sibiř se stejným smrtonosným nákladem japonská zera. Osud Ruska, Japonska, celého světa je v rukou několika lidí. Splní rozkaz šílených vůdců, nebo poslechnou vlastní zdravý rozum?

Nová strhující kniha bývalého pilota amerického námořnictva s bohatými bojovými zkušenostmi z vietnamské války, který se proslavil románem Let Intruderu (Flight of the Intruder) či faktografickým dílem Válka ve vzduchu (War in the Air) – vydalo nakladatelství OLDAG.

1

PO PŘEPLNĚNÉM BULVÁRU, který lemoval obvod Císařského paláce, projížděly v zástupu ostatních vozidel hlemýždím tempem dvě dodávky s emblémem telefonní společnosti na karosérii. Provoz v tokijských ulicích byl onoho červnového dopoledne hustý jako obvykle a oblékal město do páchnoucích oblaků výfukových plynů, tetelících se v horkém oparu.

Řidič dodávky, která jela jako první, pozorně sledoval provoz před sebou. Bylo mu kolem pětadvaceti let a pod modrou kombinézou se znakem společnosti se mu rýsovala dokonale vypracovaná atletická postava. Modrá firemní čepice se štítkem zakrývala krátké, pečlivě učesané vlasy. Soustředěně řídil, obě ruce na volantu.

Jeho spolucestující byl asi o pět let starší. I on měl na sobě modrou kombinézu a čepici s logem telekomunikační firmy. Na rozdíl od řidiče se však pozornost jeho inteligentních, pronikavých očí zaměřovala výhradně na kamennou zeď, která uzavírala přístup na pozemek Císařského paláce.

Mezi téměř pět metrů vysokou hradbou a bulvárem se táhl vodní příkop starý několik století, pořád ještě naplněný vodou. Nad zdí se tyčila zdánlivě neprostupná zelená spleť stromků a keřů. Ve skutečnosti chránily palác příkopy dva, vnější a vnitřní, na několika místech přemostěné a na mnoha jiných zasypané. V centru Tokia tvořily zbývající desítky metrů vodní plochy, obydlené kachnami a obklopené lidmi, lákavá zákoutí, která zvala k odpočinku a meditaci.

Muž na sedadle spolujezdce první dodávky si však stříbřité hladiny a lidského hemžení nevšímal. Zajímal se o policejní hlídkové vozy a automobily palácových stráží a umístění každého vozidla hlásil řidiči. Čas od času se podíval na hodinky.

Když obě dodávky uzavřely okruh kolem paláce, muž, který seděl na ložné ploše vzadu, promluvil několik slov do miniaturní vysílačky. Pozorně vyslechl odpověď a přikývl svému společníkovi, který seděl vedle řidiče a ohlížel se na něj. Ten pak dvakrát poklepal řidiči na rameno.

Za několik vteřin obě dodávky odbočily ke služebnímu vjezdu do areálu paláce. Projely úzkou bránou a přes zasypanou část vnitřního vodního příkopu vjely na nádvoří. Uniformovaný příslušník ochranky pozoroval z prosklené strážní budky, jak obě vozidla zastavují. U brány stáli dva ozbrojení strážci, kteří teď spolu se svými dvěma kolegy u dveří paláce, rovněž ozbrojenými, pozorně sledovali muže z první dodávky, jenž vystoupil a zamířil k budce.

Malé okénko bylo již otevřené, strážnému bylo v budce horko a větral si.

Muž z dodávky naznačil sklopením hlavy zdvořilý ceremoniální úklon. „Přijeli jsme opravit telefony. Měli jsme se dostavit dnes dopoledne.“

„Vaše doklady, prosím.“

Muž z dodávky podal hlídce osobní průkazy.

„Ano, mám vás na seznamu,“ souhlasil strážný a vrátil dokumenty.

„Kde můžeme zaparkovat?“

„Někde u dveří.“ Strážný neurčitě mávl rukou. „Tam byste neměli nikomu zavazet. Jak dlouho oprava potrvá?“

„Těžko říct. Musíme zkontrolovat systém a ujistit se, že máme veškeré potřebné vybavení.“

„Nejpozději ve čtyři budete muset odejít.“

„A když do té doby nebudeme hotoví?“

„V tom případě se spojíte se Správou císařských budov, popíšete jim problém a domluvíte si další návštěvu.“

„Rozumím. Jak říkám, nejdřív musíme zjistit příčinu poruchy. Máme tady přístroje pro testování a vezmeme si je s sebou dovnitř.“

Příslušník ochranky přikývl a pokynul ozbrojeným policistům, kteří stáli u dveří.

Chvíli trvalo, než obě dodávky zaparkovaly a muži vyložili náklad. Jeden ze strážných přistoupil k budce a rozmlouval se svým kolegou. Čtveřice opravářů zatím zkontrolovala své vybavení. Pak vzal každý něco a jeden policista jim otevřel dveře, zatímco druhý je následoval do paláce.

„Ukážu vám, kde došlo k poruše,“ řekl opravářům a odváděl je chodbou. „Správa budov má vlastního technika, který už systém prohlížel. Jestli chcete, můžu ho zavolat, aby vám vysvětlil, v čem problém spočívá.“

„Možná ho budeme potřebovat,“ odpověděl muž, který přijel v první dodávce. „Nejdřív se ale podíváme sami.“

Vyšli po schodech do prvního patra, kráčeli dlouhou chodbou a vstoupili do místnosti, jež sloužila technikům jako skladiště. Na hlavu strážného se snesla smyčka garoty a zakousla se mu do krku. Policista nestačil ani zachraptět. Potýkal se se smrtícím sevřením ostrého drátu, když vtom jeden z opravářů přiskočil před něj, uchopil mu hlavu do dlaní a prudce zakroutil. Ozvalo se hrůzné zapraskání lámaného vazu.

Vrahové zachytili mrtvé tělo a odvlekli je do kouta, aby na ně nebylo vidět, kdyby někdo náhodou otevřel dveře a nahlédl do místnosti. Od zasvištění smyčky po uklizení stop vraždy uplynula necelá minuta.

Muži v modrých kombinézách posbírali své vybavení a vyšli na chodbu. Ten, který přijel v první dodávce, se ujistil, že dveře za nimi jsou řádně zavřené.

Postupovali bludištěm chodeb do nitra paláce a jejich podrážky z pěnové gumy nevydávaly na mramoru podlahy sebemenší zvuk.

Veselé, rozjásané děti kroužily kolem císařovny v blažené bezstarostnosti. Potěšeně se smály, když kolem ní ruku v ruce tančily na dokonale zastřiženém trávníku mezi nádhernými okrasnými keři a záhony, na nichž pod jasným sluncem zářícím z blankytně modré oblohy rostly záplavy květin. Z dálky k nim doléhalo vznešené vyzvánění chrámových zvonů, které v pravidelném rytmu majestátně oslavovaly krásu uspořádaného vesmíru.

Pravděpodobně jediný, kdo si velebných tónů chrámových zvonů všímal, byl císař Naruhito. Pokládal je za nejpřirozenější hudební doprovod neformální slavnosti, která se odehrávala v zahradě paláce. Pestrobarevné tradiční kostýmy dětí, které kroužily kolem císařovny, ostře kontrastovaly se svěží zelení trávníku a přitahovaly oči diváků. Císařovna samotná byla oblečená do hedvábného kimona barvy slonové kosti, lemovaného vzácným jemným mušelínem. Dospělí účastníci slavnosti odstoupili o několik kroků, aby panovnici obklopené šťastnými dětmi uprostřed uvolnili prostor. Fotografové se diskrétně drželi v pozadí. Měli na sobě nenápadné obleky, stáli téměř nehybně a v nejlepší tradici své profese splývali s pozadím jako stíny.

Svět přírody se může pyšnit nevinným šarmem, který svět lidí postrádá, pomyslel si císař hořce. Již dlouhé týdny mu nepopřávala klidu současná politická situace v zemi. Nedávno zvolený ministerský předseda Atsuko Abe pomalu, ale jistě kormidloval národ novým směrem, který císaře Naruhita naplňoval rostoucím zděšením.

Kyvadlo japonské vnitřní i zahraniční politiky se již řadu let vychyluje doprava, uvažoval císař s pohledem upřeným na manželku a děti kolem ní. V duchu znovu procházel minulé období a snažil se objevit alespoň náznak smyslu v lavině událostí, které jako by se vymykaly zpod kontroly obyčejných smrtelníků a žily si svým vlastním nezávislým životem.

Všechno začalo velkým bankovním kolapsem. Od té doby neměla žádná vláda dlouhého trvání, neboť byla vyhnána z křesel ještě většími reakcionáři. Císař byl přesvědčen, že hlavním problémem je neochota politiků sdělit japonskému lidu pravdu. Jejich ostrovní říše je malá a přelidněná a postrádá nerostné zdroje. Hospodářská prosperita po druhé světové válce byla založena na zpracování dovážených surovin, z nichž vznikaly průmyslové výrobky s vysokou přidanou hodnotou, které pak směřovaly zejména na americké trhy za ceny, kterým američtí producenti nemohli při nejlepší vůli konkurovat. Komparativní cenová výhoda Japonska se opírala o nízké mzdové náklady, ale v průběhu let se tento rozdíl vyrovnal. Ceny nemovitostí, které dosahovaly nadoblačných výšin, i hyperinflační ceny akcií se v okamžiku, kdy se japonský hospodářsky růst zastavil, bolestně propadly na samé dno. Vláda jistou dobu udržela, za cenu obrovského zadlužení státních financí, přebujelý bankovní sektor nad vodou, ale jeho totální kolaps stejně neodvrátila. K tomu se přidružila i ropná krize. Napětí na Středním východě mohlo každým okamžikem vyústit v ozbrojený konflikt a arabské státy v oblasti Perského zálivu zastavily prodej ropy, aby přiměly vyspělé země vyvinout tvrdý politický nátlak na Izrael.

Ropovody se sice nakonec znovu otevřely, ale napáchaná škoda se už nedala napravit. Japonsko ke své hrůze zjistilo, že na nákup arabské ropy prostě nemá peníze. Směnný kurz spadl a jen byl v podstatě bezcenným platidlem, bankovní systém v troskách, velké průmyslové podniky se jeden za druhým ocitaly v platební neschopnosti a propouštěly zástupy deprimovaných dělníků.

Možná je Japonsko odsouzeno ke zkáze. V poslední době císaři často sevřela srdce ledová ruka obav a podobnou neblahou předtuchu prožíval i v této chvíli.

Možná jsou ke zkáze odsouzeni všichni, odsouzeni k tomu, aby se ztratili v temnotě, kam je dovede smrtelně jedovatý ultranacionalismus Atsuka Abeho a kliky kolem něj. Ve svých demagogických kázáních Abe hlasitě hřímal proti zlu cizáckých hodnot a cizáckých institucí a vynášel do nebe tradiční ctnosti starobylého japonského národa, tohle má být osud Japonska? Až tak daleko náš národ dospěl?

Ach Japonsko, starobylé, a přesto mladé, plodné, a přesto čisté a nezkažené, domov vyvoleného lidu, Japonsko.

I kdyby takové Japonsko snad někdy v minulosti existovalo, ty doby jsou dávno pryč. Přesto dnes Abe mává vlajkou teorie předurčené rasy před očima vyčerpaného národa zbaveného iluzí, mává vlajkou historické velikosti před očima zrazeného národa, zrazeného vším, čemu věřil. Zrazeného, hlásal Abe, západními demokraciemi. Zrazeného byrokraty. Zrazeného kapitány průmyslu, zrazeného kapitalismem, importovaným cizí kulturou

Japonsko, hřímal Abe z tribun, bylo zrazeno lidmi, kteří zavrhli tradiční hodnoty, bylo zrazeno samotnými Japonci. To oni jsou vinni, a teď svou vinu zaplatí.

Nic než politická rétorika, která probouzela pudy a vášně v malověrných a neuvědomělých, lekala cizinu a poskytovala novinářům vděčné téma pro úvodníky. Ale donedávna nešlo o nic jiného než o poněkud drsnější způsob, jak se odlišit od jiných politických stran a nasbírat hlasy zklamaných, frustrovaných voličů. K všeobecnému překvapení tyto hlasy vynesly Abeho do premiérského křesla. A teprve s otěžemi moci pevně v rukou začal Abe se svými nejbližšími spojenci postupně pracovat na realizaci svých skutečných záměrů.

Hluboce znepokojení přátelé císaře o ambicích a cílech ministerského předsedy tajně informovali. Abeho veřejná prohlášení, šeptali panovníkovi, nebyla pouhým řečnickým cvičením. Je pevně rozhodnut učinit z Japonska světovou velmoc, a udělá pro to, „cokoliv bude potřeba“.

Naruhito, který si dobře uvědomoval, že poválečná ústava okleštila pravomoci trůnu do té míry, že panovníkovi přisoudila úlohu pouhého státního ceremoniáře, držel jazyk za zuby a nijak situaci nekomentoval. Současně však cítil na svých bedrech obrovskou tíhu historické odpovědnosti.

Ze soukromé slepé uličky, kam se císař uchýlil, ho vytrhl osobní dopis prezidenta Spojených států amerických. „Jsem hluboce znepokojen tím,“ psal prezident, „že se japonská vláda vážně zamýšlí nad možností vojenského řešení narůstajících regionálních konfliktů a ekonomických problémů. Toto řešení by zničilo krvavě zaplacený mír v oblasti a mohlo by se stát rozbuškou celosvětového válečného požáru. Tato katastrofa by měla nepředstavitelně tragický dopad na celou planetu. Jako hlavy států jsme povinováni svým spoluobčanům i celému lidstvu, abychom se ze všech sil pokusili takovému vývoji zabránit.“

V dopise toho bylo samozřejmě víc a Naruhito ho četl se vzrůstajícím zděšením. Prezident Spojených států toho o politické situaci Japonska věděl očividně víc než on, císař. Není ostatně divu, americký prezident patří k nejlépe informovaným lidem na světě.

Ke konci svého listu prezident napsal: „Jsme přesvědčeni, že Abeho administrativa připravuje invazi na Sibiř, aby Japonsko získalo trvalý a stabilní zdroj ropy. Nedávné apely domorodého obyvatelstva Sibiře a jejich žádost o japonskou pomoc jejich odporu proti útlaku ze strany Ruska jsou pouhou předehrou pod taktovkou Abeho vlády. Obávám se, že japonský útok na Sibiř by mohl odstartovat světovou válku, doprovázenou takovými hrůzami, jaké tato planeta dosud nepoznala. Třetí světová válka, horší než všechny dosavadní konflikty v dějinách, by mohla znamenat konec naší civilizace, tragédii, z níž by se už lidstvo asi nikdy nevzpamatovalo.“

Černé na bílém zde stála slova přesně vyjadřující děs, který císař cítil, když pozoroval situaci na domácí politické scéně. I když se mu nedostávalo konkrétních informací, jimiž disponoval americký prezident, i on tušil, že svět, jak ho zná, pomalu, ale neodvratně sklouzává do propasti věčného zatracení.

„Obracím se na Vás osobním dopisem,“ uzavíral prezident, „abych požádal o Vaši pomoc. Jsme povinni lidstvu úkolem uchovat pro příští generace vládu práva a zákona. Naše civilizace není dokonalá, protože je dílem lidských rukou. Ale současně je dílem celosvětového pokroku a každý člověk, který poslušen zákonů pracuje, aby si zajistil svůj denní chléb, přispívá k jejímu rozkvětu a ke společnému dobru. Civilizace je dědictvím lidstva a nezadatelným právem všech, kdo přijdou po nás.“

Naruhito požádal ministerského předsedu, aby ho navštívil.

Císař se sice s Atsukem Abem po jeho zvolení již při různých příležitostech několikrát osobně setkal, ale dosud neměl možnost promluvit si s ním v soukromí. Vždycky se kolem nich motali premiérovi ministři a poradci, císařští hodnostáři a příslušníci ochranky. Tentokrát se v panovníkově pracovně sešli mezi čtyřma očima.

Po úvodních zdvořilostních frázích se císař zmínil o prezidentově dopisu a podal Abemu kopii, aby si ji přečetl.

Atsuko Abe nevěděl, co říct a jak se zachovat. Soukromá audience u císaře pro něj znamenala neobyčejnou poctu a i to byl částečně důvod, proč se mu nedostávalo slov. Ale ten dopis Věděl, že Američané v Japonsku disponují rozsáhlou špionážní sítí a že on sám je ze všech stran obklopen špicly a politickými protivníky.

„Vaše císařské Veličenstvo, náš národ se ocitl na osudové dějinné křižovatce,“ začal Abe a ta slova mu skutečně šla od srdce. „Přerušení dodávek ropy bylo poslední kapkou. Zničilo naše národní hospodářství. Japonská ekonomika je v troskách, miliony lidí bez práce. Musíme napravit utrpěné škody a postarat se, aby se podobná tragédie neopakovala.“

„Je to pravda?“ zeptal se císař a zamával dopisem. „Opravdu vaše vláda plánuje invazi na Sibiř?“

„Vaše Veličenstvo, obdrželi jsme žádost o humanitární pomoc od domorodého sibiřského obyvatelstva, které se snaží zbavit ruského jha. Jistě jste o tomto vývoji situace informován. Postavení sibiřského lidu je neúnosné. Jejich žádost je plně ospravedlnitelná a moje vláda zvažuje možnost jí vyhovět.“

„Vyhýbáte se přímé odpovědi, pane. V této chvíli je nutno vyslovit holou, nepřikrášlenou pravdu. Na zdvořilé vytáčky není místo.“

Císařova rozhodnost uváděla premiéra v úžas. Ještě nikdy panovníka takto nezažil a ani ve snu by ho nenapadlo, že by byl schopen stavět se na odpor.

„Nastal čas, aby Japonsko zaujalo ve světě své oprávněné postavení.“

„A to?“

„Postavení supermocnosti,“ odpověděl Abe sebevědomě a přesvědčeně. Upřel pohled na císaře, který před pyšnou výzvou v obličeji ministerského předsedy uhnul očima.

Pak se zastyděl a znovu pozvedl zrak. „Je to pravda?“ zopakoval neústupně. „Plánuje vaše vláda invazi na Sibiř?“

„Udeřila naše hodina,“ odpověděl Abe pevně. „Jsme malý ostrovní národ, který z vůle boží žije vedle rostoucího čínského obra. Musíme si zajistit přísun ropy.“

„Ale vždyť vy osobně jste podepsal s Rusy smlouvu! Oni nám ropu přece prodají.“

„A právě v tom, Vaše Veličenstvo, spočívá neřešitelný problém. Dokud budeme nakupovat jejich ropu, jsme Rusku vydáni na milost a nemilost. Japonsko musí získat vlastní zdroje.“

Atsuko Abe, syn významného průmyslníka, strávil prvních dvacet let svého dospělého života v řadách Japonských sebeobranných sil, což je oficiální název armády Říše vycházejícího slunce. I když jeho kariéra směřovala ke generálské hodnosti, opustil v poměrně mladém věku armádu a nastoupil do funkce na ministerstvu obrany. Tam navázal užitečné kontakty s důležitými osobnostmi napříč politickým spektrem. Jeho vliv rostl a Abe nezadržitelně stoupal po byrokratickém žebříčku, ale nakonec opustil i státní správu a vstoupil do politiky. Ucházel se o místo poslance a ve svém obvodu dosáhl drtivého volebního vítězství. Od té doby již deset let působil v parlamentu a obratně proplouval mezi politickými vlnami, které se přelévaly přes hlavní město.

Dnes, ve svých dvaašedesáti letech, byl připraven. Tohle je jeho okamžik na slunci.

Císař odmítal odvrátit pohled. „Naše hodina? Jak se opovažujete? Tento národ nikdy nežil ve stínu. Náš způsob života je čestný, zachováváme věrnost odkazu předků. V minulosti jsme se dopustili chyb, za které náš lid zaplatil velmi vysokou cenu, ale naše čest zůstala neposkvrněna. Nepotřebujeme žádnou dobyvačnou válku, nepotřebujeme triumf násilí, nepotřebujeme smáčet své ruce v krvi.“

„Vy jste se do svého postavení narodil,“ prohlásil Abe s hořkostí v hlase. „Co vy můžete vědět o boji, o triumfu?“

Císař měl co dělat, aby si zachoval chladnou hlavu a s ní i důstojnost. „Rusko má k dispozici jaderné zbraně a nebude váhat je použít ke své obraně. Co vám dává právo položit v sázku život celého národa?“

„Prožíváme těžkou krizi, Vaše Veličenstvo.“

„Nepoučujte mě, pane ministerský předsedo.“

Abe sklonil hlavu. Když ji zase vztyčil, prohlásil rozhodně: „Promiňte, Vaše Veličenstvo. Nebyl jste dosud informován o skutečnosti, že i Japonsko patří mezi jaderné mocnosti. Jsem hluboce přesvědčen, že Rusko nebude riskovat atomovou válku, aby si udrželo pustou divočinu, z níž nemělo v minulosti žádný prospěch.“

Císař seděl a zíral na premiéra, šokem jako zkamenělý. „Japonsko má jaderné zbraně?“ zašeptal.

„Ano.“

„Jak k nim přišlo? Jak byly vyvinuty a kde byly vyrobeny?“

„V naprosté tajnosti, to je snad jasné.“ Vývoj a výroba jaderných zbraní byly Abeho největším vítězstvím. Přiměl váhavé politiky, jimž se jejich svět hroutil před očima, vyslovit souhlas se zbrojním programem, který dovedl k úspěšnému konci pod rouškou utajení hodnou Josifa Stalina.

„Vláda postupovala bez vědomí parlamentu? Aniž by informovala lid a vyžádala si jeho souhlas? Porušila zákony a ústavu?“

Abe jen sklopil hlavu.

„A co když se ve svých předpokladech mýlíte?“ zeptal se císař naléhavě. „Co když Rusko odpoví jaderným protiútokem?“

„To riziko je pro Rusko stejně velké jako pro Japonsko a Rusko nemá tolik co ztratit jako my.“

„Co když se na okupaci svého území nebudou dívat stejně jako vy, pane ministerský předsedo?“

Abe mlčel.

Císař byl příliš ochromen úžasem, aby dokázal snášet další argumenty. Ten člověk se zbláznil, pomyslel si zděšeně. Předseda japonské vlády je šílenec.

Trvalo dlouho, než v sobě panovník našel sílu promluvit. „Co navrhujete, abych napsal prezidentovi Spojených států jako odpověď na jeho dopis?“ zeptal se.

Abe mávl podrážděně rukou. „Ignorujte ho, Vaše Veličenstvo. Není nutné, abyste mu odpovídal. Ten člověk neví, kde je jeho místo.“

Panovník trudnomyslně potřásl hlavou. „Můj dědeček, císař Hirohito, obdržel v předvečer druhé světové války dopis, v němž ho prezident Roosevelt vyzýval, aby se připojil k jeho úsilí upravit vztahy mezi oběma zeměmi a zabránit katastrofě. Hirohito na dopis neodpověděl. Odmítl intervenovat u vlády. Celý život uvažuju, jak mohly být dějiny světa jiné, kdyby se můj dědeček tehdy postavil za své přesvědčení.“

„Císař Hirohito věřil, že vláda jedná v nejlepším zájmu našeho lidu.“

„Možná ano. Ale já dnes nejsem o tomtéž přesvědčen u vaší vlády.“

Abe se zachvěl. Už zašel příliš daleko, věnoval naplnění svého cíle příliš mnoho úsilí. Stál před panovníkem jako zápasník sumo. „Vláda musí jednat vaším jménem a jménem lidu, což je totéž. Takový je zákon.“

„Nevykládejte mi tady nic o zákonech. Po tom, co jste právě řekl, na to nemáte právo.“

Abe se udeřil v prsa. „Vy panujete, já vládnu. Takový je základní zákon Japonska.“

Abe se musel několikrát zhluboka nadechnout, aby se uklidnil. „Poskytnete-li mi kopii toho dopisu, předám ho ministru zahraničí, aby připravil patřičnou odpověď.“

Zdálo se, že císař premiéra neslyšel. „V dnešní době jaderných, biologických a chemických zbraní,“ pokračoval nahlas v přerušené úvaze, „je válka projevem starého myšlení, naprostého nepochopení situace. Válka už dnes nepatří mezi použitelná řešení politických problémů. Národ, který se v jedenadvacátém století vrhne bezhlavě do války, spáchá kolektivní sebevraždu. Jímá mě hrůza, když si pomyslím, jaký osud své zemi chystáte. Smrt, pane, rozhodně není a nemůže být osudem Japonska. Smrt je konečná a věčná, ať již přichází pomalu, z přirozených příčin, nebo rychle, v prchavém záblesku pomíjivé slávy. Nám, pane, musí ležet na srdci život, zachování života.“

Než Abe dokázal vymyslet zdvořilou odpověď, císař tiše dodal: „Nesete na svých ramenou velmi těžké břímě, pane ministerský předsedo. Nesete na nich naděje a sny každého dnes žijícího Japonce i všech našich ctěných předků. Nesete na svých ramenou doslova celé Japonsko.“

„Jsem si, Vaše Veličenstvo, vědom své odpovědnosti,“ odpověděl Abe ostře a bylo jasně patrné, jak se musí nutit do zdvořilého tónu a kolik úsilí vynakládá, aby zkrotil svůj temperament.,,Plně vědom,“ procedil zaťatými zuby.

„Ve svých veřejných projevech, které jsem četl, pane, mluvíte, jako by osud Japonska byl stejně zřetelný jako slunce vycházející za bezmračného rána,“ řekl císař, v hlase ani stopu hořkosti. „Navrhuji vám, abyste, než učiníte nějaké závažné rozhodnutí, nejprve své úmysly konzultoval se zástupci lidu v parlamentu.“

Nic jiného, co by mohl říct tomu šílenci, který před ním stál, císaře nenapadlo.

„Řiďte se zákony této země,“ dodal po krátké odmlce. To je většinou vynikající rada, ale“

„Japonci jsou velký národ,“ pokračoval panovník, aby vyplnil trapné ticho. „Zachováte-li si v něj důvěru, bude on důvěřovat vám.“

Abe se donutil sklopit hlavu na znamení úcty. Měl snědou pokožku a krátce ostříhané černé vlasy.

Naruhito cítil, že přítomnost toho darebáka už nesnese ani o vteřinu déle. Vstal, prkenně se uklonil a opustil audienční místnost.

To se stalo před dvěma dny.

Naruhito se zpronevěřil omezením, která mu ukládalo jeho ceremoniální, téměř mystické postavení hlavy státu, aby mohl vyslovit pravdu, v niž věřil, pro blaho svého lidu. Nikdy dříve to neudělal, ale Abe jeho obhajoba nepředstavitelné hrůzy říct císaři do očí, že jeho povinností je Nikdy v životě Naruhita nikdo tak neurazil, tak neponížil. Vzpomínka na premiérova slova se mu vypálila hluboko do srdce.

Napsal odpověď americkému prezidentovi a napsal ji vlastnoručně, protože nemohl důvěřovat žádné sekretářce.

Vylíčil v dopise hořkou pravdu, není v jeho silách ovlivnit běh událostí.

Děti teď zpívaly, vedeny jeho manželkou Masako. Panovník pocítil vlnu tepla, když se zadíval na milovanou ženu, císařovnu, která tiše zpívala a udávala dětem takt.

Svou ženu opravdu miloval. Miloval svou ženu, svůj lid, svůj národ, tento japonský národ. Jeho život a život národa byly spojeny pevným poutem a tvořily nerozlučný svazek. Zaplavil ho pocit nenahraditelné ztráty. Čas rychle spěje k

Kapitán Šunko Kato se krčil za závěsem u okna v prvním patře Císařského paláce a sledoval slavnost na trávníku v zahradě. Za ním stáli muži v kombinézách opravářů telefonů, jeho muži. Stáli bez jediného hnutí, zdánlivě zcela klidně a uvolněně, ale Kato věděl, že ke klidu mají daleko. Cítil v nich napětí, stejné, jaké vyzařuje natažená houslová struna. Disciplína vštípená vojenským výcvikem jim však nedovolovala dát pocit znepokojení najevo a muži se mlčky a nehybně oddávali svým myšlenkám.

Sluneční paprsky pronikající oknem vykreslily na podlaze převrácený trojúhelník. Kato hleděl na dlažbu ozářenou sluncem, na mohutný okenní rám, na živý plot, na zelenou trávu, na lidi pod oknem, na hluboké, nekonečné nebe

Naposled v životě se na tohle všechno dívá Ach, lpění na životě není hodno ducha válečníka. Kato neveselou myšlenku zahnal a soustředil se na postavy na trávníku.

Císař, se svými sto šedesáti centimetry výšky menší než průměrně vzrostlý Japonec, s malým bříškem, obklopen příslušníky tělesné stráže v civilních oblecích, většina se otočila k malé domácí slavnosti zády a sledovala okolí.

Kato ustoupil od okna. Ujistil se, že ho stín závěsu skryje před zrakem každého, kdo by se do okna podíval. Uklidněn znovu se krátce zahleděl na tělesné strážce. Jedním pohledem zaznamenal jejich napjatý postoj a pak věnoval pozornost císařské slavnosti.

Panovník stál několik kroků před ostatními hodnostáři a pozoroval císařovnu s dětmi, zdánlivě zcela zaujat prostým obřadem. Ale proč zdánlivě? Co tak ten může mít za starosti? Kato byl přesvědčen, že císaři je zcela lhostejné, jak hospodářská krize, která propukla po zhroucení bank, ničí miliony lidských životů. Jinak tomu nemůže být. Císař se pohybuje daleko mimo dosah problémů obyčejných lidí.

Ale na druhou stranu přece ten člověk musí alespoň občas číst noviny nebo se dívat na televizi. Jak mu mohla uniknout nechutná zkorumpovanost politiků, úplatky, zneužívání moci, skandál za skandálem? Copak nevidí zoufalé postavení lidu, vždy věrného a stále znovu zrazovaného?

Nikdy nepozvedl hlas proti korupci, hrabivosti, lakotě, chtivosti moci a peněz. Nikdy. A tím, že je nikdy nahlas neodsoudil a nikdy neprotestoval, je tiše schvaloval.

Kato cítil, jak se mu hruď dme pobouřením. Ach, jak můžou takového člověka nazývat „Synem Nebes“? Taková nemravnost!

Císařovna se loučila s dětmi. Slavnost končila.

Kato se otočil ke svým mužům. Stále měli na sobě modré kombinézy a čepice pracovníků telekomunikační společnosti. Dokonale trénovaní, v nejlepší kondici, štíhlí a pružní, svaly jako provazy, pohyby divoké kočky. To on je vycvičil, on je zocelil, on z nich vychoval vojáky v tradici bušidó. Ve skutečnosti na ně byl pyšný a teď se mu ta pýcha zračila ve tváři i v očích. Muži mu oplatili upřený pohled a z jejich obličejů se dalo vyčíst, že ani oni nemohou potlačit emoce.

„Pro Japonsko,“ zašeptal Kato tak tiše, že ho sotva slyšeli.

„Pro Japonsko,“ pohnuly se jejich rty, aniž vydaly hlásku, protože jim kladl na srdce, že musí zachovávat absolutní ticho. V kapitánových uších přesto jejich odpověď zazněla s burácivou ozvěnou.

„Banzai,“ artikuloval neslyšně.

„Banzai.“ Němá odpověď ho bodla přímo do srdce.

Příslušníci ochranky doprovodili císařský pár ke vstupu do paláce a jeden z nich otevřel císaři, který podle protokolu vždy kráčel dva kroky před císařovnou, dveře. Policisté dvojicí nenásledovali a zůstali na zahradě. Celý palác se nacházel uvnitř bezpečné zóny.

Sotva dveře zaklaply, císař, skryt před zraky poddaných, počkal, až ho manželka dojde. Obdařila ho zazubením, velmi nejaponským gestem, které napovídalo, že Masuko před svatbou strávila řadu let ve Spojených státech, kde studovala na prestižní univerzitě. Naruhito její „americký“ úsměv miloval a srdce se mu zachvělo potěšením.

Masuko se do něj zavěsila, naklonila se k němu a políbila ho na tvář. Naruhito se rozzářil.

Ruku v ruce došli na konec chodby a odbočili doprava.

Cestu jim zastoupily čtyři nehybné, hrozivě mlčenlivé postavy.

Císař se zastavil.

Jeden z mužů se jako duch přesunul za císařský pár, ale zbylá trojice se nepohnula ani o milimetr, a dokonce, jak si císař překvapeně uvědomil, se mu ani jeden z mužů nepoklonil. Neuráčili se ani naznačit úklon hlavou.

Naruhito se jim postupně podíval do očí. Ani jeden nesklopil zrak.

„Ano?“ zeptal se nakonec.

„Vaše žena může odejít, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl jeden z mužů. Jeho hlas, byť tlumený, zněl klidnou autoritou, za níž se tají síla.

„Kdo jste?“ zeptal se císař.

„Já jsem kapitán Šunko Kato, příslušník Japonských sebeobranných sil.“ Kato se císaři do pasu poklonil, ale ostatní nepohnuli jediným svalem. „Tito vojáci jsou pod mým velením.“

„Na čí příkaz jste tady?“

„Na náš vlastní.“

Naruhito cítil, jak mu Masuko pevně svírá paži. Znovu přejel pohledem zachmuřené obličeje a čekal, kdo z mužů odvrátí na znamení úcty zrak. Ani jeden.

„Proč jste sem přišli?“ zeptal se císař. Věděl, že čas je na jeho straně a proti tajemným postavám, a přál si rozhovor co nejdéle protáhnout.

Kato jako by mu četl myšlenky. „Přišli jsme v zájmu Japonska,“ odpověděl břitce a dodal: „Císařovna teď musí odejít.“

Naruhito si dokázal přečíst v jeho tváři neodvratitelný osud. I když by to kapitána Kata nikdy nenapadlo, císař měl právě tolik odvahy jako ostatní muži v chodbě. Otočil se k manželce.

„Odejdi, drahá. Prosím.“

Hleděla na něj očima rozšířenýma zděšením a v panice mu sevřela oběma rukama ocelovým stiskem paži.

Naklonil se k ní a zašeptal: „Nemáme na vybranou. Jdi a pamatuj, že tě miluji.“

Odtrhla zrak od manžela a zadívala se postupně do očí všech čtyř mužů. Tři z nich odvrátili pohled.

Pak se otočila a vracela se ke dveřím do zahrady.

Z ozdobného stolku, který stál opodál, zvedl Kato samurajský meč, jehož si císař prve nevšiml, a jediným plavným pohybem ho vytasil z pochvy.

„Pro Japonsko,“ řekl a sevřel rukojeť oběma rukama.

Císař se zadíval na meč, umělecké dílo staré několik staletí. Srdce mu hlasitě bilo v uších. Znovu se zadíval do tváří mužů před sebou. Fanatici, pomyslel si.

Císař Naruhito rezignovaně klesl na kolena. Nedá přece najevo strach! Díky bohu, že se mi nechvějí ruce. Zavřel oči a pročistil si myšlenky. Už dost těch blouznivců. Myslel na manželku, na syna a dceru.

Poslední, co v životě zaslechl, bylo tiché zasvištění ostří, které proťalo vzduch.

Masako kráčela pomalu ke dveřím, jimiž s manželem před chvílí vstoupila do paláce. Každý krok pro ni představoval nesnesitelná muka

Ti muži jsou vrazi.

Masako to s hrůzou vycítila v okamžiku, kdy je spatřila. Nedali najevo ani náznak respektu, ale tváře prozrazovaly mimořádné napětí, ne jako tváře věrných poddaných při setkání s císařem a jeho manželkou, ale nájemných vrahů před spácháním zločinu.

Masuko samozřejmě znala dějiny svého národa a věděla, že v dobách nepokojů fanatičtí vrahové zabíjeli vládce a politiky. A vždy tak činili pro Japonsko, jako by jejich zaslepený osobní patriotismus mohl odčinit krev a omluvit je za to, že připravili o život muže, kteří mohli jen málo, nebo vůbec ne, ovlivnit události, jež jim vrahové kladli za vinu, a pak svůj zločin odpykali v krutých, barbarských orgiích rituální sebevraždy.

Krvavé melodrama představovalo strašlivé divadlo, ale přesto je mnozí Japonci milovali, vyžívali se v něm a nechávali se jím inspirovat. Vzpomínky na dávnou slávu národa ožívaly v krvavé lázni. Nové oběti na usmíření ukájely divošské pudy a fascinovaly obecenstvo.

Vražda z vlasteneckých pohnutek je čirý sadismus, pomyslela si Masako, perverzní zvrácenost, k níž se Japonsko uchylovalo, když se ocitlo pod nesnesitelným tlakem vnějšího světa. Jako ve třicátých letech, jako v roce 1941, jako

Dnes?

Císařovna sotva dokázala položit nohu před nohu.

Ach Naruhito, můj milovaný, proč to potkalo právě nás a proč nemohu stát po tvém boku

Otočila se a spěšně se vracela k manželovi. Vracela se ke zlu, které je oba očekává.

Běžela drobnými krůčky, nohy jako svázané dlouhou těsnou sukní.

Těsně předtím, než dosáhla rohu chodby, zaslechla zazpívání meče a pak děsivý dopad ostří, které proťalo živou tkáň.

Oběhla roh právě včas, aby zahlédla manželovu hlavu, jak se kutálí po podlaze, a jak se bezhlavé torzo kácí k zemi.

Víc už neviděla. Navzdory bolesti, nebo možná právě díky ní, omdlela a složila se na podlahu jako hadrová panenka.

Šunko Kato se na císařovu mrtvolu nepodíval. Měl málo času a zíráním na mrtvé tělo muže, který zradil Japonsko, by ztrácel drahocenné vteřiny.

Na stolek, kde prve ležel meč, položil dopis, dopis psaný krví všech čtyř, dopis, který všichni čtyři podepsali.

Pro Japonsko.

Kato poklekl a vytasil dýku. Pohlédl na poddůstojníka, který stál vedle něj s pistolí v ruce. „Banzai“, řekl zřetelně.

„Banzai.“

Kato si vrazil dýku až po rukojeť do břicha.

Seržant pozvedl pistoli a střelil kapitána do týla. Lebka se rozprskla a vzduchem se rozlétla krvavá sprška kostí a mozku. Zvuk výstřelu se rozlehl chodbou jako tupé zahřmění a seržant slyšel, jak s kovovým cinknutím dopadla na mramorovou dlažbu vystřelená nábojnice.

Vzduch unikající z kapitánova těla slyšitelně zabublal, ale seržant tomu zvuku nevěnoval pozornost.

Pohlédl na své soudruhy. I oni drželi v rukou pistole.

Odvážní muži. Dělají, co je třeba vykonat.

Seržant se zhluboka nadechl a přiložil si hlaveň ke spánku. Ostatní ho napodobili. Těsně předtím, než stiskl spoušť, seržant instinktivně zavřel oči.

2

„KDYŽ NA MÍSTO DORAZILA ochranka, byli už kapitán Kato a jeho muži mrtví,“ řekl ministerskému předsedovi Takeo Jahiro. „Podle všeho spáchali poté, co sťali císaře, sebevraždu. Jediný, kdo přežil, byla císařovna, našli ji v bezvědomí na podlaze.“

Na Abeho tváři se zračil úžas. „Sťali císaře v přítomnosti jeho manželky?“

„Zdá se, že ano, pane. Když na místo činu dorazily stráže, našly ji omdlelou ležet na zemi.“

Abe potřásl hlavou, jako by se pokoušel tu hroznou představu strávit. Vražda vysokého hodnostáře z politických důvodů samozřejmě nebyla v Japonsku ničím neobvyklým, ale připravit ho o život v přítomnosti manželky císařovny? O ničem podobném ministerský předseda dosud neslyšel.

Jak zareaguje veřejné mínění?

„Kapitán Kato zanechal na místě činu dopis, pane. Uložil ho pod pochvu meče. Dopis byl napsán krví. Kapitán v něm zdůvodnil svůj čin.“

Ministerský předseda stále otřeseně uvažoval o přítomnosti císařovny na scéně zločinu. „Ublížili vrahové císařovně?“ zeptal se se zavřenýma očima.

„To nevím, pane. Možná lékaři“

„Znají tyto detaily zástupci tisku?“

Takeo Jahiro odpověděl tichým, ale jistým tónem: „Ne, pane. Dovolil jsem si zadržet jakékoliv vyjádření pro média, dokud se o vraždě nedozvědí nejvyšší představitelé naší země.“

Abe se zhluboka nadechl nosem, chvíli přemýšlel a pak otevřel oči. Téměř neznatelně přikývl, hlava se sklonila o několik milimetrů.

„Dobře, Jahiro. Zjitřením nálady veřejnosti bychom ničeho nedosáhli. Tragédie, strašlivá tragédie“

„Ten dopis, pane Vrahové patřili k Mišimovým vyznavačům.“

„Ach,“ vydechl ministerský předseda a upadl do zadumaného mlčení.

Jukio Mišima, ultranacionalistický fanatik. Bohužel také spisovatel, romanopisec planoucí vášnivým obdivem pro brutální, krvavá gesta. Před osmatřiceti lety vtrhl se čtyřmi následovníky do budovy generálního štábu japonské armády v centru Tokia. Pětice mužů se zabarikádovala v kanceláři náčelníka štábu a vyzvala armádu, aby převzala moc v zemi. Tento záměr jim přirozeně nevyšel, ale Mišima porážku nesnesl. Shodil tuniku a vrazil si do břicha meč a pak mu jeden z jeho společníků usekl hlavu, než také spáchal sebevraždu. Akce proběhla přísně v souladu s nejslavnějšími samurajskými tradicemi. Mišima odkázal svědomí národa plamenné politické poselství, které nebylo možné ignorovat. A úřady neměly v podstatě koho potrestat, ti, kdo přežili, byli obviněni z pouhého přestupku, který spočíval v neoprávněném vniknutí do armádní budovy.

V průběhu let se z Mišimy stala kultovní postava. Jeho ultranacionalistický a militaristický odkaz si získával stále více přívrženců, každým dnem obracel na svou víru další a další zklamané, kteří pochopili, že jejich nejvyšší povinností je obhájit a prosadit čest národa.

„Veřejné odhalení skutečnosti, že se císařovna stala očitým svědkem manželovy vraždy, by ničemu nepomohlo,“ zopakoval ministerský předseda Abe.

„Ale mohla by se o tom zmínit samotná císařovna, pane.“

„Ta nikdy nemluví s novináři, aniž by nechala své poznámky schválit císařskou kanceláří. Utrpěla hrozný šok. Až se zotaví, pochopí, že hovořit o své přítomnosti na místě činu by odporovalo japonským národním zájmům.“

„Ano, pane. Okamžitě se s císařskou kanceláří spojím.“

Ministerský předseda jeho záměr pokývnutím schválil, Jahiro je vskutku spolehlivý úředník, a přistoupil k dalšímu bodu.

„Na trůn musí nastoupit princ Hirohito, a to během několika hodin. Postaráte se, aby korunovace proběhla přesně podle starobylého rituálu, vyžaduje si to národní čest. Obdrží císařskou a státní pečeť a kopie předmětů z Amaterasuina pokladu.“ Originální poklad, zrcadlo, meč a nebroušený diamant srpkovitého tvaru, patřil podle legendy šintoistické bohyni slunce Amaterasu, od níž císařská dynastie odvozovala svůj původ. Byl příliš cenný, aby mohl opustit pečlivě střežený trezor.

„Zařiďte to, Jahiro, ano?“

„Ano, pane ministerský předsedo. Spolehněte se.“

„Obřadu se zúčastní všichni ministři. A samozřejmě císařovna, pokud lékaři usoudí, že má dost sil, aby to zvládla.“

Předsedu vlády ohromoval historický podtón okamžiku. Císař je mrtev. Nový panovník čeká na uvedení na trůn.

Potřásl hlavou ve snaze urovnat si myšlenky. Čeká ho tolik práce

„Zrušte všechny mé plánované akce a zavolejte mi pisatele projevů,“ přikazoval ministerský předseda svému poradci. „A úředníka zodpovědného za protokol. Musíme vyhlásit celonárodní smutek, uvědomit zahraniční velvyslanectví, všechna, a uspořádat státní pohřeb. Bezpochyby se dostaví hlavy států z celého světa, takže nás čeká spousta plánování.“

„Ano, pane.“

„Postaráte se, aby zástupci tisku dostali kopie dopisu, který kapitán Kato zanechal na místě činu. Veřejnost má právo dozvědět se, jaké důvody ho vedly k tak strašnému činu.“

„Ano, pane.“

„Prožíváme historický mezník, Jahiro. Musíme se ze všech sil snažit dostát svým závazkům a povinnostem k národu. Budoucí generace nás budou soudit velmi kriticky.“

Jahiro odcházel z premiérovy kanceláře a krátce nad poslední poznámkou uvažoval. Byl to velmi zaměstnaný muž.

Ministerský předseda Abe počkal, až se za Jahirem zavřou dveře, a pak vstoupil do konferenčního sálu, který sousedil s jeho kanceláří. U velkého stolu seděli dva uniformovaní důstojníci, před sebou malé porcelánové šálky a konvici s čajem.

Jeden z nich byl náčelník generálního štábu Japonských sebeobranných sil, druhý jeho zástupce.

Oba vojáci se na premiéra tázavě zadívali.

„Hotovo.“

Vojáci se na židlích napřímili a vyměnili si významný pohled.

„Byla s ním jeho žena Všechno viděla.“

„Špatné znamení,“ poznamenal jeden z důstojníků. Pečlivá příprava, oddaní vykonavatelé, a pak tak strašné nedopatření.

„Pokusíme se utajit tuto skutečnost před veřejností,“ ušklíbl se Abe a mávl rukou v podrážděném gestu. „Musíme pokračovat. Čeká nás spousta práce.“

Generálové vstali a uklonili se. „Pro Japonsko,“ řekl tiše náčelník generálního štábu.

Masako se probudila ve své posteli v rezidenci panovnické rodiny, byl to domov západního stylu v Císařském paláci. U lůžka stál lékař a zdravotní sestra. Ošetřovatelka jí měřila pulz, lékař něco psal.

Císařovna zavřela oči. Děsivá scéna jí vytanula na mysli tak živě, že je zase rychle otevřela a zahleděla se na strop.

Sestra něco zašeptala lékaři, který se sklonil a prohlédl panovnici hlavu. Zatlačil jí dlaní na čelo a císařovna ucukla bolestí. Podle všeho se při pádu uhodila.

„Nechejte mě prosím o samotě,“ zašeptala.

Chvíli jim trvalo, než s mnoha úklonami vycouvali z pokoje, ale konečně za nimi zapadly dveře.

Zabili ho.

Císařovna namáhavě zadržovala slzy.

Když překonala slabost a věděla, že se nerozpláče, posadila se a prohlédla si natlučenou hlavu v zrcadle. Ano, udeřila se při pádu a na čele jí naskočila nepěkná boule a modřina. Ohmatala si poraněné místo špičkami prstů a vychutnávala bolest.

Zabili ho! Jemný, stydlivý člověk, bezmocná figurka. Zavražděný. Zabili ho z důvodů, které budou určitě falešné a směšně malicherné.

Cítila se prázdná, jako by i ona ztratila život. Stala se z ní skořápka neschopná citu, pouhý pozorovatel strašné tragédie, kterou prožívá žena jménem Masako.

Seděla na posteli neschopná pohnout se. A ani nechtěla. Myslí jí probíhaly scénky ze společného života s Naruhitem, ale nakonec se vytratily. Strom v zahradě vrhal do místnosti stín a ona seděla sama v opuštěné ložnici. Její manžel je mrtvý.

Ve Washingtonu, D. C. se prezident Spojených států amerických chystal do postele. Jako mnohokrát předtím se chystal na lůžko sám, jeho žena se účastnila jakéhosi večírku v Georgetownu. První dáma do morku kostí. Prezident právě žvýkal dvě tobolky proti překyselení žaludku, když zazvonil telefon. Zvedl sluchátko a zafuněl: „Uuhmf.“

„Pane prezidente, před dvěma hodinami byl ve svém paláci zavražděn japonský císař. Podle dostupných informací mu vrahové usekli hlavu.“ Hlas patřil Jacku Innesovi, prezidentovu poradci pro otázky národní bezpečnosti. O situaci ho informoval důstojník, který vykonával službu v operační místnosti Bílého domu.

„Kdo to udělal?“

„Zpráva hovoří o nižším armádním důstojníkovi a třech vojácích. Do paláce pronikli v převlečení za opraváře telefonů. Usekli císaři hlavu čtyři sta let starým samurajským mečem a pak spáchali sebevraždu.“

„Všichni?“

„Všichni čtyři. Důstojník si vrazil dýku do břicha a pak ho někdo střelil do hlavy. Ostatní vojáci se podle všeho zastřelili.“

„Proboha svatého!“

„Ano, pane.“

„Pravicoví radikálové?“

„Domníváme se, že šlo o příznivce jakéhosi podivného pravicového kultu. Mišimovi následovníci nebo tak nějak. Zanechali krví psaný dopis plný frází o předurčeném osudu Japonska a slávě národa.“

„Obdrželi jsme císařovu odpověď na můj dopis?“ zeptal se prezident.

„Pokud vím, tak ne, pane prezidente. Ověřím si to na tokijské ambasádě a na ministerstvu zahraničí.“

„Víme vůbec, jestli můj dopis dostal?“

„Byl předán japonské vládě prostřednictvím našeho velvyslance. To je vše, co s jistotou víme.“

„Zdá se, že nám rychle docházejí možnosti.“

„Ráno bychom měli být moudřejší, pane prezidente.“

„Kdybyste zjistil další podrobnosti, klidně mě vzbuďte.“

„Ano, pane.“

Prezident David Herbert Hood odložil sluchátko do vidlice a lehl si na postel. Byl unavený. V poslední době se mu zdálo, že je unavený pořád.

Takže Naruhito je mrtvý. Zavražděný.

Prezident, jeho poradce Jack Innes a ministr zahraničí se potili tři dny, než dopis sestavili. Po pečlivé úvaze se rozhodli nezmínit v něm skutečnost, že Spojené státy uzavřely s Ruskem tajný vojenský dodatek ke smlouvě, v němž Rusku slíbily vojenskou pomoc v případě narušení ruských hranic. Dohoda byla podepsána před čtyřmi lety jako výraz podpory nové a nezkušené demokratické vládě Ruska s cílem urychlit pokrok jaderného odzbrojení. A on, David Herbert Hood, osobně ujistil ruského prezidenta, že tajný dodatek pokládá za neporušitelný závazek. „Uzemní nedotknutelnost Ruska je nám stejně svatá jako nedotknutelnost hranic Spojených států.“

Nuže, závazek je závazek, ale bude-li slavnostní slib skutečně dodržen, to je úplně jiná záležitost.

Prezident vstal a přistoupil k oknu. Pozoroval světla hlavního města Unie. Po chvíli klesl do křesla a přetřel si čelo. Posledních dvacet let života se pohyboval v politice a už prožil řadu nečekaných katastrof. Ty ho naučily, že ve většině případů je nejlepším řešením nedělat vůbec nic.

Ano, nečinně vyčkávat bývá nejlepší. Japonci mají na krku další krizi, ale budou se s ní muset vypořádat sami.

Měl by se vyspat.

Již po léta přicházely z protějšího břehu Pacifiku stále horší zprávy. Demokracie v Rusku vyvolávala smíšené pocity a rozhodně nešlo o žádné požehnání. Velký národ se konečně osvobodil od komunistické tyranie, která nedokázala zemi spravovat, ale brzy zjistil, že není schopen vytvořit si sám stabilní vládu. Korupce a úplatkářství prolezly jako morová nákaza všemi profesemi a všemi aspekty života. Umírající pacient se nedovolal lékaře, pokud nepodplatil sestru. Zjevně nejlépe na tom byli v postkomunistickém Rusku kriminálníci. Národnostní menšiny v celé zemi využily příznivé situace a dožadovaly se práva na sebeurčení a vytvoření vlastního státu. Jestli ruská vláda problémy co nejrychleji nevyřeší, na obzoru se nevyhnutelně rýsuje další diktatura.

Americká veřejnost nebyla na zlé zprávy ze zámoří zvědavá. Nedávná blízkovýchodní krize se podepsala na dvojnásobném vzrůstu cen ropy a západní svět prožíval chvíle nedostatku. Spojené státy ovšem měly na rozdíl od Japonska vlastní zdroje ropy, a proto netrpěly tak drasticky jako Říše vycházejícího slunce. Pak se dodávky ropy obnovily a život v Americe se vrátil do starých kolejí. Vzato kolem a kolem se Američanům nikdy nežilo lépe. David Herbert Hood měl obrovské štěstí, že se mohl svézt na vlně prosperity. Jako by předsedal fantastickému celosvětovému večírku. Jeho popularita lámala historické rekordy, národ prožíval období vysokého ekonomického růstu, všude klid a mír Vstoupí do dějepisných učebnic s úsměvem na tváři, v nastávajících stoletích budou středoškoláci číst jeho životopis a Japonsko se chystá okupovat Sibiř.

Prezident zachmuřeně hleděl na noční osvětlení a do duše se mu vkrádal neodbytný pocit, že krátká mezihra, v níž lidstvo prožívá období prosperity a míru, nenávratně končí a že konec čeká hned za těmi světly. Lidstvo si takovou odměnu rozhodně nezaslouží.

Císař zavražděný. Bože všemohoucí! Ten člověk ztělesňoval to nejlepší z japonské historie a kultury. A oni mu useknou hlavu!

Kapitán Jiro Kimura seděl na malém balkonu svého bytu. Mezerou mezi administrativní a obytnou budovou hleděl na horu Fudži a usrkával pivo. I když se díval na posvátnou japonskou horu, před očima se mu tyčila špička Pikes Peaku, velebná, rozeklaná, sahající vysoko do modrého coloradského nebe. „Vrchol štítu,“ říkávali jeho spolužáci kadeti na Akademii vojenského letectva Spojených států.

Někdy ve druhém nebo třetím ročníku tři jeho přátelé přesvědčili sami sebe i jeho, že by na horu měli vyběhnout. A zase seběhnout dolů. Pokusili se o to ve druhém zářijovém týdnu. Pikespeakský maraton. Devatenáct kilometrů nahoru, devatenáct dolů.

Jiro Kimura se při té vzpomínce usmál. Jací chlapíci tehdy byli! Štíhlí jako chrti, tvrdí jako podešev vojenské boty, připravení dobýt svět. Skutečně to dokázali, vyběhnout na vrchol a zase rychle dolů. I když je třeba uznat, že v závěrečných kilometrech stoupání by se jejich pohyb rozhodně nedal označit za běh. Ve výšce tři tisíce šest set metrů nad mořem!

Od památného víkendu uplynulo již dvanáct dlouhých let, ale Jiro si vzpomínal na tváře svých společníků, jako by to bylo včera. Viděl stydlivý úsměv Franka Truaxe, pihy a odstávající uši Joea Layfielda i sněhobílé zuby v pohledné snědé tváři Bena Franklina Garcii.

Garcia zahynul před osmi lety, když se jeho F-16 zřítila kdesi nad Nebraskou. Vyšetřování potvrdilo požár motoru a pilot, místo aby se katapultoval, doplachtil se stíhačkou mimo obydlenou oblast. To bylo Garciovi, „pýše texaského Pecosu“, jak mu tehdy říkali, podobné. Byl tvrdý, rychle mu to myslelo a pořád jako by si musel něco dokazovat, něco, co Jiro Kimura nikdy úplně nepochopil. Co naplat, Ben odešel tam, kam Bůh posílá piloty, když dopadnou na zem příliš tvrdě.

Truax zůstal u letectva a teď brázdí nebe nad Spojenými státy v C-141 a Layfield si dělá doktorát z ekonomie.

A Jiro Kimura létá na supertajné japonské stíhačce, novém zeru.

Manželka Šizuko přinesla Jirovi na balkon další pivo. „Plukovník Cassidy už brzo přijde,“ podotkla s jemným náznakem, že má nejvyšší čas obléci si něco jiného než šortky a tričko.

Jiro se usmál na znamení díků.

Bob Cassidy. Tehdy mladý major stíhacího letectva sloužil svůj turnus na akademii a velel Jirově školní letce. Japonského mladíka si oblíbil, a když viděl, že kadet nemá kam odjet na dovolenou nebo na víkend, pozval ho k sobě domů.

Tehdy byl Cassidy ženatý. Své manželce neřekl jinak než Sladká Sabrina.

Nikdy o ní nemluvil nebo ji neoslovil pouze křestním jménem, vždy předcházelo adjektivum, a vždy s úsměvem. Sladká Sabrina s dlouhými hnědými vlasy a veselými ohníčky v očích

Zahynula spolu s jejich synem při autohavárii dva roky poté, co Jiro dostudoval akademii. Podruhé se už Cassidy neoženil.

Měl to udělat, pomyslel si Jiro Kimura a bezděčně se ohlédl po manželce, která něco kutila uvnitř.

Cassidy asi nenašel jinou ženu, která by se mohla vyrovnat Sladké Sabrině. Možná

Ach, kéž by tak dokázal vrátit čas! Jiro často zatoužil po návratu do patia na dvoře Cassidyho domu, po večerech s Truaxem, Garciou a Layfíeldem, se Sladkou Sabrinou, která servírovala pivo chlapcům, jimž ještě nebylo jedenadvacet, zatímco Cassidy dělal, že si toho nevšiml. Někdo vždycky přeladil radiopřijímač na stanici, která se jmenovala The Peak, protože hrála všechny hity z nejvyšších příček žebříčků popularity.

Jeden jediný den, tím snad nežádá tak mnoho. Horký den, tak dvaatřicet třiatřicet stupňů, aby se pot z pokožky odpařoval tak rychle, jak se objeví, horký, jasný, suchý den se sluncem pálícím z nebe nad Coloradem do tváře, ve vzduchu lehká vůně jalovce a na obzoru stinné rudě fialové úbočí Pikes Peaku.

Jirovi ty dny chyběly.

Chyběli mu i lidé. Každopádně většina z nich. Určitě by se obešel bez majora Tarletona, profesora fyziky, jehož dva strýci padli v západním Pacifiku „v boji s Japončíky“. Přesně tak to říkal a hleděl přitom na Jira, jako by to byl on osobně, kdo nařídil útok na Pearl Harbor. A nebyl sám. Mezi důstojníky, vojáky i kadety se našli mnozí, kteří se očividně nemohli smířit se skutečností, že na Akademii vojenského letectva Spojených států studuje Japonec.

U Tarletona šlo o víc než o předpojatost, pokusil se vyštvat Kimuru ze školy. Jeden test za druhým mu hodnotil nedostatečnou, i když měl student všechny odpovědi správně. Jiro, osamělý, srdce sevřené těžkými obavami o budoucnost, tiše trpěl. Pak ho Tarleton obvinil, že při zkoušce podváděl. Ledově chladný Bob Cassidy si předvolal mladého kadeta do kanceláře a tak dlouho do něj hučel, až z něho vydoloval pravdu.

V pondělí následujícího týdne se už Tarleton neukázal a Jiro již o údajném „hrubém porušení kodexu cti“ neslyšel.

Cassidy byl prostě takový. Dal v sázku svou budoucnost, aby zachránil jednoho vyděšeného kluka.

Jiro Kimura se napil piva a zíral na špičatý vrcholek Fudži, zahalený bílou čepicí.

Možná mu nejvíc chybí samotná Amerika.

Utřel si slzu, která mu vyklouzla z koutku oka.

Nikdy se ho nezeptali, kdo je jeho otec, co dělá, kolik má peněz. Ani jednou na tyto otázky nepřišla řeč. Brali ho takového, jaký byl. A přijali ho mezi sebe, stal se jedním z nich.

Dnes je Cassidy plukovníkem, styčným důstojníkem vojenského letectva Spojených států na americkém velvyslanectví v Tokiu. Pořád stejně štíhlý a usměvavý jako před dvanácti lety, i když má k úsměvu mnohem dál, než když ještě žila Sladká Sabrina.

Určitě má hodně práce, pomyslel si Jiro. Dobří plukovníci vždycky pracují mnohem víc než kapitáni a Cassidy je dobrý plukovník, tím si byl Kimura jistý. Ve skutečnosti patří k nejlepším.

Tehdy na akademii mu někteří kadeti za zády říkali „Hoppy“. Nebo taky „Butch“. Význam museli Jirovi vysvětlit. Nikdy úplně nepochopil, jak lidé v Americe ke svým přezdívkám přicházejí, ale ten zvyk se mu velmi zalíbil. Pro něj však zůstával Cassidy Cassidym.

Nebo Bobem. Jak americké! „Oslovuj mě křestním jménem. To dokazuje, že mě máš rád.“

Jiro se v ložnici převlékal, když zaslechl zaklepání na dveře. Šizuko Cassidyho přivítala.

„Ach plukovníku, jsem tak ráda, že vás vidím.“ Její angličtina za moc nestála, ale Cassidy jí vždycky bez problémů porozuměl.

„Slyšeli jste zprávy? O císaři?“ V Cassidyho těžkém tónu neklamně zněly starosti.

„Jaké zprávy?“ zaslechl Jiro znepokojení v hlase své ženy.

„Byl zavražděn. Právě to hlásili.“

Šizuko řekla něco, co Jiro neslyšel, a o několik vteřin později se rozlehl hlas televizního hlasatele.

Jiro se rychle oblékl a pospíšil do obývacího pokoje, malé místnosti, zhruba třetinové oproti pokoji Cassidyho v Coloradu Springs. Jiro potřásl hlavou, podrážděný, že myslí na takové věci v tak závažné chvíli.

Pozdravil Cassidyho, který odpověděl lehkým pokývnutím, neboť jeho pozornost cele zaujaly televizní zprávy.

„Pane plukovníku Bobe. Prosím.“

Cassidy uměl trochu japonsky, rozhodně natolik, aby hlasateli bez potíží porozuměl.

Šizuko ukryla obličej v dlaních.

„Tohle asi není právě nejlepší večer,“ začal Cassidy, ale Jiro mu gestem naznačil, aby mlčel.

Seděli na rohožích před televizorem a z večerní oblohy mizely poslední zbytky slunečního svitu. Když Jiro přístroj vypnul, snesla se úplná tma a Šizuko odešla do kuchyňky, malé jako z domečku pro panenky, připravit večeři.

Cassidy byl přes metr osmdesát vysoký a pyšnil se svalnatou postavou profesionálního sportovce. Dnes večer měl na sobě civilní oděv, tmavé kalhoty a béžovou košili s krátkými rukávy. Měl modré oči, pomalu řídnoucí pískově zbarvené vlasy a v ústech dva ulomené zuby, kterých si Jiro všiml už tehdy na akademii. Jedinou jeho ozdobu představovaly laciné hodinky na levém zápěstí.

„Pivo?“

„Jasně.“

„Rád tě zase vidím, Bobe,“ řekl Jiro dokonalou angličtinou bez nejmenší stopy přízvuku.

Mluví jako Američan, pomyslel si Cassidy. „Když jsem tu zprávu v rádiu slyšel, málem jsem se obrátil a vrátil se domů,“ řekl hostiteli. „Myslel jsem si, že byste s Šizuko byli raději sami. Ale pak mě napadlo, jak obtížně jsme oba hledali volný termín“

„Jo, potřebuju si s tebou promluvit Z téhle vraždy nevzejde nic dobrého.“ Jiro Kimura se na několik okamžiků odmlčel a pak potřásl hlavou. „Nic dobrého. Japonsko se vydalo podivnou, velmi nebezpečnou cestou.“

Cassidy se rozhlédl po bytě a přijal nabízené pivo. Kimura pustil rádio a tak dlouho otáčel knoflíkem, až naladil hudební stanici. Pak se vrátil ke křeslu a usedl naproti hostu.

„Mají v plánu přemístit letouny na předsunuté základny,“ řekl Jiro. „Balíme. Úplně všechno. Zásoby, podpůrné vybavení, speciální nástroje, náhradní motory a ostatní díly, pneumatiky, prostě všechno.“

„Myslíš základny mimo Japonsko?“

„Ano.“

Robert Cassidy seděl pohroužen v mlčení a vstřebával, co se právě dozvěděl. Nakonec upil piva a vyčkával, až se jeho hostitel rozhodne, jestli má informaci ještě doplnit. Z neznámého důvodu si v té chvíli vzpomněl na den, kdy Jira Kimuru spatřil poprvé, ztracený, nešťastný zelenáč na Akademii vojenského letectva. Zoufalejšího kluka Cassidy v životě neviděl.

Japonci samozřejmě posílali na výměnná studia do Spojených států jen ty nejlepší. Jiro ukončil studium leteckého inženýrství ve svém ročníku jako druhý v pořadí s průměrným prospěchem 1,02. Před něj se dostala pouze jedna dívka. Pocházela z Georgie, měla černou pleť a IQ 180. Po promoci nestrávila v uniformě ani jeden celý den a pokračovala na útraty vojenského letectva v postgraduálním studiu. Když o ní Cassidy slyšel naposledy, pracovala na výzkumu jaderné fúze v Lawrence Livermore Laboratory.

Jiro se stal prvotřídním stíhacím pilotem, pro Japonsko. A dnes létá na stíhačce, která byla vyvinuta v naprosté tajnosti. Dokud se mu Kimura před šesti měsíci o novém zeru nezmínil, Cassidy neměl o existenci letounu sebemenší tušení. A soudě podle poplašené reakce, kterou jeho zpráva vyvolala ve Washingtonu, nevěděli o něm ani v Americe. Od té chvíle ho Washington zasypával uragánem žádostí o bližší informace o novém stroji a Cassidy se sešel s Kimurou ještě dvakrát.

Poprvé pozval Kimuru na večeři do jedné tokijské restaurace. Jiro se v průběhu večera o své práci nezmínil a Cassidy neměl to srdce, aby se ho vyptával.

Kimura očividně sváděl tvrdý souboj se svým svědomím, než poprvé porušil bezpečnostní pravidla platná v japonské armádě.

Cassidy se rozhodl ponechat další tah na Jirovi. Bude-li chtít vyzradit japonská vojenská tajemství americké vládě, Cassidy informace předá, ale žádat o ně nebude.

Před měsícem spolu navštívili baseballové střetnutí. V izolaci téměř prázdné horní tribuny stadionu hovořil Jiro obecně o posilování japonské vojenské síly, ke kterému v posledních nejméně pěti letech docházelo. Některé poznatky nebyly pro Cassidyho nové, znal je z jiných zdrojů. Poslouchal a otázku položil jen tehdy, když si potřeboval něco ujasnit. Když se vrátil domů, sepsal podrobné hlášení pro své nadřízené. Onoho odpoledne Jiro příliš do podrobností nezacházel.

Ale ať již mladý pilot sváděl jakkoli těžkou vnitřní bitvu, bylo dobojováno. Dnes večer Cassidymu upřený pohled oplatil. „Nové zero je nejdokonalejší stíhací letoun na světě. Vynikající manévrovací schopnosti, těžko identifikovatelný, solidní dolet, rychlý a snadno ovladatelný. Špičkové radarové a počítačové vybavení, GPS,, globální navigační systém —, prostě všechno nej nej. A má Athenu.“

„Co to je? Tohle slyším poprvé,“ přerušil ho Cassidy.

„Athena je, respektive bylo, kódové označení jistého amerického supertajného projektu. Jednalo se o velmi vyspělou technologii stealth, aktivní ochranný systém ECM. Japonsku se nějak podařilo tu technologii získat, zatímco v Americe projekt zahynul na úbytě, chyběly prostředky na jeho dotažení.“

Cassidy přikývl. Spojené státy s koncem studené války drasticky omezily financování armádního výzkumu a vývoje.

„Athenu jsme získali,“ pokračoval Jiro, „v ten nejvhodnější okamžik, kdy se vláda chystala uvolnit obrovské rozpočtové prostředky na rozvoj špičkových vojenských technologií. Chytli se Atheny a udělali z ní středobod, srdce nové stíhačky.“

„Vysvětli mi, jak pracuje.“

Když Jiro hned neodpověděl, Cassidy dodal: „Dobře víš, Jiro, že mně nemusíš říkat vůbec nic. Na nic jsem se tě neptal.“

„Já vím! Já ti to chci říct, Bobe.“ Jiro Kimura hledal slova. Vstal a vyšel na balkon. Cassidy ho následoval.

„Narodil jsem se v této zemi. Žiju tady. Ale mým domovem je i Amerika. Rozumíš mi?“

„Myslím, že ano.“

„Mám dva domovy, cítím se jako příslušník dvou národů. Řeknu ti, co budu moci, a ty musíš ty informace předat v naprosté tajnosti dál. Kdyby se někdo v Japonsku dozvěděl, že jsem o těchto záležitostech s někým mluvil, ocitl bych se ve velmi svízelném postavení.“

„Vězel bys až po uši v průseru, chlapče. To je mně jasné.“

„Svět je příliš malý na věrnost jednomu národu, jedné rase. Příliš malý na nacionalismus.“

„To je svým způsobem pokroková myšlenka, ale můžu ti zaručit“

„Jenom si o mně, prosím tě, nemysli nic špatného, když ti tyto věci říkám. Nikdy bych nechtěl bojovat proti Američanům.“

Kimura hleděl Cassidymu přímo do očí. „Chápeš, o co mi jde, Bobe?“

„Ano, synku, chápu.“

Jiro se opřel o zábradlí balkonu a zadíval se na bílý obrys hory Fudži rýsující se proti nočnímu nebi. „Athena představuje aktivní ECM.“ (Anglická zkratka ECM znamená electronic counter measures, elektronická protiopatření.) „Detekuje radarové záření protivníka a pak z antén rozmístěných na povrchu trupu letadla vysílá na stejné frekvenci a tím zabrání vzniku odražených vln. Systém používá malý, ale vysoce výkonný a dokonale chlazený počítač.“

„Uhm.“

Z výrazu Cassidyho obličeje Jiro Kimura poznal, že plukovníkovi nedochází, jakou výhodu systém Athena poskytuje letadlu, které chrání. „Uvědom si, Bobe, že díky Atheně je zero pro radary neviditelné.“

Cassidy pozvedl obočí.

„Technologie stealth, tedy nízké zachytitelnosti, byla zprvu založena na tvaru letadla, který je upraven tak, aby povrch odrážel minimum paprsků. Pak se začaly používat materiály, které radarové záření pohlcují. Athena představuje o generaci vyšší stupeň technologie stealth a jde mnohem dál. Tvar a materiál, to jsou faktory, které mají nepřekonatelná omezení. Ale tobě to snad vysvětlovat nemusím.“

Kimura se odmlčel, ale když Cassidy nereagoval, pokračoval: „Zero je v podstatě konvenční stíhačka vyrobená z kompozitních materiálů. Mohutný a zatraceně výkonný motor, palivové nádrže nastrkané na každém vhodném místě, vektorový tah, pevné křídlo s řídicím systémem hraniční vrstvy, skutečně mimořádné letové vlastnosti. Má všechny nejmodernější elektronické vymoženosti, které jí umožní najít protivníka a zlikvidovat ho. A Athena ji před nepřítelem ukryje.“

„Musí to být opravdu mimořádný stroj.“

„Je, Bobe, to mi věř. Zatraceně dobrá stíhačka. Ve vzduchu dokáže prostě neuvěřitelné věci. Lampasáci ze štábu chtějí zero nasadit jako klasický stíhací letoun. Lokalizovat nepřítele, odpálit rakety a vrátit se podle přístrojů domů. Zní to jako realizace snu kancelářských důstojníků, vymyšlená v bezpečí polstrovaných židlí ve štábu.“

„No, když máš dost raket“

„Těch není nikdy dost.“

„Kolik zer máte k dispozici?“

„Kolem stovky. Jejich přesný počet patří mezi pečlivě střežená tajemství a nikdo o nich nemluví. Snažil jsem se spočítat přední podvozková kola, jak se říká.“

Po krátkém zamyšlení se americký plukovník zeptal: „A kde má japonská vláda v úmyslu své nové hračky nasadit?“

„Proti Rusku, aspoň myslím. Ale nikdo to samozřejmě oficiálně nepotvrdil.“

„Kdy?“

„Už brzo. Každým dnem.“

„Abe je nacionalista, který proklamuje mnohem důležitější roli armády v životě Japonska. Co si o tom myslí lidé v uniformě?“

„Většině se Abe líbí a líbí se jim to, co hlásá. Důstojnický sbor za ním stojí prakticky jako jeden muž.“ Jiro se odmlčel, aby si uspořádal myšlenky. „Japonci mají mnohem větší respekt k autoritám než Američané. Rádi se cítí jako součást velkého, organizovaného společenského celku. Vyhovuje to naší národní povaze. Americká idea individuální svobody“ Jiro zavrtěl hlavou a pokrčil rameny.

„Co mi řekneš o Mišimových následovnících?“ Ultrapravicoví nacionalisté znovu plnili stránky novin a televizní zpravodajství a získávali si stále nové příznivce v řadách důstojnictva i civilních státních úředníků.

„Mišima byl zaslepený fanatik, oživlá fosilie, pozůstatek dávno minulých věků. Každý to o něm ví. Ale kázal návrat k pojetí vznešeného šlechtice, válečníka, k duchu samurajské tradice, a to stále mnohé Japonce oslovuje, a dokonce fascinuje.“

Bob Cassidy si promnul obličej. „Obávám se, že nedokážu brát Mišimu, Abeho a ty kecy o samurajských válečnících, prostě těžko dokážu brát tyhle věci vážně. Rádoby chlapské naparování a dělání ramen Člověče, když promluví zbraně, tyhle sračky se ztratí jako pára nad hrncem. V jaderném věku neexistuje nic jako vznešená smrt a termín samotný je oxymóron. Copak Hirošima a Nagasaki Japonce ničemu nenaučily?“

Jírovým obličejem přelétla grimasa. „Uvědom si, Bobe, že mluvíš s konvertitou. Moji morálku už před lety zkorumpovalo Colorado Springs. Snažím se ti vysvětlit situaci.“

„Jediná vznešená smrt je sešlostí věkem,“ pokračoval Cassidy, „ale nejdřív se ho musíš, kamaráde, dožít. V poslední době je to čím dál těžší.“

Z kuchyně se vynořila Sizuko s velkou mísou v rukou.

„Díky, Jiro.“

„Ani nevíš, Bobe, jak bych si přál být teď i s Šizuko v Coloradu Springs, zase sedět u tebe na dvorku se Sladkou Sabrinou.“

„Minulost nelze nikdy vrátit,“ řekl mu Cassidy. „Když písnička dohraje, je prostě konec. Já vím, jak ti je. Chtěl jsem se vrátit do minulosti tak zoufale, že jsem z toho měl málem smrt.“

Uprostřed večeře Jiro prohlásil: „Spojené státy budou muset zaujmout stanovisko, Bobe. Atsuko Abe a jeho stoupenci jsou banda šílenců, ale nedomnívám se, že by byli natolik zaslepení, aby si něco začínali s Amerikou.“

„Modlím se k Bohu, abys měl pravdu.“

Sizuko se chovala, jako by anglickým slovům nerozuměla.

„Ale co když se mýlíš?“ zeptal se Cassidy tiše.

Jiro předstíral, že otázku neslyšel.

Myšlenky Boba Cassidyho zalétly ke Sladké Sabrině. Je příjemné být s někým, kdo na ni také vzpomíná s láskou.

Velvyslancem Spojených států amerických v Japonsku byl Stanley P. Hanratty, majitel řetězce autosalonů v okolí Clevelandu a Akronu. Měl vysoké čelo a řídnoucí vlasy, byl otylý a vyznačoval se mazanou inteligencí. Prostřední iniciála byla zkratkou jména Philip, jména, které sice nenáviděl, ale přesto se domníval, že vynechání prostředního jména nebo iniciály by působilo příliš neformálně, a tak používal P.

Stanley P. zasvětil dvacet let svého života snaze dostat se do Japonska. Začal prodejem ojetých aut. Upsal duši ďáblu a zatížil dům hypotékami až po střechu, aby si mohl koupit autobazar. Pak si koupil druhý, třetí, potom autosalon a pak další a další a další.

V době, kdy sháněl finance na druhý autobazar, poprvé přispěl podstatnou měrou politické straně. Čas od času se najde prostý člověk z lidu s dalekosáhlými ambicemi a Hanratty patřil mezi ně: toužil stát se někdy v budoucnosti velvyslancem ve velké a významné zemi.

Dlouhá léta naslouchal plamenným, i když prázdným projevům, potřásal si pravicí, vypisoval šeky a pozoroval, jak političtí matadoři přicházejí a odcházejí. V době, kdy už vlastnil osm autosalonů, připisoval na účty politických stran šestimístné sumy a konečně se dočkal odměny v podobě velvyslaneckého postu.

Stanley P. nikdy nezapomene na rozhovor s členem prezidentova štábu, který ho o nabídce telefonicky informoval.

„Nově zvolený prezident by rád poslal vaše jméno do Senátu, pane Hanratty. Chce vás ve svém týmu.“

„Guinea-Bis co? Jak jste to říkal?“

„Bissau. Je to, tuším, v Africe.“

„Na sever od rovníku, nebo na jih?“

„Ehm pane, to nevím. Mám dojem ano, už si vzpomínám, ta země leží na západním pobřeží kontinentu Ale ruku do ohně bych za to nedal.“

V průběhu let investoval Stanley P. do splnění svého snu nemalé prostředky, a tak ani na vteřinku nezaváhal. „Řekněte panu prezidentovi,“ prohlásil procítěně, „že jsem poctěn tím, že si na mě vzpomněl. S radostí budu sloužit jeho administrativě všude, kde bude chtít.“

Když zavěsil sluchátko, vyhledal si to místo v atlase.

Velvyslanec Spojených států v Guineji-Bissau!

Ve svém působišti se Hanratty neomezoval na pohodlný život v luxusním apartmánu v rezidenci velvyslance, která, po pravdě řečeno, moc luxusní nebyla. Snaživě se pustil do studia tajů diplomacie. Bombardoval ministerstvo zahraničí memorandy a tabulkami, v nichž odhaloval detaily politické a ekonomické situace hostitelské země se stejným zaujetím, rozhodností a řádnou porcí zdravého rozumu, s jakými se věnoval prodeji aut. Jeho hodnocení místních politických představitelů svědčily o mimořádné bystrosti a jeho hlášení byla vždy srozumitelná, stručná a přesná. Ani jednou se nestalo, že by vinu za situaci v Guineji-Bissau házel na zahraniční politiku Spojených států, což byl přístup, který profesionálové na ministerstvu zahraničních věcí s povděkem kvitovali jako neobvyklý a osvěžující. Současně prokázal zcela neobvyklou vlastnost, která mu u rozhodujících politických činitelů ve Washingtonu získala mimořádné sympatie: když dostal nějaký příkaz, do puntíku ho splnil.

Když správně předpověděl, že v případě volebního vítězství jisté osobnosti dojde v Guineji-Bissau k vojenskému převratu, byl Hanratty jmenován velvyslancem v jedné blízkovýchodní zemi ohrožené fanatickými islámskými fundamentalisty. I v novém působišti odváděl vynikající práci, takže když americký velvyslanec v Japonsku zemřel následkem selhání srdce, ministr zahraničí si jen oddechl úlevou, že má na jeho místo vynikajícího náhradníka, a poslal na ambasádu do Tokia Hanrattyho.

V den, kdy došlo k vraždě císaře, působil Hanratty v Japonsku rovných třináct měsíců. Celou dobu pracoval svých obvyklých šestnáct hodin denně, během nichž se postupně stal odborníkem na nespočetné aspekty americko-japonských vztahů a získal hodně přátel na klíčových místech. Dnes večer, několik hodin po vraždě, seděl, stále ještě v šoku, ve své kanceláři před puštěným televizorem a dolaďoval poslední odstavce soukromého dopisu pro ministra zahraničí, když zaslechl zaklepání na dveře.

„Dál,“ zavolal nahlas, protože těžké dveře byly navíc tlustě polstrované.

„Pane velvyslanče, mohl bych vás připravit o několik minut vzácného času?“

„Pojďte prosím dál, plukovníku Cassidy.“

Stanley P. měl leteckého přidělence rád. Vděčil mu za řadu zasvěcených a spolehlivých informací o vývoji v japonské armádě, informací, které by si jinak přečetl o několik týdnů později v tajných svodkách CIA. Rezident ústřední zpravodajské služby mu na rozdíl od Cassidyho neřekl nikdy nic. Jako by si ten pán myslel, že velvyslanci nelze důvěrné informace svěřit! Stanleyovi P. tím šel silně na nervy.

„Měli jsme oba dlouhý den, plukovníku. Co kdybychom si dali něco k pití?“

„Děkuji, pane. Připojím se k vám, ať už pijete cokoliv.“

Stanley P. vylovil ze spodní zásuvky psacího stolu láhev bourbonu a dvě sklenice. Do obou nalil poctivou dávku a přisunul jednu Cassidymu.

„Spekuloval jsem, plukovníku. Spekuloval, protože nemám žádné informace. Zaspekulujte si trochu se mnou.“

Cassidy usrkl whisky.

„Domníváte se, že by za vraždou císaře mohla stát, řekněme, nějaká frakce v japonské vládě?“

„Dnes jsem večeřel s jistým důstojníkem Japonských sebeobranných sil. Slouží u letectva. Podle něj stojí důstojnický sbor za Abem prakticky jako jeden muž. Věří, že právě on spasí národ.“

„Pokud vím, byli vrahové vojáci.“

„Tak to vláda podala tisku. Je docela dobře možné, že nějaký vysoký činitel naverboval pár fanatiků a poslal je na sebevražednou misi. Pokud si vzpomínám, našlo by se v japonských dějinách dostatek historických precedentů.“

„To ano, takový precedent najdete snad na každé stránce učebnice dějepisu,“ potvrdil velvyslanec a soustředěně vychutnával jantarovou tekutinu.

„Na prostý lid v ulicích vražda císaře těžce dolehla,“ řekl plukovník. „Vrátil jsem se do Tokia vlakem. Lidé v metru a ve vlaku na mě působili velmi znepokojeně.“

„Vražda je hnusná záležitost,“ zamumlal velvyslanec.

„Důstojník, s kterým jsem dnes večeřel, řekl mi něco, co neměl. Možná k jeho otevřenosti přispěla násilná smrt císaře, možná cítil Já prostě nevím!“

Cassidy tu myšlenku zapudil. Nerad by analyzoval úvahy svého přítele nebo jej ze zdvořilosti omlouval. Jiro udělal to, co pokládal za nejlepší. „Japonci vyvinuli, vyrobili a uvedli do bojové služby asi stovku nových, neobyčejně výkonných stíhaček.“ Plukovník pečlivě vážil slova. „Můj zdroj tvrdí, že překonají vše, čím disponujeme my.“

„Jak spolehlivý je ten váš zdroj?“

„Mimo jakoukoliv pochybnost. Stoprocentně důvěryhodný.“

Velvyslanec si nalil další drink, ale když nabídl plukovníkovi, Cassidy odmítl. Zadíval se na svůj a velvyslancův odraz v okenní tabuli, za níž blikala světla Tokia.

„Můj zdroj mi svěřil další informaci, kterou byste měl podle mého přesvědčení znát: jeho eskadra se balí a v nejbližší době se přemístí.“

„Kam se přemístí?“

„Domnívá se, že do Ruska.“

„Žádost o japonskou pomoc od tamějších národnostních menšin. Včera v noci o tom podrobně mluvili v televizi. Podle vládních představitelů jsou Sibiřané rasově spřízněni s Japonci.“ Velvyslanec vzal do ruky dálkový ovladač a projel několik televizních kanálů. Pochytil z japonštiny mnohem víc než pouhé střípky, a řeči celkem rozuměl.

„Co když má být eskadra vašeho zdroje jen převelena na jinou základnu tady v Japonsku?“ zeptal se Stanley P. Cassidyho.

„Je to možné, pane velvyslanče. Můj zdroj si to však nemyslí. Domnívá se, že jeho jednotku čeká přesun na mnohem vzdálenější pozici.“

3

KDYŽ SE MASATAKA OKADA vrátil po obědě do své kanceláře, všichni zaměstnanci jeho oddělení sledovali televizi, druhý den po vraždě císaře Naruhita političtí komentátoři do nejmenších podrobností analyzovali možné důsledky atentátu. Okadova kancelář byla na japonské poměry rozlehlá, zhruba třikrát tři metry, ale všechny stěny od výšky pasu nahoru byly prosklené. Architekti zjevně zastávali názor, že špiony udrží pod kontrolou nejlépe tak, když jim umožní sledovat jeden druhého.

Okada strávil dopoledne rozšifrováváním zprávy agenta s kódovým označením Deset, v japonštině Ju. A protože zprávy označené tak vysokým stupněm utajení bylo zakázáno ukládat do počítače, musel Okada tu práci zvládnout ručně.

Když po úporné námaze zprávu rozluštil a přepsal ji na stroji, bylo poledne. Teď složku vytáhl ze svého osobního trezoru a znovu se začetl do přepisu.

Zpráva byla důležitá, o tom nebylo pochyb.

Velmi důležitá. Tak důležitá, že Masataka Okada nabyl přesvědčení, že na obsahu těch dvou stránek sdělení od agenta Ju závisí budoucnost Ruska i Japonska. Jistě, Okada neměl tušení, kým Ju ve skutečnosti je, ale zjevně šlo o člověka, který má přístup k nejvyšším představitelům ruské armády. A také k jejich sejfům, protože některé jeho informace mohly pocházet jen z oficiálních dokumentů.

Stručně řečeno, zpráva uváděla, že z posledních balistických raket na ruských ponorkách byly demontovány naváděcí systémy. Vloni odstranili Rusové naváděcí systémy ze svých mezikontinentálních balistických střel. A demontáž jaderných hlavic z taktických raket skončila již před pěti lety.

Rusko přestalo být jadernou mocností.

Okada věděl, že Spojené státy při tajných jednáních trvaly na jaderném odzbrojení. Požadovaly je náhradou za masivní zahraniční pomoc, kterou současná ruská vláda vzešlá ze svobodných voleb potřebovala, aby upevnila svou moc. Tato skutečnost byla odhalena díky zachyceným diplomatickým depeším. Spojené státy neinformovaly ani své nejbližší spojence.

No, nutno uznat, že tajemství bylo opravdu dobře střeženo, dokonce i v Rusku. V ruském ani západoevropském tisku se o tak převratném vývoji

neobjevila sebemenší zprávička. Kdyby ano, Okada by se to z pravidelných tiskových svodek své agentury dozvěděl. Částečně se to dalo vysvětlit skutečností, že pouze nejvyšší armádní špičky v Rusku věděly o tom, že byly odstraněny všechny naváděcí systémy. Akce proběhla v rámci programu pravidelné údržby, kdy byly jednotlivé raketové systémy zkontrolovány a pak znovu zařazeny do služby.

Odzbrojení představovalo ve vnitřní politice tak horký brambor, že je ruská vláda vlastnímu lidu zatajila.

Podle zamotaného propletence ruské logiky dávalo přísné utajení dokonalý smysl. Pokud se informace o nefunkčnosti raketového jaderného arzenálu omezí na nejvyšší vládní a vojenské kruhy, nikdo neztratí tvář, nikdo neztratí voličské hlasy. Díky tomu domácí politické rozmíšky nikdy nepřerostly ve vážnou krizi. A pokud informace neproniknou do zahraničí, rakety stále udrží potenciálního agresora na uzdě. Ostatně, jaký jiný účel měly mezikontinentální balistické střely než odradit nepřítele?

Nyní to Japonsko ví. A ruská vláda neví, že to ví.

To jest, Japonsko se to dozví, jen co Okada podepíše průvodku a odešle zprávu svému nadřízenému, vedoucímu asijské sekce japonské výzvědné služby.

Od Okadova šéfa zpráva zamíří k řediteli agentury, který ji předá ministerskému předsedovi.

A právě to, co s touto vybranou lahůdkou provede Atsuko Abe, se stalo předmětem chmurných a značně temných úvah, do kterých se Masataka Okada právě pustil. Okusoval si nehet a přemýšlel o Abeho projevech plných plamenných frází o osudu národa. Přemýšlel o tajném programu vyzbrojování japonské armády, který probíhal v posledních pěti letech. A pak je zde ten krví psaný dopis, který vrahové zanechali na místě činu a jehož obsah prozradil tisku někdo z okruhu vyšetřovatelů atentátu. Dopis požadoval, aby se moci v zemi chopila armáda a dovedla Japonsko ke slávě. Okadovi přátelé a známí, a samozřejmě celý národ, o ničem jiném nemluvili. Nejpodivuhodnější byla skutečnost, že rituální sebevražda mužů, kteří sťali císaře, dodala ultranacionalistickým a militaristickým požadavkům Mišimovy sekty v očích veřejnosti legitimitu, jaké se dosud nikdy netěšily.

Okadu zamrazilo, když si uvědomil, jakých orgií zvráceného patriotismu se stává svědkem.

Jaké důsledky přinese Japonsku použití vojenské síly proti Rusku?

Okada věděl, že tyto důsledky budou nepředvídatelné, ale obával se, že převládnou ty negativní. Rozhodně nesdílel Abeho víru v předurčení Japonska ke slávě.

První manželka Okadova otce zemřela v Hirošimě pod hřibovitým mrakem. On sám byl synem otcovy druhé manželky, která v Hirošimě utrpěla těžké popáleniny, ale přežila. Jako chlapec se na matčiny jizvy často díval, když se koupala. Když mu bylo deset, matka zemřela na leukemii, další oběť bomby. Od té doby uplynulo čtyřicet let, ale i dnes mohl Okada zavřít oči a okamžitě před sebou viděl spálené maso na jejích zádech, doslova upečených, jak ji zasáhla tepelná vlna výbuchu.

Zašmátral v krabičce po cigaretě. Zapálil si a snažil se zapudit vzpomínku na matčina záda. Zhluboka potáhl a vychutnával chuť cigaretového kouře.

Co kdyby

Co kdyby tato zpráva obsahovala hlášení, že byly demontovány pouze některé naváděcí systémy?

Masataka Okada si záznam pročetl ještě jednou, s maximální pozorností. Stvořit nový, poněkud odlišný přepis by nebylo tak obtížné. Kdyby vynechal třetí větu, změnil tuto frázi a dodal jednu či dvě věty v závěru, zpráva by vyzněla v tom smyslu, že Rusko dělí od celkového jaderného odzbrojení ještě několik let.

Jeho nadřízení ho dříve či později odhalí.

Opravdu?

Nezdálo se mu příliš pravděpodobné, že by se šéf agentury v dohledné době vypravil do Moskvy, aby se osobně sešel s agentem Ju.

Ostatní zaměstnanci v kanceláři stále pozorně sledovali televizi.

Já jsem se musel zbláznit. Zešílet. Podlehl jsem stresu. Ten tlak je na mě příliš. První a nejdůležitější pravidlo zní: nikdy, za žádných okolností nesvěřit papíru nic, co by mohlo vyvolat sebemenší podezření. Nezanechat žádnou stopu.

Ale to, o čem uvažuju, není špionáž, ale sabotáž.

Okada propletl prsty rukou a zkroutil je, až mu bolestí vyhrkly slzy.

Za určitých okolností si člověk musí vybrat, kde a na čí straně stojí.

To je šílenství! Tím, co chceš udělat, tragédii nezabráníš, nanejvýš ji oddálíš.

Okada vložil do psacího stroje čistý list papíru, ohlédl se na záda svých spolupracovníků shromážděných před obrazovkou televizoru a začal bušit do kláves.

Oddaluješ nevyhnutelné za cenu vlastního života, ty blázne. A nikomu na tom nezáleží, ani co by za nehet vešlo.

Po dvou řádcích se zarazil a hleděl na slova, která napsal.

Takhle by to nešlo.

Ju určitě pošle další zprávy, v nichž se bude odvolávat na toto hlášení. Možná už je dokonce poslal, je to vysoce pravděpodobné. Předchozí i budoucí hlášení může dostat k dekódování někdo jiný. To, že tato zpráva skončila právě v Okadových rukou, bylo dílem šťastné náhody.

Vytáhl ze stroje částečně popsaný list a nahradil ho novým.

Nejlepší způsob, jak ulomit zprávě výbušné ostří, nespočívá ve zkreslení popisovaných skutečností, ale v záměně jejich vzájemných souvislostí. Okada dobře znal svého nadřízeného. Tošihiko Ajukava dokázal neomylně oddělit zrno od plev. Zpravodajské agentury jsou nevyhnutelně zaplavovány lavinami hlušiny: nezávazné klepy, divoké spekulace, hospodské řeči, záměrné lži a, ze všeho nejhorší, nepřítelem záměrně podstrčené dezinformace vydávané za pravdu.

Léty praxe se z Okady stal odborník na vyhodnocování zpravodajských hlášení. Při prvním přepisu považoval hlášení agenta Ju za ryzí zlato, obsahovalo výmluvná fakta, spoustu skutečností vtělených do co nejméně slov, nicméně zdroj každé informace byl pečlivě identifikován. Co kdyby změnil styl? Ne příliš, jen trochu, ale aby to stačilo?

Bude to riskantní, zpráva bude muset působit na někoho, kdo zná Juův styl, jako bezesporu jeho, ale její tón a celkové vyznění by měly být klamné. A zase, ne zjevně scestné, jen náznakem, aby zasily zrníčko pochyb o pravdivosti uvedených tvrzení v mysli dobře informovaného čtenáře zprávy. Lež se ukryje do tónu zprávy.

A sám bůh ví, že Tošihiko Ajukava je zatraceně dobře informovaný čtenář!

Okada si zapálil další cigaretu a protřepal prsty.

Jeho spolupracovníci v kanceláři stále hltali televizní zprávy.

Naposledy zatáhl z cigarety, odložil ji do popelníku, kde doutnala, až zhasla, a jeho prsty se rychle rozběhly po klávesnici.

Hlavou mu bleskla poplašená myšlenka: Co když Ajukava požádá jiného kryptografa, aby mu pro jistotu to hlášení rozšifroval ještě jednou?

Pravda, mohl by to udělat, kdyby se mu zdálo, že Okada odvedl lajdáckou práci.

A kdyby to udělal, Okada by se ocitl v horším průšvihu, než by dokázal zvládnout.

Bude muset spoléhat na svou reputaci, nic jiného mu nezbývá. Je nejlepší a šéf si toho je zatraceně dobře vědom.

Ach, jistě, osud každého člověka je v rukou bohů. Ti popíšou stránku jeho života dle vlastního uvážení.

Prsty tančily po klávesnici.

Když zprávu dopsal, pozorně ji pročetl. Ano, tak si ji představoval.

Vložil falešné hlášení do úřední obálky a podepsal průvodku v kolonce pro kryptografa.

Lidé v kanceláři již nestáli přilepení k obrazovce, někteří poodstoupili a vyměňovali si názory.

Okada vzal původní přepis hlášení a pod deskou stolu, aby ho neviděly nepovolané oči, pečlivě složil list papíru do malého čtverečku, který zastrčil do ponožky.

Uchopil obálku a naposledy zvážil možné dopady. Když zamířil ke dveřím své kanceláře s obálkou v ruce, jeho rozhodnutí bylo neodvolatelné.

Lehce zakolísal pod tíhou svého činu a měl co dělat, aby se dokázal nadechnout.

Ajukava Juovu práci zná. Podstrčené hlášení z ní může vyčnívat jako maják policejního hlídkového vozu za temné noci.

Jestli tomu tak bude, Okadův osud je zpečetěn.

Jeho oči padly na starou rodinnou fotografii na psacím stole. Stála na samém okraji, jen jen spadnout. Odstrčil ji tam, aby udělal místo hromadám knih a spisů a záplavě hlášení, které se mu vršily na stole. Ten obrázek byl více než deset let starý. Jeho dcera je dnes dospělá a má vlastní dítě, syn studuje na vysoké škole.

Jak by vypadali se zčernalou kouřící kůží visící jim v cárech ze zad? Z obličejů?

Masataka Okada pevně sevřel obálku a vyšel z kanceláře.

Okadův nadřízený Tošihiko Ajukava otevřel zabezpečenou obálku určenou pro předávání přísně tajných dokumentů, v níž bylo uloženo dekódované hlášení agenta Ju, krátce před šestou hodinou večerní. Již v okamžiku, kdy se o zprávě dozvěděl, cítil, že by mohla být velmi důležitá, ale celé odpoledne se zdržel na poradě a k výbušným záležitostem, které na něj čekaly v kanceláři, se dostal teprve teď. Zázrak, že jeho psací stůl pod nimi opravdu nevybuchl. Agresivní postoje Číny, občanské nepokoje na Sibiři, vzbouření v ulicích Hongkongu hrozící přerůst v povstání. Ale atentát na císaře a příprava státního pohřbu musely dostat přednost před vším ostatním.

„Ne,“ odpověděl řediteli agentury, „nezjistili jsme žádné náznaky, že by za císařovou vraždou stála některá asijská země.“

Ajukava četl hlášení a stále hlouběji se mračil. Znělo jako z Juových úst, uvádělo správné kódy, ale přesto Přečetl si hlášení ještě jednou, tentokrát mnohem pomaleji, a mozek mu horečně uvažoval.

Zadíval se na průvodku přilepenou k obálce a hledal podpis kryptografa. Okada.

Potom si zavolal svého důvěrného asistenta. Zvedl obálku, aby na ni Suši Maezumi viděl.

„Proč jste dal tohle zrovna Okadovi?“

Asistent se zadíval na podpis a poklesla mu brada. „Omlouvám se, pane. Zapomněl jsem.“

„Měl jsem ještě jednu kopii té zprávy určenou pro dekódování.“ Ajukava nahlédl do hlavní knihy došlých hlášení. Byl vyznavačem přísné diverzifikace operací mezi jednotlivé pracovníky oddělení a dost mu vadilo, že jeho pobočník ví, že některé zprávy nechává dešifrovat a překládat duplicitně. Ovšem pokud nemá čas udělat to osobně, což samozřejmě nemá —, musí nevyhnutelně delegovat část pravomocí na pobočníka. Dvojí zpracování téhož úkolu představovalo výborný nástroj kontroly schopností podřízených. A jejich loajality. A když se hlášení ukázalo jako opravdu důležité, měl k dispozici dvě verze pro porovnání, protože nikdy nebyly, a ani být nemohly, přesně stejné.

„Číslo tři čtyři nula devět,“ řekl Ajukava. „Kde to je?“

„Tady, pane.“ Suši vylovil obálku ze dna štosu papírů na stole.

Ajukava obálku roztrhl a prohlédl si zprávu. Ani se nenamáhal porovnat ji s Okadovou verzí.

„Neuposlechl jste můj příkaz. Řekl jsem vám jasně, že Okadovi nesmíte dát do rukou žádný citlivý materiál bez mého výslovného svolení.“

„Zapomněl jsem, pane.“

Vyhýbání se přímé konfrontaci je jedním z pilířů, na kterých spočívá japonská společnost, ale Ajukava na společenské ohledy v nejmenším nedbal. „To není žádná omluva,“ odsekl stroze. Jeho pobočník zpopelavěl. „Mé rozkazy musí být plněny do slova a do písmene. Vždy! Já jsem zodpovědný za toto oddělení, vy ne. A dobře víte, že máme v agentuře krtka Ále dost o tom, promluvíme si později. Zjistěte mi, jestli je Okada ještě v budově. A hoďte sebou.“

Neschopen slova po verbálním výprasku, Suši Maezumi vystřelil z kanceláře, jako by mu hořelo za patami.

Neony ve čtvrti Šinjuku dodávaly tvářím návštěvníků postupně červený, zelený, modrý, oranžový a žlutý nádech, jak se pohybovali od jedné zářivě osvětlené výkladní skříně ke druhé. Za světly vládla noc, ale tady kypěl život. A sex.

Šinjuku je vlastně francouzská čtvrť Tokia, koncentrace neřesti, knihkupectví pro dospělé, peep show, pornokina a divadla, noční kluby a sem tam i klasický vykřičený dům pro beznadějně konzervativní klientelu. Tyto podniky zaujímaly širokou škálu od zaplivaných bordelů specializovaných na rychlovky až po paláce s gejšami, kde vás celonoční zábava přijde na tisíce dolarů.

Davy lidí nerozlučně patřily ke koloritu a hlavním atrakcím čtvrti. Návštěvník mohl splynout s lidskou masou a stát se anonymním voyeurem, vychutnávajícím erotické potěšení zapovězené společenskými konvencemi, což je nejvlastnější esencí pornografie.

Masataka Okada proplouval lehce hemžením zástupů. Měl rád sexuální napětí, které přináší uvolnění od mimořádného stresu, jaký dnes a denně prožíval v zaměstnání. Blikající světla a křiklavé barvy, ještě zvýrazněné odrazem bílých košil mužů, jej spolu s ostatními neodolatelně přitahovaly do fantastického světa tělesných rozkoší.

Okada si u pouličního stánku koupil dva kousky smaženého žraločího masa. V horkém večeru a na ulici přeplněné lidmi čpěl pach přepáleného tuku a rybího masa obzvlášť pronikavě.

Okada se nechal unášet lidským mořem, obklopen světly, horkem a zápachem.

Možná na této planetě někde existuje zaměstnání ještě více stresující, než je špionáž, ale nedokázal si představit, co by to mohlo být. Každý špion hraje hru na život a na smrt, je neustále na jevišti a v každém bdělém okamžiku očekává, kdy dopadne sekera. Zpočátku to měl Masataka Okada jednodušší, ale nyní, kdy mu plný dosah jeho rozhodnutí docházel stále zřetelněji, přežít každý následující den bylo obtížnější a obtížnější. Každé gesto, každé slovo, každý nevyslovený náznak musel analyzovat, zda neobsahuje skrytý hrozivý význam. Každé uklouznutí mohlo mít smrtelné následky, ke každému rozhodnutí dospíval pod tlakem nesnesitelného napětí.

Okada si uvědomoval krutou pravdu, ta záležitost ho vysává jako obrovská pijavice a struna jeho života hrozí prasknout.

Procházel davem, pozoroval večerní osvětlení a v myšlenkách se přenesl do let druhé světové války. Každý Japonec se musel s tématem války osobně vyrovnat. Neexistoval obyvatel této země, který by ve válečném požáru neztratil někoho blízkého, prarodiče, otce, matku, bratra, strýce, tetu, všichni mrtví, ztracení jako pomíjivý dým, jako by nikdy nežili. Ale oni žili, jenže byli zabiti.

Japonsko zaplatilo válku více než dvěma miliony obětí, Čína šesti miliony. A bez ohledu na to, do jakých omluv se někteří snažili odít skutečnost, faktem zůstávalo, že válka v Pacifiku začala japonským útokem na Čínu v roce 1937. Jakmile císařství prolilo první krev, osud Japonska byl neodvratitelný, znásilnění Nankingu, přepadení Pearl Harboru, pochod smrti na Bataanu, bombardování japonských měst, Okinava, vyhlazení Hirošimy a Nagasaki, nepřetržitá litanie lidského utrpení, strašlivějšího, než kdy musel člověk snášet.

Okada již dávno dospěl k závěru, kdo za sebevražedný vývoj událostí může: japonská vláda a japonský lid, protože žádná vláda nepůsobí ve vakuu. Podíváte-li se na dějiny pohledem prostým vášní a zaslepenosti, musí se vás nutně zmocnit pochybnosti o duševním zdraví tehdejších zodpovědných činitelů. Přelidněný ostrovní stát o rozloze Kalifornie se o vlastní vůli vrhne do víru totální války s nejmocnější zemí na světě, zemí s dvojnásobným počtem obyvatel a desetinásobným průmyslovým potenciálem.

A tak byla v tragédii psané krví obětována na oltáři válečného konfliktu celá generace mladých mužů. Poklad národa, shromažďovaný po staletí, vyplýtvaný, každá rodina roztržená vedví, domovina zpustošená, obrácená v ruiny.

To vše patří historii, mrtvá minulost, která měla své kořeny až v restauraci dynastie Meidži, v době, kdy první šógun, a přesto ne tak úplně mrtvá. Válka je všechny trvale poznamenala.

Hodinová bezcílná procházka vykřičenou čtvrtí přivedla Okadu k malému salonku s peep show. Naposledy se dlouze zadíval na obraz rozdychtěného davu ve skle výkladní skříně, zaplatil vstupné a vešel.

Spoře osvětlená chodba. Ze skrytých reproduktorů se tiše linula japonská hudba, zastřená, naříkající nad brnkáním strunných nástrojů, jen šum v pozadí.

Z chodby se vcházelo do dlouhé haly, lemované po obou stranách řadou dveří. Malé červené žárovičky nad dveřmi sváděly předem prohraný souboj s téměř neprostupnou temnotou, ještě posilovanou oblaky cigaretového kouře, pachem potu a něčeho odpudivě nasládlého, lidského semene.

Okadovi se zdálo, že ho stěny místnosti hrozivě svírají, a najednou se mu obtížně dýchalo.

V hale se k němu přitočil zřízenec, drobný mužík v bílé košili bez límečku.

Kvůli chybějícím zubům měl rty zkroucené do permanentního úšklebku

a z koutku úst mu visela žhnoucí cigareta. Zadíval se na Okadu očima leklé

ryby a zvednutím prstů naznačil číslo.

Třicet dva.

Okada se zadíval na tabulky nad dveřmi. Jeho číslo bylo až vzadu.

Ukročil, aby prošel kolem zřízence, a v okamžiku, kdy ho obešel, otevřel ten člověk dveře. Na několik vteřin se Okada a zřízenec ocitli v úzkém prostoru těsně vedle sebe, izolovaní a chránění před zvídavými pohledy ostatních návštěvníků.

V těch několika vteřinách vtiskl Okada zřízenci do dlaně lístek se zprávou.

Našel kabinku číslo 32, otevřel dveře a vstoupil.

Bylo jich celkem deset a čekali na něj, až se vrátí domů, ale Masataka Okada o tom neměl tušení. Rozestavili se do dvou soustředných kruhů. První, vnější, pokrýval všechny možné přístupové trasy k činžovnímu domu, druhý se zaměřil na vchody do domu. Dva muži čekali přímo v bytě spolu s jeho manželkou.

Jako první ho spatřila hlídka ve stanici metra. Sledovač počkal, až mu Okada zmizí z dohledu, a pak ohlásil vysílačkou kontakt.

Okada byl nervózní a zmítaly jím starosti a obavy. Pobyt ve čtvrti Šinjuku mu dnes očekávanou úlevu nepřinesl a stal se promarněným časem. Nedokázal se zbavit myšlenek na hlášení agenta Ju, na zavražděného císaře, na spálená záda své matky. Navzdory tomu, že se měl na pozoru a počítal se sledováním, si svého stínu ve stanici podzemní dráhy nevšiml.

Ale o ulici dál mu muž pozorující vchod do domu, kde bydlel, neunikl. Seděl v zaparkovaném autě a dopustil se školácké chyby, rozhlédl se, a když spatřil Okadu, rychle odvrátil pohled.

Masataka Okada pokračoval v chůzi a mozek se mu rozběhl na plné obrátky.

Přišli. Nakonec si pro něj přišli. Jsou tady kvůli němu!

Jeho žena je nahoře. Naštěstí o jeho zradě vůbec nic neví, takže jim nemůže nic říct.

Takhle to nemuselo skončit. Opravdu nemuselo. A nemělo.

Udělal, co bylo v jeho silách. Nechtěl, aby budoucí generace Japonců musely projít stejným utrpením jako jeho rodiče, a našel v sobě dost odvahy, aby jednal v souladu se svým přesvědčením. A teď za to zaplatí.

Co se dá dělat. Ale Američané mají k dispozici poslední zprávu agenta Ju, stejně jako všechny ostatní, mají kopie dokumentů, které pro ně získal, se všemi podrobnostmi tajných zbrojních objednávek a dodávek a detailním popisem masivního vyzbrojovacího programu a budování armády v posledních sedmi letech. Vědí o tom, a Abe neví, že to vědí.

Ale pokud se těmto mužům podaří ho dopadnout, Abe se to dozví. Tihle z něj pravdu tak či onak dostanou, o tom si Okada nedělal sebemenší iluze. Použijí každý dostupný způsob, jak ho donutit k řeči a prozradit tajemství, protože v sázce je příliš mnoho.

Tmavé vchodové dveře mu rostly před očima, až se tyčily přímo před ním.

Kdyby jimi vstoupil, vydal by se jim do rukou. Určitě na něho čekají i uvnitř, připravení se na něj vrhnout, srazit ho na podlahu a nasadit mu pouta.

A i kdyby ho nechali dojít až do bytu, přijdou si tam pro něj. Nikdy mu nedovolí svobodně z budovy odejít.

Tohle všechno mu proběhlo hlavou ve zlomku vteřiny, během kterého se o krok přiblížil ke dveřím.

Dovnitř nevstoupí.

Otočil se a rychlou chůzí kráčel po chodníku.

Když se ohlédl přes rameno, spatřil, jak se na něj muž za volantem zaparkovaného automobilu upřeně dívá a spěšně drmolí do mikrofonu, který držel u úst.

I když si uvědomoval, že by neměl, Masataka Okada se rozběhl.

Prožil dobrý, plný život a nechtělo se mu odcházet. Ti šílenci, kteří zavraždili císaře a pak spáchali harakiri, dobrovolně ukončili svou pozemskou existenci, jedinou, jaké se jim kdy dostalo a dostane. Bože, copak je život opravdu tak bezcenný, že je možné ho kdykoliv odhodit, jako by na něm vůbec nezáleželo?

Přeběhl ulici a jen tak tak se vyhnul přijíždějícímu autobusu. Dosáhl chodníku na druhé straně a vrhl se do úzké uličky. Na jejím konci čekala cihlová zeď. Okada ji s namáhavým funěním přelezl a bolestně si odřel kotník.

Ocitl se na hřbitově. V odraženém přísvitu města působily pomníky a nevelké hrobky podivným, zlověstným dojmem. Tohle je budoucnost Japonska, před očima se mu zjevila hrůzná vize národa náhrobních kamenů a chrámů zasvěcených mrtvým, národa milionů uren s popelem nebožtíků, národa mrtvých.

Otřásaje se vzlyky proběhl Okada mezi hroby a přelezl zeď na druhé straně hřbitova. Kotník ho nesnesitelně pálil, ale vědomí hroutícího se života a představa budoucnosti bolely ještě pronikavěji.

Jeho žena, co si pomyslí? Jak ji může takhle opustit, chudinku věrnou?

Nacházel se v další úzké uličce, tentokrát lemované dřevěnými domky, pozůstatky starého Japonska. Napadlo ho, že by mohl ukrást jízdní kolo, ale nedokázal se k tomu přinutit.

Na konci ústila ulička do širší ulice. I když už sotva popadal dech, přiměl se zrychlit do drobného klusu. Hned za rohem narazil do muže, který běžel proti němu. A štěstěna Okadovi přála, zvedl ruce jako první, přehodil si soupeře přes rameno a srazil ho k zemi.

Ani se neohlédl. Jen rychleji, rychleji, bičoval se v duchu k maximálnímu výkonu. Klusal v groteskním předklonu, jak ho píchalo v boku, a rozervané plíce v jednom ohni zoufale bojovaly o každou molekulu kyslíku.

Vpředu se objevila stanice metra. Kdyby se mu podařilo naskočit do vlaku, mohl by se ztratit v lidském mraveništi Tokia, setřást pronásledovatele a možná se dostat i na americkou ambasádu.

Američané Upozorňovali ho, že tato situace může někdy nastat, ale on jim odmítal uvěřit, i když věděl, že se nemýlí.

Už nechybělo mnoho, aby padl vyčerpáním, a sotva dokázal jasně uvažovat. Už dlouhé roky kouřil několik krabiček cigaret denně a nikdy necvičil.

Okada za sebou zaslechl kroky tepající chodník.

Konečně schody do metra! Seběhl po nich a přeskočil turniket.

Další schody. Okada je bral po dvou.

Za sebou slyšel dupot běžících nohou. Každou vteřinou se přibližoval. Okada ze sebe vyždímal poslední zbytky energie a přinutil se k běhu, i když už sotva dýchal a před očima se mu střídavě tmělo a rozsvěcovalo mžitkami.

Do stanice vjížděla souprava metra.

Jestli mě chytí

Vlak ještě ujížděl značnou rychlostí, když se Masataka Okada po hlavě vrhl do kolejiště těsně před něj.

4

VIDĚL JI NAD SEBOU, blýskající se stříbřitou skvrnku na pozadí modrého nebe, dobré tři kilometry vysoko. Jiro Kimura sevřel pevně držadlo nad hlavou, aby ho síla přetížení nezamáčkla do sedačky. Zachrčel a napjal svaly, aby neomdlel. Ze všech sil se snažil nespustit tu blýskavou skvrnku z očí.

Kdyby mu ten letoun zmizel z dohledu, trvalo by několik vteřin, než by ho zase lokalizoval, několik vteřin, které si nemohl dovolit promarnit. Druhý pilot ho bezpochyby pod sebou vidí, sleduje ho, jak se otáčí a kolébá, a čeká na nejvhodnější okamžik k útoku. Pak se na něj vrhne jako jestřáb s palubními kanóny rozžhavenými doběla. Anděl zkázy. Nebo ten zatracený Rudý baron. Účel palby zabít.

Jiro Kimura tohle všechno věděl, protože druhého pilota znal. Jmenoval se Sasai. Čtyřiadvacetiletý mladík, který se jen zřídka usmál a nikdy neudělal tutéž chybu podruhé. Tohle byl teprve třetí Sasaiho souboj jeden proti jednomu, ale chlapec se rychle učil.

Právě teď se Kimura snažil Sasaimu vsugerovat, že má volné pole k útoku, i když ho ve skutečnosti neměl.

Kimura divoce rozhoupal křídla ze strany na stranu. Současně lehce stlačoval řídicí páku dopředu a neznatelně akceleroval, což však Sasai z té výšky nemohl postřehnout. Rozeznával jen rozhoupaný letoun, jako by Kimura momentálně ztratil protivníka z očí a pokoušel se ho, zatím marně, znovu objevit.

Sasai se obloukem stočil za Kimuru a sklopil nos stíhačky k zemi. Už se rozhodl.

Kimura ještě několik vteřin vyčkával a pak bleskurychle zapojil přídavné spalování a zvedl nos k nebi. Přetížení ho vmáčklo do sedačky a horizont mu zmizel z očí. Nádherný pocit! Jiro Kimura létání miloval a dnes ráno si tuto skutečnost znovu přiznal, jako už tisíckrát předtím. Letět v nejmodernější stíhačce nekonečnou modrou oblohou, mít někoho, s kým se může utkat v souboji a snažit se ho přechytračit, a pak se vrátit domů, vzpomínat, jaké to bylo, a plánovat, jaký kousek vyvede protivníkovi zítra, může život nabídnout sladší odměnu?

Když stoupal svisle vzhůru, Kimura otočil letoun kolem podélné osy a natočil se křídly kolmo k letové dráze Sasaiho stíhačky. Pak sklopil nos dolů, aby se dostal před soupeře. Sasai se zoufale pokoušel uniknout z pasti, ale neměl šanci. Byl pomalejší. Kimura dokončí obrat dříve než klesající letadlo a dostane protivníka na mušku rychleji než on jeho.

Jiro Kimura stiskl spoušť na řídicí páce.

„Jsi mrtvý, Sasai,“ ohlásil Kimura do vysílačky a snažil se nedat najevo uspokojení v hlase. „Končíme. Vracíme se domů.“

Sasai se zařadil vedle Kimury, který podle displeje GPS určil přímou trasu na základnu. Letěli nad Japonským mořem, od jehož hladiny je oddělovala nízká vrstva řídkých mraků. Kimura zkontroloval stav paliva, ověřil podle „vlhkého“ kompasu kurz a pohodlně se protáhl. Stříbrné letouny, slunce vysoko na blankytném nebi, pod nimi moře, oblaka a vzdálený opar Jestli to takhle vypadá v nebi, jsem připraven, pomyslel si.

Samozřejmě pokud by tam se mnou mohla i Sizuko.

Pocítil osten provinění, když tak uvažoval o ráji bez manželky. A pak se pousmál. Jaký je blázen, že ho takové myšlenky vůbec napadají.

No, možná to zase takové bláznovství není. Skutečný boj se blíží jako bouře čekající za horizontem a hrozící každou chvíli propuknout. Jenom si to zatím nikdo nechce přiznat. Spřádáme plány na příští týden, příští měsíc, příští rok a odmítáme vzít na vědomí, že náš malý bezpečný svět může již brzy skončit v troskách.

Jiro pohlédl přes neviditelnou vzdušnou řeku, která se valila mezi oběma letadly, a zadíval se na Sasaiho v kokpitu druhé stíhačky. I on se díval na svého kolegu. Několik okamžiků se vzájemně pozorovali, neskutečné postavy v pilotních přilbách, a pak se Jiro odvrátil.

Kimura měl vyšší hodnost a byl velitelem roje, který kromě něj tvořili Ota, Miura a Sasai. Tihle čtyři budou létat spolu, kdykoliv to bude možné.

Nejméně zkušeností měl zelenáč Sasai. Věděl, jak manévrovat s novým zerem při taktickém využití stíhacího letounu, jak používat radar, GPS, počítače a ostatní technické vymoženosti, ale letecké souboje, v pilotní hantýrce označované jako „psí rvačky“, mu prozatím byly cizí, zejména za situace, která se liší od klasického udeřit a zmizet.

Ne že by Ota nebo Miura v tomto směru obzvlášť vynikali, to rozhodně ne. Plukovníci a generálové trvali na tom, aby piloti nových zer prošli náročným komplexním výcvikem v použití nejmodernějších zbraňových systémů, takže hlavní pozornost se soustředila na poznávání a využívání elektronických systémů pro lokalizaci nepřítele, zaměření raket a jejich odpálení, když se cíl přiblíží na dostřel.

„Co uděláte,“ zeptal se jednou Kimura všech tří pilotů svého roje, „když vás nepřítel napadne v okamžiku startu?“

Jeho podřízení vypadali dost udiveně, jako by je podobná možnost nikdy nenapadla. Jejich instruktoři, z nichž se o žádném nedalo mluvit jako o veteránovi leteckých soubojů, jim soustavně kladli na srdce, že jádrem zbraňových systémů je elektronické vybavení letadla, tak dokonalé, že zero je díky němu nejlepší stíhačkou na světě. Rám, trup, motor a křídla slouží jen k tomu, aby celý systém dopravily do jistého bodu v prostoru, odkud je možno zaútočit na nepřítele. O zbytek se už postará elektronika. Jako by panoval všeobecný, i když nikdy nevyslovený, předpoklad, že protivník poletí ve stálé výšce rovnou za nosem a japonští piloti ho uzamknou radarovým paprskem, nastaví počítač na útok a pak už se budou jen dívat, jak se rakety odpoutávají od závěsů a poháněny plamenným sloupem se řítí na soupeře, aby ho zlikvidovaly.

Jeden z vysokých důstojníků letectva údajně prohlásil: „Tradičnímu leteckému souboji dávno odzvonilo. kanóny a kulomety, které jsme na zera namontovali, slouží k ostřelování pozemních cílů, ne ke střelbě na jiná letadla.“ A na HUD, průhledovém displeji, který kromě jiného zobrazuje vlastní zbraňové systémy a varuje před nepřátelským útokem, byste u zera zaměřovač palných zbraní skutečně nenašli.

Jiro Kimura si nemyslel, že by tradiční letecké souboje byly minulostí, ani že by vzdušná střetnutí probíhala tak snadno. Kdykoliv nenacvičovali taktiku likvidace nepřítele, snažil se svým podřízeným vštípit dovednosti potřebné v psích rvačkách. Nedostali se k tomu často, ale přesto rychle chápali, dokonce i Sasai.

Měli by být schopni Rusy zvládnout.

Ach ano, Rusové. Dnes ráno jim na pravidelné situační poradě velitel peruti oznámil, že je za dva týdny čeká Sibiř. „Prostudujte si dostupné materiály o ruském letectvu, abyste byli připraveni je zničit.“

„Za dva týdny?“ zeptal se kdosi tiše, jako by nevěřil svým uším.

„Žádné otázky! Tato informace je přísně tajná. Den útoku je za dveřmi a my musíme být připraveni.“

Jiro pozvedl průhled přilby a hřbetem rukavice si vytřel pot z očí. Zkontroloval na přístroji letovou výšku a pak si sundal kyslíkovou masku a otřel si rukavicí dosucha celý obličej.

Znovu si masku nasadil a sklopil průzor.

„Bude to blesková válka,“ věštil Ota. „Za dva dny nebudou mít na čem létat. Migy i sedmadvacítky suchoje půjdou k zemi jako postřelené kačeny.“

Jiro Kimura na to nic neřekl. Nebylo co. Cokoliv se má stát, stane se. A slova na tom nic nezmění.

Přesto, když si oblékl pilotní kombinézu a než zamířil na stojánku provést předletovou kontrolu letadla, zavolal na americké velvyslanectví v Tokiu a nechal se spojit s plukovníkem Cassidym. Byl to jen krátký rozhovor, pozvánka na večeři ode dneška za tři týdny a stručná zmínka o dopisu od bývalého spolužáka z Akademie vojenského letectva v Coloradu Springs.

Jiro zapudil myšlenky na Rusko i na Cassidyho, aby se mohl soustředit na bezprostřední úkol. Oblačná fronta nad ostrovem Honšú vypadala dost neprostupně a čeká je přiblížení podle přístrojů. Jiro signalizoval své dvojce Sasaimu, aby přepnul na frekvenci řízení letového provozu a pak se spojil s věží na letišti.

U zadního vchodu do areálu velvyslanectví čekali na Cassidyho tři muži. Alespoň se domníval, že jsou tři, před několika minutami jich více nenapočítal, což ovšem neznamenalo, že mu přítomnost dalších nemohla uniknout.

Když teď kráčel po chodníku, trojice ho sledovala. Stíny se držely v povzdálí, jeden vzadu, druhý na protějším chodníku, třetí se ploužil v automobilu o domovní blok pozadu. Právě řidičem automobilu si Cassidy zprvu nebyl jistý.

Tohle se stalo poprvé. Cassidyho dosud nikdo otevřeně nesledoval.

Uvažoval o načasování. Proč právě dnes?

Muž, který ho sledoval na této straně ulice, byl prostředního vzrůstu, na Japonce tedy docela vysoký. Měl na sobě sportovní sako neurčité barvy a na očích sluneční brýle. Jeho chůze prozrazovala tělesnou zdatnost.

Muž postupující po protějším chodníku byl pomenší plešoun v tmavé úpletové košili. Řidiče si Cassidy prohlédnout nemohl.

Jestli jsou tady tři, o kterých ví, kolika si asi nevšiml?

Cassidy se nemohl rozhodnout, jak se s danou situací vypořádat, a tak kráčel dál obvyklou trasou ke svému bytu. Když se na ambasádě před patnácti měsíci ohlásil, dostal na vybranou, zda se usídlí v apartmánu přímo v areálu velvyslanectví, nebo si najde vlastní bydlení „za přijatelnou cenu“. Zvolil druhou možnost. Neměl děti, které by musely do školy, ani manželku, která by se chtěla stýkat s krajany, a tak šlo o snadnou volbu.

Tihle muži na něj čekali. Museli vědět, kde bydlí a kudy se obvykle vrací domů. Určitě ho sledovali již v minulosti, jenže on si toho nevšiml.

Inu, rozhovor s Jirem v něm nejspíš vzbudil podezřívavost. Proto se dnes kolem sebe opatrně rozhlížel a sledovače odhalil. Trochu se zastyděl a sevřel ho pocit viny. Jiro neměl o škole mluvit.

Jistě, byl rád, že se o ní zmínil, ale přesto Cassidy se cítil provinile.

Ve vzdálenosti domovního bloku od svého bydliště se Cassidy na rohu ulice zastavil a krátce pohlédl na odraz v lesklém mramorovém obkladu vstupních dveří do obchodu. Zahlédl plešatého muže a v dálce předek auta, které ho sledovalo.

Bob Cassidy vešel do činžovního domu, kde bydlel. Ze schránky ve vstupní hale vybral poštu, vyjel výtahem do svého patra a odemkl dveře bytu. Uvnitř nerozsvítil.

Seděl v houstnoucím soumraku, občas vyhlédl z okna a uvažoval, jak dál.

Určitě odposlouchávají telefony na základně a možná i na velvyslanectví.

Jiro byl jediným příslušníkem japonských ozbrojených sil, který kdy Cassidymu prozradil důvěrnou informaci. Jistě, jako letecký přidělenec (slovo „atašé“ mu nikdy nešlo přes rty) se běžně stýkal s japonskými vojáky a s mnoha se důvěrně spřátelil. Deset nebo dvanáct z nich dokonce nosilo na ramenou generálské epolety. Ale to, co mu vojáci říkali, by se za vojenské tajemství rozhodně označit nedalo. Sbíral obyčejné každodenní „takhle to děláme my“, vatu, kterou sbírají vojenští přidělenci po celém světě a posílají domů vlastním armádním odborníkům k analýze. Zjišťování údajů, které Japonci chtějí před Američany zatajit, má na starosti jiná agentura, CIA.

Znamená tedy toto sledování, že Japonci vědí, že Jiro promluvil?

Cassidymu dělalo starosti, jestli jeho hlášení o rozhovoru s Jirem nebylo „kompromitováno“, nedostalo se do rukou Japonců. V posledních dvaceti letech bohužel otřásla Spojenými státy nepříjemně dlouhá řada špionážních skandálů. Zahořklí, zklamaní muži byli až příliš ochotní zaprodat za peníze své kolegy a svou vlast. A bůh ví, že Japoncům na tyto účely peníze nikdy nescházely.

Skutečnost, že je sledován, bude muset přirozeně ohlásit bezpečnostnímu důstojníkovi velvyslanectví. Asi by to měl udělat hned a zeptat se, jestli si na sledování nestěžovali i jiní pracovníci ambasády. Zvedl sluchátko a držel je v ruce, ale číslo nevytočil. Jeho telefon je pravděpodobně také napíchnutý. Kdyby zavolal ochranku velvyslanectví a ohlásil sledování, vypadalo by to, že má co skrývat.

Přistoupil k oknu a zadíval se na panorama Tokia, respektive na jeho malou část, na kterou měl z okna v pátém podlaží výhled. Podíval se na hodinky. Dvě po poledni.

Za dvě hodiny se má setkat s Jirem. Ve svém ranním telefonátu se Jiro zmínil o Coloradu Springs. Když před dvěma dny Cassidy u Kimuru večeřel, dohodl se s mladým pilotem na jednoduchém kódu. Zmínka o městě znamenala, že se sejdou na předem domluveném místě.

Kód byl Jirův nápad. Cassidy od té doby cítil v ústech nepříjemnou pachuť. Ani jeden, ani druhý nebyli školenými špiony a plukovník se obával, jestli si neukousli příliš velké sousto. Určitě se dříve či později prozradí. A i kdyby ne, Cassidy v hloubi duše cítil, že ho tato epizoda připraví o blízkého přítele.

Obrátil svou pozornost zpět k aktuálnímu problému sledování.

Jiro zavolal, a když Cassidy odešel z velvyslanectví, čekal na něj tým sledovačů v civilních šatech.

Třeba monitorují všechny hovory z Kimurovy základny a vybrali si právě tento, aby zjistili, jestli se Kimura nestýká s lidmi, s nimiž nemá žádný rozumný důvod se scházet.

Nebo po Kimurovi přímo jdou.

Možná už vědí, že vyzradil Američanům některá tajemství, a teď se snaží zjistit, kdo z Američanů s ním udržuje kontakt.

Možná, asi, snad

Cassidy se převlékl do civilu a v mysli neustále ten problém přežvykoval. Pak zašel do kuchyně a vytáhl si z chladničky pivo.

Na stěně visela jeho fotografie v kabině stíhačky F-16. Letoun se vznášel ve výšce přes třicet tisíc stop, nádherně osvětlený sluncem na pozadí oblohy tak modré, až vypadala jako černá. Cassidy usrkával pivo a pozoroval fotografii, ale v duchu neviděl F-16, nýbrž nové zero.

Už ho skutečně spatřil na vlastní oči. Minulý týden. Z temene kopce nedaleko japonské letecké základny v Nijigatě. Vyšel nahoru vybavený videokamerou v tvrdém pouzdru, které nesl přes rameno na řemenu. Nafilmoval start i přistání nové stíhačky. I když ho od základny dělilo vzdušnou čarou přes deset kilometrů, letouny při stoupání po startu a při závěrečném přiblížení prolétly necelý kilometr od něj.

Pořídil také několik fotografií z místa přímo pod letovou křivkou stroje. Odjel do rušného předměstí nedaleko základny a ze sedadla řidiče mačkal spoušť pětatřicetimilimetrového fotoaparátu, když mu letadla hřměla nad hlavou.

Z CIA mu poslali takový chytrý vynález, jehož funkci tak docela nechápal. Měl si s ním pohrát v době přeletu nových stíhaček. Zařízení připomínalo přenosný kazetový magnetofon a při běžné kontrole by nevzbudilo žádné podezření. Bylo však opatřeno metrovou anténou, kterou musel Cassidy vystrčit z okna.

Plukovník vzpomínal na pocit úlevy, když svou misi skončil. Nastartoval, a než zařadil rychlost, naposled se opatrně rozhlédl, jestli mu někdo nevěnuje nežádoucí pozornost.

Když se člověk zamyslel, nemohl se ubránit užaslému obdivu. Japonci navrhli, zkonstruovali a vyzkoušeli nejdokonalejší stíhací letoun nezachytitelný radarem, zařadili ho do aktivní služby, a Spojené státy o tom nevěděly, neměly dokonce ani tušení o jeho existenci, dokud jeden mladý pilot nevyhledal leteckého přidělence na americkém velvyslanectví a neinformoval ho.

Možná, uvažoval Cassidy, když se díval z okna a pátral po svých stínech, mají Japonci k válce hodně daleko. Stejně jako Američané, pro něž se válka stala abstraktním pojmem ze vzdálené minulosti, událostí, o které se žáci učí ve škole, kde slyší o datech, smlouvách a ztracených bitvách s podivnými jmény. Válku už dávno neprožívá celý národ, nestává se určujícím mezníkem celých generací. Dnes má osobní zkušenost s válkou jen velmi omezený počet profesionálních vojáků, jako například Cassidy.

Jako mladý pilot létal ve válce v Zálivu, dokonce sestřelil irácký mig, a shodil několik bomb nad Bosnou. Jeho vzpomínky na ony dny mu připadaly jako scény z filmu pro pamětníky, fragmenty minulosti, nepodstatné střípky zahalené mlhou zapomnění.

Dnes se válka prodává v podobě videoher, pomyslel si Cassidy. Střílíš na nepřátele a ti padají k zemi. Když nedosáhneš určitého počtu bodů, musíš vhodit další minci a hra se opakuje. Nikdo ti nemůže ublížit. Nemůžeš zemřít! Jediné, co můžeš ztratit, je trocha peněz.

Cassidy se musel rozhodnout.

Kimura se ohlásil a chce se s ním sejít. Venku čekají sledovači. Jestli se na schůzku nedostaví, bude jeho přítel v bezpečí, alespoň prozatím, ale Cassidy se nedozví, co chce sdělit americkým úřadům. Pokud však na setkání půjde, může být sledován navzdory snaze stíny setřást, a Kimura skončí ve vězení nebo dopadne ještě hůř. K čertu, vždyť za mřížemi může skončit i sám Cassidy, což by byl skutečně unikátní vrchol kariéry vojenského pilota.

Jiro podle všeho chová v americké instituce bezmeznou důvěru, přemítal Cassidy. On sám tu svoji už dávno ztratil. Přesto Jiro dělá, co považuje za správné. Je to koneckonců jeho povinnost. Tak je to na Akademii vojenského letectva učí, ne?

Cassidy dopil pivo a vyhodil prázdnou plechovku do odpadkového koše.

Oukej, Jiro. Ať už jsem připraven, nebo ne, tady mě máš.

Bob Cassidy stál nedaleko mohutného kotlíku na spalování kadidla před chrámem Asakusa, když vtom si všiml Jira Kimury, který si právě koupil svazek vonných tyčinek. Zapálil je u jednoho z kovových košů s řeřavým uhlím a pak je hodil do kotlíku. Cassidy k němu přistoupil a oba se vmísili do zástupu návštěvníků, kteří si nechávali vonným kouřem ovívat obličeje a vlasy.

„Sledovali mě,“ utrousil Cassidy tiše koutkem úst, „ale myslím, že jsem je setřásl.“

„Mě taky. Hodinu jsem jezdil podzemkou sem tam. Omlouvám se, že jdu pozdě.“

„Napíchli telefon na ambasádě nebo na tvé základně.“

„Možná tam i tam,“ zašeptal Jiro. „Jsou velmi pečliví.“ Odváděl Cassidyho k fontáně, kde si naběračkou nabral vodu a napil se.

„Sám pánbůh ví, co všechno můžeš chytit, když z toho piješ. Nepřekvapilo by mě, kdybys proseděl týden na záchodě. Nebo kdyby ti vypadaly všechny zuby.“

„Uhm, jo.“ Jiro podal naběračku další osobě v řadě a pokračoval pomalou chůzí do chrámu. Jen málo Japonců rozumělo anglicky, a Cassidyho poznámka tedy nikoho nepohoršila ani neznepokojila.

Kimura vstoupil do buddhistické svatyně a vhodil do obětnice několik mincí. Pak přistoupil k zábradlí a krátce se pomodlil. Cassidy se nezastavil a pokračoval v obchůzce.

Jiro se k němu připojil až u dveří.

„Je to Sibiř. Velitel peruti nám to ráno oznámil na tajné situační poradě. Řekl, že za dva týdny.“

„Existuje nějaký plán?“

„Ano. Máme být připraveni pustit se do ruského letectva a zničit ho.“

„Řekl vám velitel, proč tam jdete?“

„Ne. Jen to, co jsem ti teď zopakoval. Záhadný jak řecká věštkyně, nezdá se ti?“

Cassidy s Kimurou vyšli z chrámu a na okamžik se zastavili na schodech. Pozorovali tlačenici u kotlíku na spalování kadidla.

„Jsou šťastní, že?“ poznamenal Cassidy.

Kimura neodpověděl, vrátil se do chrámu a vpravo od oltáře přistoupil k zásuvkám sloužícím k věštění osudu.

„Možná tě už před tvým odjezdem neuvidím,“ řekl Cassidy, který Jira do chrámu následoval.

„Určitě ne. Vsázím deset ku jedné, že nás už zítra na základně zavřou a nedovolí nám odejít. Je malý zázrak, že je to nenapadlo už dnes.“

„Co když chtěli zjistit, s kým se setkáš?“

„I to je možné,“ zamumlal Jiro. Vložil stojenovou minci do otvoru pokladničky a uchopil širokou aluminiovou trubici. Potřásl jí, otočil ji vzhůru nohama a nahlédl do otvoru. Hlavička tyčinky byla sotva viditelná. Kimura ji vytáhl. „Sedmdesát šest,“ řekl a vložil tyčinku zpět do trubice.

„Snažím se ti něco říct, amigo. Možná tě už mají.“

„Bože, jak bych si přál zase se vrátit do Colorada Springs.“

Náhlá změna tématu Boba Cassidyho vykolejila. „Jo, to byly krásné časy.“ Nic jiného ho nenapadlo.

„Se Sladkou Sabrinou,“ dodal Jiro. Otevřel zásuvku číslo 76 a vytáhl z ní lístek papíru. Zavřel zásuvku, o několik kroků ustoupil a podíval se na lístek.

„Tak co?“ zeptal se Cassidy a cítil v hrdle knedlík.

Jiro jako by ho nevnímal. Složil papírek a schoval ho do kapsy. „Jednoho dne se zase sejdeme. V tomto životě nebo v některém z příštích.“

„V tomto životě nebo v některém z příštích,“ zopakoval Cassidy jako ozvěna. Při těch slovech mu naskočila husí kůže, takhle se loučili kadeti z akademie v den promoce.

Ukázal na kapsu, kam si Jiro schoval lístek ze zásuvky. „Šťastná věštba?“

„Ne.“

Cassidy si odfrkl. „Je to stejně nesmysl.“

„Jo.“

„Švindl, kterým si mniši pomáhají k penězům.“

„Už musím jít, Bobe.“

„Jasně, člověče.“

„Vaya con Dios.“

„Sbohem.“

Jiro Kimura se otočil a vyšel z chrámu. Kráčel bez jediného ohlédnutí.

Bob Cassidy se cítil zcela bezmocný. Ztrácí i Jira. Nejdřív Sabrina, malý Robík a teď Jiro

„V tomto životě nebo v některém z příštích, Jiro.“ Po tváři mu stékala slza. Cassidy ji zlostně setřel. Ztrácí všechno, co je mu drahé.

Druhého dne ráno po příchodu na základnu zamířil Jiro rovnou do kanceláře velitele a zaklepal. Když byl vyzván, aby vstoupil, ohlásil plukovníkovi, že byl předchozího dne sledován.

„Nemám ponětí, co to bylo za chlapa, pane, ale rád bych sepsal oficiální hlášení, aby se incident vyšetřil. Dosud mě nikdy nikdo nesledoval, alespoň pokud vím.“

Plukovníka to očividně překvapilo. Zřejmě se neobtěžovali velitele informovat, že se Kimura dostal na seznam podezřelých, uvažoval Jiro, nebo je plukovník dokonalý herec. Nicméně se mu ulevilo, když nadřízenému popisoval muže, jehož si všiml na stanici metra.

„Nemůžete se mýlit, kapitáne? Třeba vás ten člověk ve skutečnosti nesledoval. Nejste zbytečně podezřívavý?“

„Je to možné, pane. Ale byl bych vám vděčný, kdybyste tento incident ohlásil nahoru, aby jej příslušné úřady mohly vyšetřit. Ve světle toho, co nám včera oznámil velitel peruti“

„Ano, zajisté. Ohlásím to, kapitáne Kimuro. Tento incident by se skutečně měl vyšetřit. Japonsko je plné cizinců, kterým nelze důvěřovat.“

S touto ne právě logickou poznámkou velitel kapitána Kimuru propustil.

A pokud se týká uzavření základny, Jiro se nemýlil. Krátce před polednem si plukovník povolal všechny důstojníky a oznámil jim, že všichni příslušníci armády mají až do odvolání zakázáno opustit areál základny.

5

V RUSKU SE JAKO PRVNÍ o japonském plánu okupovat Sibiř dozvěděl Janos Iljin, k němuž se ta zpráva dostala hodinu poté, co si ji od poradce amerického prezidenta pro otázky národní bezpečnosti Jacka Innese vyslechl ruský velvyslanec ve Spojených státech.

Zprávu předal Iljinovi pracovník ZZS, Zahraniční zpravodajské sklužby, nástupkyni nechvalně známé 1. hlavní správy KGB, na ruském velvyslanectví ve Washingtonu. Tento důstojník musel překonávat mnohem menší byrokratické překážky, než by tomu bylo v dobách Sovětského svazu, a tak zpráva dorazila do Moskvy poměrně rychle.

Iljin seděl za svým stolem ve staré budově bývalého KGB na Dzeržinského náměstí, kde dnes sídlila ZZS. Přečetl si přepis šifrovaného hlášení velmi pečlivě od začátku do konce, odložil ho na desku stolu, očistil si skla brýlí, zapálil si americkou cigaretu a pročetl hlášení ještě jednou.

Janos Iljin nebyl nikdy členem komunistické strany. Nebyl členem žádné strany. Byl dost starý a měl dost životní moudrosti, aby chápal, že hlavní důvod, proč se Rusko ocitlo ve stoce, je ten, že v něm žijí Rusové. Za pětapadesát let, která v této zemi prožil, poznal, že v hloubi srdce je téměř každý Rus bezmezný sobec a líný sedlák, který nenávidí každého, komu v kapse cinká jediný rubl více než jemu.

Z okna jeho kanceláře se Iljinovi otevíral přes střechy domů na protější straně náměstí výhled na cibulovité věže Kremlu.

V těchto dnech vládl očesaným zbytkům carské říše prezident Kalugin. Obrovská říše, kterou zdědili komunisté a pětasedmdesát let ji spravovali železnou pěstí, nenávratně zmizela, zůstalo jen Rusko a Sibiř. Přesto Rusko se Sibiří znamená nepředstavitelně obrovský kus země. Ve městech, vesnicích i osamělých chatrčích tam v rozsáhlých pustinách stepí porostlých dlouhou trávou i v severských tajgách a subarktických lesích představoval Kalugin pouhé jméno, fotografii nebo prchavou momentku na televizní obrazovce. Život mimo hlavní městské aglomerace šel dál úplně stejně již od Stalinovy smrti, kdy tajná policie přestala odvádět pokojné občany neznámo kam. Zimy byly pořád stejně dlouhé a kruté, práce těžká a jídlo vzácné a vodka tekla stejně neztenčeným proudem.

Kalugin se probojoval na samý vrchol moci prostřednictvím slibů, že obnoví zašlou slávu Ruska a vybuduje fungující ekonomický systém. Měl v plánu legalizovat obrovské podniky vlastněné kriminálním podsvětím, protože to ony ve skutečnosti živily, šatily a ubytovávaly převážnou většinu obyvatelstva. Svým majitelům ovšem přinášely pohádkové zisky, které dalece přesahovaly i ty nejbujnější sny všech hrabivců v dějinách.

Kalugin mezi tyto zbohatlíky také patřil. Mohl kázat a řečnit o slávě matičky Rusi, jak dlouho chtěl, ale pravdou zůstávalo, že ze svých nepředstavitelných zisků nezaplatil na daních jediný rubl. Teď seděl v Kremlu, obklopen kamarilou sobě podobných.

Janos Iljin se zhluboka nadechl a povzdechl si. Další válka. Proti matce Rusi.

Teď zjistíme, z jakého je Kalugin těsta, pomyslel si.

Než se odebral k ministrovi, v klidu dokouřil.

Nad zachmuřeným Washingtonem se vznášela těžká oblaka nasáklá deštěm. Voják za volantem vládního sedanu moc řečí nenadělal, což však plukovníku Bobovi Cassidymu vůbec nevadilo, protože se v důsledku pásmové nemoci necítil právě nejlíp. Měl pocit, že už týden nespal. Oči ho pálily, pokožka svědila a netoužil než po dlouhé horké sprše a posteli. Ale bohužel dostal příkaz hlásit se okamžitě po příletu v Pentagonu. Ve Washingtonu bylo šest hodin večer a řidič na něj čekal v příletové hale Dullesova mezinárodního letiště.

Cassidy chvíli pozoroval rušný provoz, ale pak se pohodlně opřel a zavřel oči. Během celonočního mezikontinentálního letu z Tokia do Seattlu nespal ani vteřinu, stejně jako za letu napříč Spojenými státy. Dopravní letadla nesnášel a přímo nenáviděl, když se musel natěsnat do klaustrofobicky úzké sedačky s minimálním prostorem pro nohy. Ale to už měl naštěstí za sebou. Teď si konečně může na chvíli odpočinout. Cassidy se nechával ukolébat pohybem automobilu a rytmickým šelestěním stěračů.

„Jsme na místě, pane. Pane plukovníku! Jsme na místě!“

Cassidy se s trhnutím probudil, napřímil se na sedadle a rozhlédl se. Voják zaparkoval před hlavním vchodem a podával plukovníkovi visačku pro návštěvníky. „Tohle musíte ukázat strážným, pane.“

„Počkáte na mě?“

„Ano, pane. Mám vaše zavazadla. Najdete mě zase na tomto místě.“

Cassidy si vzal visačku a vystoupil z auta. Urovnal si kravatu, měl na sobě civilní oblek, a rázným krokem zamířil ke vchodu. Déšť polevil v drobné mrholení.

Uvnitř se ho ujal jeden z příslušníků strážní služby a odvedl ho nekonečnými šedivými chodbami ke schodišti do patra a pak dalším bludištěm chodeb. Během dvou minut byl Cassidy zcela dezorientován. Jednou zahlédl otevřenými dveřmi okno, které vypadalo, že by mohlo být na vnější zdi, ale jistý si tím nebyl.

Konečně se před nimi otevřela jiná chodba, zdobnější. Modře natřené stěny, na nich rozvěšené originály, podlahu kryl koberec.

Strážný přivedl Cassidyho k recepčnímu pultu a představil ho podplukovníkovi námořní pěchoty, který Cassidyho požádal, aby se na minutku posadil, a zmizel v kanceláři. Onu minutu trvalo, než se vrátil. „Náčelník vás za chvíli přijme, pane plukovníku. Mohu vám zatím nabídnout něco k pití? Něco bez alkoholu, kávu?“

„Kávu bych ocenil. Černou, prosím.“

Na stolku ležely noviny a tučný titulek na první stránce na Cassidyho přímo vyskočil: ODHALENA TAJNÁ VOJENSKÁ DOHODA S RUSKEM a pod tím drobnějším písmem: Prezident se zavázal, že Spojené státy budou bránit Rusko. Vedoucí představitelé Kongresu schválili tajný pakt.

Přestože byl Cassidy k smrti unavený, vzal noviny a článek si přečetl. Podplukovník námořní pěchoty se vrátil s papírovým kelímkem plným horké černé kávy a Cassidy se s povděkem napil, než dočetl poslední řádky. Podplukovník trpělivě vyčkával.

„Máte tady nějakou toaletu, kde bych se mohl umýt a trochu si vykartáčovat šaty?“

„Generál vás za chvíli přijme, pane plukovníku. A věřte mi, nemusíte se dávat do gala. Generál ví, že jste právě vysedl z letadla.“

Několik minut spolu oba vojáci nezávazně klábosili a pak zabzučel telefon. Za třicet vteřin si Cassidy potřásal rukou s předsedou Spojeného výboru náčelníků štábů, generálem Stanfordem Tuckem.

Podplukovník v uniformě námořní pěchoty vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Oba muži se posadili do křesel naproti sobě před velký psací stůl. „Omlouvám se, že jsem vás povolal tak narychlo, plukovníku. Ale události se řítí jako lavina a my se s nimi musíme stejně rychle vypořádat. Nevím, co vám řekli na ambasádě v Tokiu, takže vám s dovolením stručně shrnu situaci. Můžeme mít za prokázané, že Japonsko chystá v nejbližší době invazi na Sibiř.“

Cassidy přikývl. Podle všeho velcí šéfové Jírovým informacím uvěřili.

Tuck pokračoval: „Podle našich odhadů jsou nová japonská zera schopna zničit ruské letectvo nejpozději do týdne, pokud budou ovšem Rusové ochotni posílat proti nim stále nová letadla a nechávat je jedno za druhým sestřelovat. Kvůli nedostatku dobrých silnic a obrovské rozloze území Sibiře budou obě strany muset spoléhat na letecké zásobování municí, zbraněmi, potravinami, pohonnými hmotami a tak dál. Je zřejmé, že zvítězí ta strana, která získá převahu ve vzduchu.“

Tuckovy šedivé oči se zavrtávaly do Cassidyho.

„Je velmi málo pravděpodobné, že by se Spojené státy do konfliktu zapojily, ať už na kterékoliv straně,“ dodal generál.

„Četl jsem v novinách článek o vojenském dodatku ke smlouvě s Ruskem,“ poznamenal Cassidy.

Tuck ukázal prstem k nebi. „Zabýváme se myšlenkou zapůjčit Rusku tucet našich nejlepších stíhačů, aby se postarali o zera. A tady přicházíte na scénu vy.“

„Jaký druh techniky chcete nasadit, pane?“

„Stíhačky F-22 Raptor.“

„Budou to americké stroje?“

„Nikoli. Prodáme je nebo alespoň zapůjčíme Rusům. Oficiálně tedy půjde o ruská letadla. A Rusové si najmou kvalifikované americké piloty, kteří na nich budou létat. Jediný háček spočívá v tom, že to Rusové ještě nevědí.“

„Kdy se to dozvědí?“

„Navrhneme jim to, jakmile zazní první výstřely. Chápete, kam mířím?“

Cassidy zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Nebudu předstírat, že vašim slovům rozumím, protože by to nebyla pravda.“

„Je docela osvěžující slyšet zase po dlouhé době upřímnou odpověď. No, přiznávám, že tak docela všechno taky nechápu. Ale přesto. Jestli se rozhodneme tento návrh Rusku předložit, vaším úkolem, plukovníku, bude převzít velení této ruské eskadry.“

Cassidy jen zíral. O tom, že má letět do Washingtonu, se dozvěděl dvě hodiny před startem letadla. Žádné podrobnosti, jen rozkaz použít odpolední let do Spojených států. Po celou dobu přeletu nad Tichým oceánem Cassidy o věci přemýšlel, což byl jeden z důvodů, proč se nevyspal. Dospěl k závěru, že se nadřízení v Pentagonu chtějí ujistit, že mají skutečně všechny dostupné informace o nové japonské stíhačce. To, co mu právě nejvyšší vojenský pán naznačil, by ho ovšem ve snu nenapadlo.

Ticho se protahovalo. „Proč já, pane?“

Stanford Tuck to pokládal za logickou a legitimní otázku. „Víte toho o Asii víc než kterýkoliv vysoký důstojník letectva,“ odpověděl. „Navíc máte kvalifikaci pro F-22, takže nemusíme ztrácet týdny času tím, že bychom vás učili, jak s tím pekáčem létat. Když jsme zadali potřebné požadavky do chytré mašinky, vaše jméno stálo na prvním místě velmi krátkého seznamu možných kandidátů.“

„Nevím, co na to říct, pane.“

„Nemusíte říkat vůbec nic. To bývá většinou nejlepší.“ Generál se usmál.

„Musím si to promyslet, pane. Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Nejsem si jistý, jestli ten úkol zvládnu.“

Cassidy vypadá unaveně, pomyslel si generál. „Asi vás nepřekvapí, když vám řeknu, že existují jisté, ehm, politické komplikace, takže vám naleju čistého vína. Naši páni politikové se domnívají, že bychom se nebezpečně přiblížili pádu do propasti, kdybychom vyslali důstojníky v aktivní službě do boje proti spřátelené mocnosti, takže budete muset požádat velení letectva o odchod do výslužby.“

„No, to“

„Další zádrhel je v tom, že náčelník štábu letectva nechce dovolit, aby mu kdokoliv z aktivních pilotů F-22 odešel jen proto, aby nastoupil v ruském letectvu. Podle mě má strach, že by tím vznikl nebezpečný precedent.“

Generálovy oči ztvrdly, až připomínaly vodu tuhnoucí v led. „Nechtěl ztratit ani vás, ale neměl na vybranou. Politikové ho samozřejmě nechtějí naštvat, protože se bojí, a oprávněně, že i tak si to od něj pěkně schytají. Pro vás z toho plyne, že budete muset hledat piloty kvalifikované pro raptory mezi těmi, kdo jsou v záloze nebo ve výslužbě. Mnoho jich nebude, ale s několika byste si mohl promluvit. Dáme vám seznam.“

Cassidy se mezitím probral z ohromení a přednesl další námitku: „Většina těch lidí má ovšem svoje plány, pane. Neodešli z aktivní služby, aby se jen tak poflakovali, chtějí něco dělat. Jistě nebudou mít zájem všeho nechat a hurá na Sibiř.“

„Vaším úkolem je naverbovat, koho potřebujete, ať už svlékl uniformu, nebo ne.“ Tuck se předklonil a kromě očí mu ztvrdl i hlas. „Dáte mi vědět, koho chcete, a já už se zatraceně rychle postarám, aby ten chlap nebo ženská byli k dispozici, a v civilu.“

„Jestli řeknu ano, pane generále, kdy bych měl začít?“

„Politici se pro toto dobrodružství ještě definitivně nerozhodli. Zatím ,zvažují všechny okolnosti‘. Nedám akci zelenou, dokud se nedoladí další detaily.“

„Budeme potřebovat kvalitní údržbáře, spojaře, zpravodajce, meteorology“

Tuck přikývl. „Můj pobočník plukovník Eatherly s vámi projedná podrobnosti. Řešit problémy, na to je machr. Pomůže vám uhladit a zamést cestu.“

„Možná byste měl přidělit můj úkol jemu, pane,“ poznamenal Bob Cassidy a pokusil se o úsměv. „Já jsem v Rusku nikdy nebyl.“

Tuck vstal z křesla. „Jděte se vyspat, plukovníku. Ráno se tady zase ukážete a řeknete mi, co si o té věci myslíte. Jak říkám, vaše jméno vyskočilo na prvním místě. Moji podřízení mě ujistili, že to s F-22 opravdu umíte. Byl jste to vy, kdo nám poskytl většinu informací o novém zeru, a v armádě se nenajde mnoho takových, kdo by rozuměl Japoncům lépe než vy. Náš velvyslanec v Tokiu vás pro tento úkol doporučuje všemi deseti, stejně jako dva vaši bývalí velitelé, s kterými jsem mluvil. Tvrdí, že jestli tuhle záležitost někdo zvládne, pak jste to vy. Rozhodnutí je ovšem na vás.“

„Budu si to muset opravdu promyslet, pane.“

Když Stanford Tuck potřásl plukovníkovi rukou, poznamenal: „Jste profesionální stíhač, Cassidy. Tohle je pravděpodobně jediná válka, do které máte šanci zasáhnout.“

Generál pohlédl Cassidymu přímo do očí. „Budou to nechutná jatka. Zemře spousta lidí. Ta záležitost bude zatraceně nepříjemná, a to se vyjadřuju mírně. Dělá se mi zle. Volení vůdcové vaší země odmítají vyhlásit válku. Otázka zní: Chcete riskovat svůj život pro Rusko, pro Rusy? No nic, vyspěte se na to. Zítra se uvidíme.“

„Ano, pane.“

„Všechno, o čem jsme tady mluvili, je přísně tajné, plukovníku. Všechno.“ Jeden z vojáků v recepci doprovodil Cassidyho k východu a k čekajícímu automobilu.

Válka. Umírající lidé. Bůh nám buď milostiv.

Kalugin připomínal vlka, starého šedého vlka z tajgy, který jako by vyběhl rovnou ze staré ruské lidové pohádky. Měl malá černá očka a v nich divoký hladový pohled, který skrýval veškeré myšlenky, jež se mu za fasádou obličeje honily hlavou.

Alexandr Ivanovič Kalugin byl vychytralý a vypočítavý paranoik bez špetky morálky, etiky nebo jakýchkoliv ohledů, gangster ochotný k čemukoliv, co mu vynese soukromý prospěch. Dokonalé politické zvíře připravené zaujmout jakoukoliv pozici a vyslovit jakýkoliv slib, který podle jeho názoru chtějí posluchači slyšet. Stejně jako politikové v západních demokraciích si i Kalugin platil „experty“, aby mu radili, co si „lid“ přeje. Byl zajisté ochotný své sliby i splnit, pokud by ho to moc nestálo a kynul by mu z toho vysoký zisk. Ten člověk představoval ideální odstrašující příklad pro naivní blázny, kteří jsou přesvědčeni, že u politika nezáleží na charakteru, hlavně když stojí na jejich straně. Pravda je taková, že Kalugin nestál na ničí straně, pouze na své vlastní, a byl stejně ochoten zničit své podporovatele, jako své nepřátele.

Dnes upíral svůj vlčí pohled na ministra zahraničních věcí Danilova, zatímco ho ministr seznamoval s podrobnostmi rozhovoru, ke kterému došlo v Bílém domě mezi poradcem amerického prezidenta pro otázky národní bezpečnosti a ruským velvyslancem ve Spojených státech.

Kaluginovi naběhla na čele žíla a viditelně pulzovala. Nakonec procedil zaťatými zuby: „Ti proklatí Američané lžou.“

„Pane prezidente“

„Lžou, vy podělaný blázne! Lhali nám už tisíckrát a lžou zas. Japonci nejsou tak blbí, aby se na zimu nechali uzavřít do sibiřské pasti. To ledové peklo je v zimě nejnehostinnější oblastí na světě. A kolik času zbývá? Tři, tři a půl měsíce. V říjnu klesne teplota pod nulu a poletí dolů jako kámen do vody. Jenom Rusové jsou natolik šílení, aby přežili v té bílé zamrzlé pustině, kterou Bůh nikdy nenavštíví. Ti zatracení Američani lžou! Zase lžou!“

„Myslím, že“

„Předvolejte si japonského velvyslance a zeptejte se ho! Ať vám řekne do očí, jestli jeho země plánuje invazi na Sibiř, nebo ne! Jen se ho zeptejte, a uvidíte!“

Kalugin ukázal rozkazovačně na dveře a Danilov poslušně vypadl.

Ale co když Japonci opravdu zaútočí? To vyvolá vlnu zapáleného vlastenectví a obchod v tom případě půjde k čertu.

Kalugin začal zvažovat všechny možnosti. Dospěl k závěru, že japonská okupace Sibiře by mohla nabídnout mimořádnou politickou příležitost muži dostatečně pohotovému a dostatečně odvážnému, aby se jí dokázal chopit. Kdyby vynesl v pravý čas tu pravou kartu

Kaluginovy oči neodolatelně zabloudily k Stalinovu portrétu, který visel na stěně prezidentské pracovny, i když šlo o postavu, jež v poslední době nebyla mezi mnohými Rusy příliš populární. Kaluginovi se jednu chvíli zdálo, jako by se tomu krvavému vrahovi zablesklo v očích.

Bob Cassidy si rezervoval pokoj v hotelu Crystal City, jedné z moderních budov ze skla a oceli. Nechápal, jakým podivným řízením osudu má z okna krásný výhled na centrum Washingtonu, když ho recepční ujistil, že mu budou účtovat jen běžnou armádní taxu.

Dlouho nemohl pořádně usnout. Do pokoje pronikal kolem závěsů odlesk světel velkoměsta a Cassidy několikrát upadl do neklidného spánku, aby se z něj zase rychle probudil. Zdálo se mu, že letí uzavřen v kokpitu stíhačky, obklopen řídkými mraky. Blikající červená kontrolka i hvízdání ve sluchátkách ho varovaly, že se na něj dvojnásobnou rychlostí zvuku řítí neviditelné nepřátelské rakety. Zoufale se snažil divokými manévry uniknout, ale marně. Rakety se blížily

Pokaždé se probudil zpocený jako myš, s vyschlými ústy a svědící pokožkou.

Nakonec sáhl do příručního baru, nalil si sklenku a rychle ji vypil. Alkohol mu nepomohl.

Odtáhl závěsy, posadil se k oknu a hleděl na osvětlenou kopuli Kapitolu a Washingtonův pomník.

Chystá se válka a všichni ti lidé si to neuvědomují. A i kdyby to věděli, bylo by jim to jedno, pokud sem ovšem nezačnou padat bomby.

Za pár hodin bude generál Tuck chtít znát jeho konečné rozhodnutí.

Možná by se ho měl zeptat, co bude po válce. Jestli přežije, dovolí mu vrátit se k vojenskému letectvu?

Ale bude se vůbec chtít vrátit?

F-22 proti zeru. Na zeru létá Jiro Kimura.

Bože můj, ono se může docela dobře stát, že budu nucen střílet na svého přítele!

Cassidy nakonec usnul na židli. Divoký sen o vzdušném souboji se už nevrátil, zdálo se mu něco jiného. Byl zase mladý, ještě kluk, a díval se, jak po nekonečné modré letní obloze nad Kansasem plují bílá oblaka.

Nadobro se probudil ve tři ráno. Bylo to beznadějné, tělo i mozek odmítaly spát. Osprchoval se a oblékl si uniformu.

Může stíhačka F-22 přežít střetnutí s novým zerem? Raptor je díky technologii stealth velmi těžko zachytitelný, ale podle Jira činí Athena zero neviditelným. Jak můžeš bojovat s nepřítelem v nadzvukovém letadle, které neodhalíš radarem?

*

„Nasazení eskadry stíhaček F-22 na Sibiři představuje obrovský úkol, pane generále,“ řekl ráno Bob Cassidy Stanfordu Tuckovi. Generál seděl za psacím stolem jen v košili. Sako uniformy viselo na háčku vedle dveří.

„Operace stojí a padá s logistikou,“ pokračoval Cassidy a načrtl podle svého nejlepšího vědomí a svědomí všechny možné problémy s výběrem a vybavením základny, logistikou, systémem včasného varování a s tím, jak udržet piloty živé a zdravé a ve vzduchu. „Dokonce i potraviny budou muset být posílány ze Států.“

„Sibiř,“ zamumlal generál, jen aby slyšel zvuk toho slova.

„Kdybychom vyslali eskadru do Arktidy, logistika by se zjednodušila.“

Generál stiskl tlačítko interkomu. Za několik okamžiků se ve dveřích objevil jeho pobočník.

„Tohle je plukovník Eatherly. Projděte s ním detailně všechno, o čem jsme spolu právě hovořili. Můj pobočník si vaše návrhy a požadavky poznamená a pak mě seznámí se svým názorem na možná řešení. Prezident hodlá vydat naléhavé politické prohlášení zaměřené proti ozbrojené agresi. Nechce zatáhnout Spojené státy do třetí světové války. Jestli však vyšleme tucet letadel bojovat do Ruska, musí mít reálnou šanci, že svůj úkol splní. Kdyby je Japonci vymazali z nebe, z jakýchkoliv důvodů —, budeme na tom hůř, než kdybychom nepodnikli vůbec nic. Nabízet předkrm hladovému lvu není dobrá politika.“

Tuck si uvolnil kravatu a vyhrnul si rukávy košile.

Bob Cassidy se zhluboka nadechl. Byl si dobře vědom, co je v sázce, ale věděl také, co dokáže zkušený pilot v kokpitu F-22.

„Na základě podmínek, o kterých jsme hovořili, pane, se domnívám, že eskadra raptorů dokáže s novými zery udržet krok. Se správnými piloty jim můžeme pěkně prohnat perka.“

„Nemůžeme vám dát víc než dvanáct letadel,“ zchladil jeho nadšení Tuck, „takže budete stát proti pořádné přesile.“ Generál položil obě dlaně na desku stolu. „A zrovna tak vám můžu říct úplně všechno. Nemůžeme vás vybavit novými raketami s dlouhým doletem. Politici to odmítli. Můžete si vzít sidewindery a rakety AMRAAM, ale takovou techniku, která se nesmí dostat Rusům nebo Japoncům do rukou, ne.“ (Zkratka AMRAAM označuje vyspělé protiletadlové rakety středního doletu, známé také pod označením AIM-120 C)

„Nebeské oko?“

„Ne. Převládl názor, že kdyby nepřátelé zjistili, jak dobré Nebeské oko je, zaměřili by se v budoucím konfliktu na naše satelity.“

„Naše satelity už přece jsou cílem,“ namítl Cassidy.

„Cílem s nízkou prioritou.“

„Ale“

Tuck zvedl ruku. „Nejsem tady, abych se s vámi dohadoval. To rozhodnutí nepřišlo z mé hlavy. Budeme se s tím muset smířit.“

„Proč to k čertu kupujeme, když to nemůžeme použít?“ zeptal se Cassidy se stopou podráždění v hlase.

„Někteří lidé mají na budoucnost této země svérázné názory,“ poznamenal Tuck a přimhouřenýma očima pozoroval Cassidyho, jako by mu chtěl číst v duši. „My dva stojíme na stejné straně barikády,“ dodal.

„Omlouvám se, pane. Nechtěl jsem“

„Jděte si promluvit s Eatherlym.“

Pobočník dal Cassidymu ve dveřích přednost a pak natáhl pravici. „Přátelé mi říkají John. Shodli jste se se starým?“

„Řekl bych, že ano.“

Ve své kanceláři přitáhl Eatherly Cassidymu židli a rozložil si na stůl velký zápisník.

„Opravdu si generál myslí, že eskadra raptorů má na Sibiři šanci?“

Eatherly vypadal překvapeně. „Co to říkáte?“

Cassidy se zamračil. „Nebo mě chce jen k tomu, abych mu poskytl důvod odmítnout?“

„Jsem přesvědčen, že generál doufal, že mu ukážete, jak tuto myšlenku uvést v život,“ odpověděl Eatherly zamyšleně. „Jestli se ovšem domníváte, že je to proveditelné.“

Cassidy si promnul čelo. „Já“

„Vy tuhle parádu povedete, plukovníku. Tentokrát bude ten zranitelný roztřesený zadek na talíři váš.“

Bob Cassidy se ponořil do dlouhého zadumaného mlčení. „Můj zdroj v Japonsku tvrdí, že zera jsou pro radar neviditelná,“ řekl po chvíli. „Podle něho Japonci získali, ukradli, americký projekt zvaný Athena.“

Eatherly přikývl. „Ano, existoval tajný projekt s tímto kódem. Ověřil jsem si to, když jsem viděl vaše první hlášení o nové japonské stíhačce. Ten projekt byl před několika lety odpískán.“

„Jak to fungovalo?“

„Jako aktivní ECM. Jakmile byl zjištěn nepřátelský radarový signál, zachycené údaje šly do superrychlého počítače, který je zpracoval a pak prostřednictvím série antén na povrchu letadla vyslal nesynchronizovanou vlnu, jež nepřátelský radar účinně odstínila.“

„Ale co rozptylový efekt? Radar A vysílá signál, ale přijímá ho radar B.“

„Počítač zná rozptylovou charakteristiku letadla, které chrání, a tak vyšle všemi směry elektromagnetické vlny o přesně stanovené energii. To byla vlastně podstata systému.“

„Proč jsme ho nevyvinuli?“

Eatherly pokrčil rameny. „Došly peníze.“

„Nádhera.“

„Raptor je taky téměř neviditelný,“ poznamenal Eatherly. „S vypnutým radarem můžete uniknout odhalení a přiblížit se na vizuální kontakt.“

„Tak neviditelný není,“ namítl Cassidy. „A lidské oko není tak dobré. Budeme potřebovat Nebeské oko. Satelity budou pro nás muset nepřítele objevit a říct nám, kde je.“

„Promluvím s lidmi od národní bezpečnosti.“

„A budeme také potřebovat něco na ochranu našich základen. Nemáme dost letadel, abychom mohli hlídkovat ve vzduchu čtyřiadvacet hodin denně. Potřebujeme pozemní podporu.“

„Sentinel,“ souhlasil Eatherly a napsal to slovo do poznámkového bloku.

„Prosím o vysvětlení.“

„Sentinel je automatická zbraň, samozřejmě přísně tajná. Dopravíte ji na místo, odjistíte a opustíte. Když zachytí elektromagnetické záření na předem nastavené frekvenci, vyšle malou protiradiační střelu na tuhé palivo, která automaticky vyhledává zdroj záření. Naváděcí systém rakety je vybaven pamětí, takže je schopen dovést ji i k cíli, který přestal vysílat. Vždycky žasnu, jaké ty nové počítačové čipy dokážou zázraky. Pokud si vzpomínám, sentinel má zásobník s kapacitou osmačtyřiceti raket s doletem kolem třiceti kilometrů.“

„Na Sibiři budou velké problémy s elektřinou.“

„Sentinel má akumulátory dobíjené solární energií. Vy musíte jen čas od času doplnit zásobníky.“

„Takže piloti zer se budou muset držet zkrátka a spoléhat na své oči.“

„Sentinely je rozhodně naučí nezapínat radary.“

„Podlý trik,“ zazubil se Cassidy.

„Není raptor náhodou vybaven tím novým kamuflážním povrchem, co mění barvu podle pozadí?“ zeptal se Eatherly, když několik minut probírali logistiku operace.

„Ano, nejnovější typy ho mají,“ potvrdil Cassidy. „Aktivní povrchová kamufláž neboli ,chytrá kůže‘. Ale nedá se instalovat dodatečně, musí být na letadle, už když sjede z montážní linky.“

„Je to k něčemu?“

„Opravdu to funguje. Pokud je letadlo dál než pár stovek metrů, je v podstatě nemožné rozeznat ho na neutrálním pozadí, jako jsou třeba mraky, mlha nebo mořská hladina. Někdy se stane, že ho člověk zachytí periferním viděním, které je citlivé na pohyb. Prostě se vám zdá, že koutkem oka vidíte nějaký pohyb, ale když se podíváte přímo, nespatříte ho. Děsivé.“

Eatherly si zapsal další poznámku. „A teď mi řekněte něco o údržbě. Kolik lidí? Kolik a jakých náhradních dílů?“

Po plodně stráveném dopoledni se John Eatherly a Bob Cassidy vrátili do generálovy kanceláře na lehký oběd. Při fazolové polévce a kukuřičném chlebu Eatherly stručně informoval generála a seznámil ho s návrhy na řešení nejzávažnějších problémů. Personální zabezpečení, logistika, údržba, zbraňové systémy, dodávky paliva, včasné varování

„Takže jak zní vaše doporučení?“ zeptal se Tuck Cassidyho, když Eatherly domluvil.

„Neexistuje žádný způsob, jak této válce zabránit, pane?“ Cassidy hleděl do talíře s polévkou; vůbec neměl chuť k jídlu.

„Politici tvrdí, že ne.“ Generál Stanford Tuck pokrčil rameny. „Války vznikají proto, že se k nim upne celý národ. Není to jen chyba politiků ve vrcholných funkcích. A takový národ si dá pokoj teprve tehdy, až si převážná většina jeho příslušníků uvědomí, že nemají nejmenší šanci na vítězství.“

„To znamená, že naše parta F-22 má za úkol pomoci přesvědčit Japonce o jejich beznadějných vyhlídkách, ano? Ukázat jim, že se vydali špatnou cestou.“

„Chci, abyste na ně dotírali a sem tam sundali nějaké zero. Zaměřte se také na jejich železniční transporty. Musíte prostě Japoncům vtlouct do hlavy, že si ukousli větší sousto, než na jaké stačí.“

„Pane, Japonci mají k dispozici Athenu, aktivní systém ECM, díky kterému jsou jejich letadla neviditelná. Jestli nám neumožníte použít satelity, aby zera odhalily a nasměrovaly nás na ně, Japončíci nás sundají z oblohy jako zralé hrušky.“

„Bílý dům to odmítá.“

„Já ale nepovedu Američany do Ruska na jatka. Bez Nebeského oka nemáme šanci. S takovou akcí nechci mít nic společného.“

Stanford Tuck polkl sousto polévky a pak odložil lžíci vedle talíře. „Jste v armádě přes dvacet let, Cassidy. Těžko bych vám říkal něco o tom, jak to tady chodí, co byste už nevěděl. Pokusím se získat povolení použít satelity.“

„Budu mít zatracené štěstí, když se vrátím s polovinou lidí.“

„Udělám, co bude v mých silách. Víc vám slíbit nemůžu.“

„Ti, co se vrátí Bude nám dovoleno vrátit se k armádě?“

„Připravím pro prezidenta dokument v tomto smyslu. Jsem si jistý, že ten závazek podepíše.“

„Dobře.“

„Je ještě něco, co byste mi chtěl říct, plukovníku?“ zeptal se Tuck tiše.

„Znám velmi dobře jednoho z japonských pilotů, pane generále.“

Stanford Tuck střelil pohledem po svém pobočníkovi a pak si odkašlal. „Po roce stráveném v Japonsku bych se moc divil, kdybyste jich neznal více než jednoho. Nerad vás vyháním, ale čas se krátí. Zvládnete ten úkol?“

„Zvládnu, pane generále. Má poznámka týkající se japonského pilota byla osobní. Úkol, kterým jste mě pověřil, je profesionální a jeho splnění je v nejvlastnějším zájmu Spojených států. Jsem si toho rozdílu velmi dobře vědom. Jen se modlím k Bohu, aby to můj přítel přežil.“

„Chápu.“ Tuck o několik milimetrů sklonil hlavu a Cassidy si s údivem uvědomil, že se mu generál uklonil.

„Plukovník Eatherly vám pomůže akci rozjet,“ loučil se generál. „Uvidíme, co z naší strany dokážeme.“

„Ano, pane.“ Cassidy měl stažené hrdlo, když přijímal podávanou pravici.

Tuck mu pevně sevřel ruku a pohlédl mu upřeně do očí. „Mnoho štěstí, plukovníku. A pamatujte, co říká Bible: V údolí stínů smrti nemusíš se báti zlého.“

6

NA SIBIŘI SI JAKO PRVNÍ všimli něčeho podivného radaroví operátoři na letišti ve Vladivostoku, o které se armáda dělila s těmi několika málo letadly, jež se sem vydala přes rozlehlou ruskou pevninu nebo přes severní pól. Skutečně jich moc nebylo. Vysoké ceny paliva, kritický nedostatek peněz na údržbu letového parku, navigační systémy uprostřed divočiny permanentně porouchané. Radarové oči, které pátraly nad oceánem na východě a na jihu, však stále fungovaly a obsluha se pravidelně střídala, takže u nich seděla i teď, ve dvě hodiny, nedlouho před tím, než svítání ukončí další krátkou letní noc.

Drtivou většinu negativních změn v Rusku měla na svědomí neschopnost nebo neochota ústředních orgánů platit účty. Aby lidé odkázaní na krajně nejisté příjmy od státu vůbec přežili, museli si hledat jiné zdroje obživy. Z tenounkého potůčku státních financí z Moskvy ovšem občas na zajištění provozu radarové stanice ukáplo, protože zajištění obranyschopnosti matičky Rusi bylo příliš svaté na to, aby si s ním politikové zahrávali.

Jediný operátor, který se věnoval radarovým obrazovkám, současně sledoval i karetní partii, ke které usedli jeho kolegové. Hra ho postupně uchvátila, takže se na obrazovku ohlížel v prodlužujících se intervalech. A právě při jednom takovém letmém pohledu zaznamenal bliknutí na jižním okraji sledované oblasti. Když po třech minutách světlý bod nezmizel, ale naopak se přiblížil, upozornil operátor velitele směny, který neochotně odložil karty a šel se podívat.

Z tohoto směru nemělo podle plánu přiletět žádné letadlo, až do příštího poledne nemělo do Vladivostoku přiletět žádné letadlo, a na opakované rádiové dotazy nikdo nereagoval. Bod postupoval na sever a zvětšoval se, až se rozdělil na několik drobnějších teček, pak teček ještě přibylo, blížila se velká skupina letadel.

Velitel směny kontaktoval důstojníka protiletecké ochrany na druhém konci základny a informoval ho o blížící se letové formaci, která, pokud zachová dosavadní rychlost a kurz, pronikne během dvanácti minut do ruského vzdušného prostoru.

Na základně stály jako obvykle připraveny v pohotovosti dvě stíhačky Suchoj Su-27. Stav pohotovosti znamenal, že měly plné nádrže a byly vyzbrojeny čtyřmi raketami vzduch, vzduch typu Alamo AA-10 a pásy střeliva pro palubní kanóny ráže třicet milimetrů. Pozemní personál spal v nedalekém srubu. Ve vedlejším domku hráli oba piloti, oblečení v bojových kombinézách, šachy. Za normálních okolností by touto dobou spali i piloti, ale tihle dva se vrátili ze svatební večeře svého kolegy a nebyli ospalí.

Když důstojník ve službě vyhlásil poplach, vyskočili od šachovnice a rozběhli se ke svým strojům. Cestou křikem budili pozemní personál. Jeden z pilotů viděl bezvýslednost takové snahy, doběhl do srubu a rozsvítil.

Piloti si upínali kombinézy a nasazovali přilby, zatímco se mechanici hemžili kolem letadel na stojánkách.

O osm minut později již oba suchoje rolovaly na startovací dráhu. Piloti zapnuli přídavné spalování a mohutně akcelerovali. Nad spící základnou se přehnal řev tryskových motorů jako zahřmění bouře.

Po krátkém rozjezdu se přední kola podvozků odlepila od betonu. Piloti nastavili klapky a ještě přidali plyn. Obě stíhačky stoupaly těsně vedle sebe, přídavné spalování stále zapnuté, a postupně zvedaly nosy, až prakticky svislým letem prolétly vrstvou oblačnosti nad letištěm. Pilot vedoucího stroje se spojil s dispečerem pozemního řídicího střediska, shodou okolností týmž mužem, který si všiml světelného bodu jako první, a informoval se o situaci. Původní tečka se rozdělila na pět či šest (některé občas splývaly a nedaly se přesně rozlišit) individuálních cílů.

Za dispečerem se shromáždili ostatní muži obsluhy radarů včetně velitele směny a hleděli mu přes rameno na obrazovku. Body se blížily rychlostí kolem dvou set padesáti uzlů. Pravděpodobně turbovrtulová letadla. Ale čí? Proč se od jihovýchodu blíží tolik letounů? Proč nás Moskva neinformovala o jejich letových plánech?

Vrcholky nižší vrstvy oblačnosti ležely tuto noc ve výšce patnácti tisíc stop. Další vrstva stratů mnohem výše zakrývala většinu nočního nebe, které v této zeměpisné šířce již začínalo šednout. Když piloti suchojů překonali při stoupání oblačnou frontu, snížili tah motorů a zvětšili rozestup na volnou bojovou formaci. Potom zhasli poziční světla na koncích křídel, takže tmu oživovala jen slabá světélka na bocích trupů nazývaná „formační“, protože sloužila k vzájemné orientaci pilotů jedné formace.

Stíhači vyrovnali stoupání na letové hladině dvaceti tisíc stop a operátor pozemního střediska je nasměroval na vstřícný kurz, který je dovede přímo ke skupině letadel mířících do Vladivostoku.

Velitel hlídkové formace věnoval hlavní pozornost prostoru vně letounu. Jeho Su-27 byl vybaven průhledovým displejem (HUD), ale pilot ho nepoužíval. A i kdyby, byl by s největší pravděpodobností tak jako tak zemřel.

Zkontroloval údaje přístrojů a nastavil jas na obrazovce palubního radaru. Tato činnost mu zabrala několik vteřin. Přelétl zrakem obzor a podíval se na panel elektronických protiopatření, který mlčel. Ano, spínače panelu byly zapnuty.

Výkřik ve sluchátkách. Pilot automaticky pozvedl zrak a vyhlédl z kabiny.

V pozici jedenáct hodin, šikmo vzhůru, jasné světlo zářící!

Raketa!

Vjem pronikl do mozku a pilot automaticky srazil řídicí páku stranou. Překulil se doleva, dál od svého wingmana, dvojky, pilota druhé stíhačky, který mu byl za letu podřízen, a přitáhl páku k tělu.

Suchoje se vyznačují vynikající manévrovatelností a i tentokrát se stíhačka poslušně naklonila o dvě stě dvacet stupňů do klesavé zatáčky. Raketa se přiřítila půldruhé vteřiny poté, co pilot zahlédl plamen za její zádí. Nos stíhačky se za tu doby sklonil o necelých deset stupňů k zemi.

Střela minula ruský stroj asi o patnáct centimetrů. Spínač reagující na blízkost cíle odpálil bojovou hlavici s trhavinou bezprostředně pod kokpitem. Šrapnel proděravěl trup na stovce míst. Za necelou vteřinu zaplavilo prostor motoru palivo z prasklých hadic a začalo hořet. O další půlvteřinu později letadlo vybuchlo a ve stejném okamžiku jeho pilot zemřel.

Když druhý pilot spatřil raketu, instinktivně se překulil doprava, pryč od velitele. Současně zařval do mikrofonu vmontovaného do kyslíkové masky. To bylo varování, které velitel zaslechl.

Druhý pilot však překlopil letoun jen o necelých sedmdesát stupňů, takže měl přibližující se raketu v zorném poli. Při otáčce na něj působilo přetížení silou šesti G, tedy šestinásobkem gravitačního zrychlení. Naposledy zahlédl raketu koutkem oka, právě když vybuchla těsně vedle velitelova letadla.

Záblesk exploze ho na okamžik oslepil.

Usilovně mrkal a prudce strhl řídicí páku doleva a k sobě. Ohlédl se po veliteli, aby se přesvědčil, jestli se střele úspěšně vyhnul. Otevřel ústa a chtěl něco zakřičet do mikrofonu.

Druhé rakety si vůbec nevšiml. Zaryla se do trupu jeho letadla u kořene levého křídla a vybuchla. Exploze odtrhla křídlo od trupu. Žhavý kov bojové hlavice zapálil palivo, které pod tlakem proudilo z nádrže v křídle. Pak vybuchla samotná nádrž. To vše se seběhlo během několika tisícin vteřiny. Pilot druhého suchoje zemřel, aniž by si vůbec uvědomil, že přiletěla další raketa.

Kvetoucí ohnivé koule obou stíhaček byly na noční obloze viditelné ze vzdálenosti pětatřiceti kilometrů.

Piloti čtyř japonských zer, Bílého roje, křižující oblohu v režimu minimální spotřeby paliva, uvolnili palce z odpalovacích tlačítek na horním konci řídicí páky. Dalších raket už nebylo třeba, jejich velitel, jediný, kdo střílel, dostal oba protivníky.

Velitel Bílého roje sklonil zero do mírné zatáčky a vracel se se svou formací na přímý kurz k Vladivostoku. Měl za úkol kroužit v široké elipse východně od města, připraven sestřelit každé další ruské letadlo, které by vystartovalo ze základny u Vladivostoku nebo na ostrově Sachalinu a chtělo by obtěžovat japonské dopravní letouny s parašutisty na palubě.

Jiro Kimura, který letěl jako číslo tři, zkontroloval na obrazovce počítačovou prezentaci polohy ostatních stíhaček formace. Zera k tomu účelu vysílala tenký laserový paprsek. Piloti tedy nebyli odkázáni na vzájemný vizuální kontakt pomocí světélek na trupu, která používaly suchoje, a jejich letadla byla proto v noci pro lidské oko neviditelná.

Spokojen, že všechna čtyři zera jsou na svých místech, pokračoval Jiro Kimura v letu. Držel se velitele a lehce změnil směr.

Proč neprožívá radostné nadšení? Jeho letka právě vybojovala první dva vítězné souboje války. Díky Atheně jsou jejich stroje skutečně nezachytitelné ruskými radary, takže dispečeři pozemních středisek nemají sebemenší tušení, že nad Vladivostokem operují japonské stíhačky. Suchoje vzlétly prověřit transportní letadla. Jejich piloti se dostali pod palbu bez předběžného varování a byli sestřeleni nemilosrdně, zcela bez šance. Byli popraveni.

Taková byla pravda o prvním souboji této války.

Jiro necítil lítost ani výčitky, jen únavu, otupělou letargii a přímo hmatatelný smutek.

Bum, bum, dva záblesky na noční obloze třicet kilometrů daleko a dva muži mrtví. S největší pravděpodobností, pomyslel si Jiro. Šanci na přežití za takových podmínek měli skutečně mizivou.

Bum, bum.

Jako lusknutí prstem, a dva muži jsou mrtví.

Takto zemřu i já! osvítilo ho náhlé poznání, jak tak seděl v kabině unavený, hladový, žíznivý a velmi osamělý. Jednoho dne zemřu v kokpitu úplně stejně jako ti dva Rusové, bez varování, bez šance, bez chvilky na rozjímání, bez možnosti smířit se se světem.

A svůj osud si navíc sám vybral! Včera večer si jej předvolal velící důstojník peruti a ukázal mu hlášení japonské výzvědné služby, v němž se nekompromisně žádalo prověření jeho loajality. „Mluvil jste telefonicky s důstojníkem amerického vojenského letectva?“

„Jsem absolventem Akademie vojenského letectva Spojených států, pane, jak zajisté víte. Znám spoustu Američanů a s některými stále udržuju kontakt.“

„Jasně,“ řekl velitel. „Tihle blázniví byrokratičtí špiclové se určitě nepodívali do vašich záznamů. Ale víte, jak to chodí, Kimuro. Víte, jak snadno se u nás člověk může zkompromitovat. Příště buďte opatrnější.“ S tímto varováním velitel odložil list s hlášením na hromadu papírů, které písař z kanceláře peruti uklízel do krabice, aby je odnesl do archivu.

„Volal jsem tomu Američanovi, abych“

Avšak velitel o tom nechtěl nic slyšet. „Jdeme do války, Kimuro,“ přerušil ho. „Během čtyřiadvaceti hodin budeme oba bojovat proti Rusům. Mám teď důležitější věci na práci než smolit dopisy jakýmsi byrokratům. Žádají vyšetřování? Dobrá. Jestli budeme ode dneška za měsíc oba naživu, napíšu jim, že jste spolehlivý a loajální japonský voják. Jestli zahynete, popíšu jim vaši hrdinskou smrt. Jako padající třešňové kvítky, tak nějak se to píše ve starých básních, ne? Až zemřu“

Velitel Jirovi gestem naznačil, aby si dal odchod.

Ve sluchátku se ozval ruský pozemní dispečer. Volal své mrtvé piloty. Samozřejmě nevěděl, že jsou mrtví, ale zmizeli mu z obrazovky radaru, a tak je volal, i když zbytečně a pochopitelně marně.

Jiro unaveným pohledem sledoval na taktickém displeji varovné indikátory systému elektronického vedení boje (EW), díkybohu nenaznačovaly, že by ho nepřítel zaměřoval, a soustředil se na udržování své pozice ve formaci, zatímco pozemní dispečer se neustále dovolával pilotů, kteří se už nikdy neohlásí.

Deset letounů, které se blížily k Vladivostoku, byly Herkulesy C-130 typu J, nejdokonalejší verze vojenských transportních obrů konce dvacátého století. Jejich trupy byly přeplněné parašutisty.

První skupina čtyř dopravních letadel zahájila sestup ve vzdálenosti sto kilometrů od města. Seřadila se za sebou a vysunula podvozky, vedoucí stroj jako poslední až v okamžiku, kdy pilot zachytil na displeji sestupovou trajektorii systému přístrojového přistání (ILS). Drobně mžilo a při viditelnosti pěti šesti kilometrů přistávací dráhu ještě neviděl. ILS pracoval velmi dobře, když uvážíme, jak málo peněz Rusové v posledních letech na přístrojové vybavení letišť věnovali. Ale i kdyby automatický přistávací systém nefungoval, pilot by s využitím údajů GPS zpracovaných počítačem nalétával k letišti po identické klouzavé křivce. Přesto byl rád, že je ILS v provozu. Kdyby totiž nebyl, dělal by si starosti, jak dalece jsou Rusové varováni a jestli případně nezablokovali přistávací dráhu. Protože však ILS pracoval, mohl se s důvěrou spolehnout, že dráha bude volná. Pro všechny případy se však pojistil, srovnal signály ILS, které přijímal, s počítačovým zobrazením údajů globálního pozičního systému a palubního inerciálu1 . Všechna data se dokonale shodovala.

Jeho kopilot se radostně zasmál, stejně jako velitel parašutistů, který stál za sedadlem kapitána letadla a hleděl mu přes rameno.

Druhá letka čtyř Herkulesů C-130 klesala nad město nezměněnou rychlostí. Ve výšce tří tisíc stop, uprostřed oblačné vrstvy, piloti klesání vyrovnávali a posádky otvíraly zadní nákladová vrata. Parašutisté se seřadili a zacvakli nad hlavou karabiny lanek padáků.

Letouny se blížily k městu jeden za druhým v pětikilometrových rozestupech. Parašutisté napjatě čekali. Mnozí vojáci stáli se zavřenýma očima a rty se jim neslyšně pohybovaly, modlili se k bohům a svým předkům. Noční seskok padákem je nebezpečný sám o sobě a Rusové mají navíc kolem města rozestavené baterie protiletadlového dělostřelectva a raket. Jestli zahájí palbu, herkulesy půjdou jeden za druhým k zemi jako divoké kachny při lovu. Město navíc leží na poloostrově a je obklopené ze tří stran mořem. Když jim při operační přípravě velitel odhalil mapu cílového prostoru, ozvalo se několikeré zalapání po dechu. Taková spousta vody!

Děla i raketomety mlčely. Herkulesy nalétávaly rychlostí dvou set uzlů. Teď zpomalily na sto padesát a stále klesaly ke světlům města, která problikávala mračnou mlhou a deštěm.

Dva dopravní letouny složily náklad vojáků v prostoru starého letiště, které bylo kvůli rekonstrukci uzavřeno.

Další dva vysadily parašutisty na sever od doků v zátoce Zlatý roh. Příslušníci první skupiny přistávali většinou v ulicích a na travnatých prostranstvích mezi domy, ale posledních několik desítek mužů z druhého výsadku postihl nečekaný závan větru. Zavěšeni pod kopulemi padáků se snášeli do černých vln zátoky vpravo od cílového prostoru seskoku.

Mlčky, bez jediného výkřiku, dopadali vojáci na olejovitou hladinu a mizeli pod ní. Každý z nich byl ověšen více než čtyřiceti kilogramy výstroje, zbraní a munice, a neměli tudíž žádnou šanci. Stali se prvními oběťmi japonské invaze na Sibiř.

Vedoucí dispečer řízení letového provozu na věži nemohl navázat s přilétávajícími letadly spojení. Vykřikoval do mikrofonu pouze rusky, použít angličtinu, univerzální dorozumívací jazyk mezinárodní letecké dopravy, ho ani nenapadlo.

Napadlo ho ovšem, že by asi měl, a to osobně, o přítomnosti neidentifikovaných letadel vyrozumět armádu.

Vytočil číslo velitele armádní jednotky, která zajišťovala ostrahu letiště. Uprostřed noci samozřejmě vyzváněl telefon v kanceláři velitelství naprázdno. Vojsko si potrpělo na striktní dodržování pracovní doby (a zejména úředních hodin). Proto také nestál u čtyř baterií protiletadlových kanónů ZPU-23 rozmístěných kolem letiště, několika přesně mířenými salvami mohly rozstřílet přilétávající japonské letouny na cucky, jediný voják. Ale možná to bylo i dobře, protože za každou baterií číhal příslušník japonských jednotek komandos v civilních šatech, vyzbrojený ostřelovačskou puškou vybavenou dalekohledem pro noční vidění.

Vedoucí dispečer také z vlastní iniciativy vyřadil osvětlení letiště. Ranvej, pojížděcí dráhy i naváděcí světla zhasly a plocha rázem splynula s temnou hladinou, která ji ze tří stran obklopovala.

První herkules se vynořil z mraků dva a půl kilometru od letiště přesně na naváděcí trajektorii diktované ILS. Pilot preventivně vypnul všechna poziční světla a chvíli marně pátral po osvětlení přistávací dráhy. Pak správně usoudil, že je obsluha vypnula. Vyslovil tu domněnku nahlas, aby ho slyšel velitel pluku parašutistů, který stál v kabině. Sotva domluvil, ukazatele ILS na displeji se zasekly a objevilo se návěstí VYPNUTO. Věž vyřadila i systém přístrojového přistání.

Letoun teď řídil druhý pilot a vyřazení ILS ho ani v nejmenším neznepokojilo. Sledoval polohu podle GPS a poslouchal příkazy pro sestup zobrazované na průhledovém displeji.

Z výšky třiceti metrů ohlásil kapitán letadla, že zahlédl odlesk pouličního osvětlení na mokrém betonu dráhy. Druhý pilot je také spatřil. Kapitán držel prst na spínači přistávacích světel, ale rozhodl se je nepoužít, aby zbytečně neriskoval. Odlesk osvětleného města druhému pilotovi stačil, aby posadil těžký stroj doprostřed ranveje. Nastavil vrtule na zpětný tah, a jakmile letadlo dostatečně zpomalilo, zahnul na nejbližší pojížděcí dráhu.

Velitel pluku poplácal pilota po rameni, otočil se a vyšel z kabiny do nákladového prostoru, kde čekali připravení jeho muži.

Šest minut poté, co první herkules dosedl na přistávací plochu letiště ve Vladivostoku, obsadili japonští vojáci věž a radary a ostatní přístroje obsluhoval japonský personál, který okamžitě navázal spojení s dalšími letadly.

Hladké převzetí letiště narušil jediný drobný incident. Strážný před letištní věží, mladý ruský policista ozbrojený pouze pistolí, vytáhl zbraň z pouzdra v okamžiku, kdy se ze tmy vynořilo šest japonských vojáků a klusalo k němu s hrozivě namířenými automatickými puškami. Odvážné, byť zcela zbytečné gesto ho stálo život. Policistovi nikdo nic neřekl a ani ve snu by ho nenapadlo, že napadení letiště je předehrou invaze na Sibiř. Přesto, nebo možná právě proto, lze jeho nervózní reakci pochopit.

Pistole je pistole, a tak desátník, který běžel v čele úderné skupiny, stiskl spoušť a vyslal dávku tří kulek, které se mladému policistovi zaryly do hrudi a okamžitě ho zabily. Japonští vojáci v neprůstřelných vestách rozrazili dveře a vřítili se do budovy.

Po zbytek noci zůstal mrtvý policista ležet na místě, kde padl. Jeden z procházejících japonských důstojníků si nad ránem všiml zbraně, která mladíkovi vypadla z ruky. Byla to muzeální pistole Webley, pozůstatek z amerických dodávek v rámci zákona o půjčce a pronájmu za druhé světové války. Japonec ji zvedl a zastrčil si ji za opasek. Těla se nikdo nedotkl.

Parašutisté, kteří se snesli na uzavřené staré letiště, se shromáždili a spočítali. Někteří přistáli ve výkopech a jeden si zlomil nohu, když nešťastně dopadl na radlici buldozeru, který měl za úkol vytrhávat beton z letištní plochy. Japonce překvapilo, že Rusové podle všech známek likvidují rozpadávající se dráhy a kladou nové. Bylo také vidět, že kopali kanalizaci a zaváděli vodovodní trubky a elektrické vedení.

Nevysvětlitelným zázrakem ani jeden parašutista nenarazil při seskoku na třicet metrů vysoký jeřáb, který se tyčil nad plochou. Seskok na rozsáhlé staveniště sice útočníkům poněkud zkomplikoval situaci, ale zatím si jich nikdo nevšiml.

V souladu s plánem útoku se jedna rota parašutistů, určená k ostraze, rozběhla po obvodu letiště a zaujala pozice podél drátěného plotu. Zbylí vojáci rozmístili na ploše signalizační světla a miniaturní radiomajáky pro případ, že by z jakéhokoliv důvodu selhalo místní osvětlení. Velké objekty a stavební stroje včetně jeřábu byly ozářeny varovnými červenými světly a muži čekali na seskok svých spolubojovníků. Za patnáct minut se z nízkých mraků vynořili v burácení ozvěny turbovrtulových motorů další parašutisté zavěšení pod bílými vrchlíky.

Když druhá vlna bezpečně přistála a vyklidila plochu, začaly se z mlhy a mrholení snášet kontejnery naplněné kulomety, municí a komunikační technikou. Japonci z preventivních důvodů nejdřív vysadili vojáky a teprve pak jim poslali potřebné vybavení. Doufali, že narazí jen na slabý odpor, a zatím jim jejich předpoklady víc než vycházely.

Několik kontejnerů odnesl vítr příliš na západ a dopadaly mezi rybářské čluny a větší lodě zakotvené v Amurské zátoce. Ale bylo jich jen málo a Japonci jejich ztrátu snadno oželeli. Posádky na mnoha plavidlech sledovaly výsadkovou operaci, ale nikdo se neodvážil zasáhnout nebo se vůbec přiblížit.

V době, kdy probíhalo obsazení obou letišť, pozorovali čtyři japonští komandos v civilních šatech nevelkou pobřežní loď, která se zvolna blížila zčeřenou hladinou Zlatého rohu k veřejnému přístavišti. V okolí se nenacházel jediný ruský voják nebo policista, o tom už se komandos dávno ujistili. Poslední dva dny tuto oblast pečlivě hlídali. Ve chvílích volna hráli v místním hotelu role bohatých japonských obchodníků a na jejich účtech, které v žádném případě nehodlali platit, rostly horentní sumy za jídlo, vodku a ženy.

Dva z nich teď přistoupili k úvazníkům na nábřeží a zachytili lana hozená z paluby lodi. Ta okamžitě přirazila k molu a posádka spustila dva plechové můstky, po kterých vzápětí vyběhli na břeh vojáci. Pokračovali přes nábřeží a parkoviště k první hlavní ulici a rozmístili se tak, aby měli celé přístaviště pod kontrolou.

Po vylodění kontingentu padesáti mužů se loď okamžitě odpoutala od mola a couvala ve tmě zpět do průlivu, odkud se již blížilo další plavidlo.

Druhý den se v rejdě objeví několik velkých nákladních lodí s tanky, dělostřelectvem a ostatním vybavením a zásobami potřebnými k zajištění bojeschopnosti celé divize po dobu minimálně čtyř týdnů.

Na druhém břehu zátoky se u churkinské přístavní hráze odehrávala stejná scéna. U mola by mohla zakotvit dvě japonská nákladní plavidla současně, ale vykládací jeřáby měly poruchu. Rusům nevadilo vykládat lodní náklad holýma rukama. Druhý den však už měli vojáci Vladivostok pevně v rukou, takže nebyl problém instalovat přenosný jeřáb poslaný z Japonska.

Zatím nenarazila pozemní vojenská operace na sebemenší odpor. To se však mělo brzy změnit. Po celém Rusku vyzváněly telefony a zpráva o obsazení letiště vyvolala v Moskvě první diskuse. Místní úřady zatím věděly jen o paradesantním výsadku.

U malého přístaviště pro trajekty na západním břehu zátoky viděl kapitán Ivana Turgeněva, převozní lodi, která dopravovala pasažéry přes záliv na Ruský ostrov, jak se na nábřeží v Churchinu vyloďují vojáci v maskáčích, a spojil se vysílačkou s dispečerem. Ten mu však nevěřil ani slovo.

Kapitán nechal dieselový motor bublat na volnoběh a odešel na břeh. Opilci, kteří se po nočním flámování ve městě vraceli domů, si toho vůbec nevšimli. Mnozí již zvraceli přes zábradlí.

Kapitán trajektu zavolal z telefonního automatu v přístavní budově na policejní stanici. Důstojník ve službě mu uvěřil. Nejen že si v krátkosti vyslechl a zaznamenal všechna fakta, ale dokonce kapitánovi poděkoval za zavolání.

Kapitán zavěsil a chvíli pozoroval vojáky oknem budovy terminálu. Pak se však ozvalo hlasité zatroubení. K přístavišti se blížil další trajekt. Ivan Turgeněv se opozdil s odjezdem. Kapitán se rozběhl k molu a zamířil na můstek. Invaze neinvaze, převozní lodě se nemůžou zastavit.

Půl hodiny po zničení dvou stíhaček Su-27 se japonská vzdušná bojová hlídka, označovaná jako Bílý roj, blížila ke konci svého operačního nasazení. Další čtyřčlenná formace, Žlutý roj —, která ji měla za pět minut vystřídat, se o minimálně čtvrt hodiny opozdila. Velitel Jirova roje před několika minutami vyslechl komunikaci mezi velitelem Žlutého roje a vzdušným tankerem na stanovišti Alfa. které leželo tři sta dvacet kilometrů na jihovýchod. Žlutý velitel měl mizernou náladu, tanker hlásil jisté potíže s výsuvnou hadicí —, ale jeho verbální útoky přes vysílačku mu moc nepomohly. Letka stíhačů se tedy opozdila a nemohla zajistit doprovod dopravním letounům, které přivážely do Vladivostoku další vojáky a zásoby.

Co to? Bílý velitel zahlédl na okraji obrazovky taktického displeje bod, který se blížil od ostrova Sachalinu Posunul obraz a nastavil jas.

Čtyři letadla ve stoupavém letu. Palubní počítač je identifikoval jako stíhačky MiG-29. Ty mohly patřit jedině nepříteli.

Velitel Bílého roje se rozhodl pokračovat nezměněným směrem a rychlostí po dosavadní orbitě a nechat protivníky přiblížit se. Kdyby jim vyrazil vstříc, nechal by otevřená zadní vrátka ve směru od Chabarovska a údolí Amuru.

„Bílá trojko, na můj rozkaz odpálíte dvě rakety na nejvýchodnější cíle,“ zaznělo na kódovaném komunikačním okruhu formace.

„Rozumím, bílá jedničko,“ odpověděl Jiro Kimura, bílá trojka.

Maximální účinný dostřel raket pod křídly japonských zer byl šedesát námořních mil (asi 110 km). Bílý velitel se rozhodl zahájit palbu ze vzdálenosti padesáti mil (90 km) pro případ, že by některá raketa neměla plnou zásobu paliva. Sledoval taktický displej a pokračoval v klidném hlídkovém letu, aby nepřítele nepoplašil.

Migy již dosáhly výšky třiceti tisíc stop, obvyklé letové hladiny civilních letadel. Civilní Kde jsou transportní letouny? Měly by se blížit k pobřeží ve směru od ostrova Hokkaidó.

Bílý velitel se podíval na náramkové hodinky na levém zápěstí. Nastavil taktický displej a stiskl několik knoflíků. Pokud se dopravní letadla také neopozdila, měla by se objevit na obrazovce.

Vůbec nic. Sakra!

„Bílá trojko, tady bílá jednička. Vidíte na taktické obrazovce naše transportéry?“ Dotaz byl zakódován a vyslán nezjistitelným tenkým laserovým paprskem, přesně zaměřeným pouze na ostatní tři stíhačky formace.

„Potvrzuji. Jsou“

Jiro ještě nedomluvil a migy provedly ostrý obrat o devadesát stupňů doleva. A současně se japonská dopravní letadla objevila na okraji obrazovky taktického displeje velitele Bílého roje. Ruské stíhačky vyrazily proti japonským transportním letounům.

„Bílá trojko, hlídejte zadní vrátka. Bílá dvojka letí se mnou.“ Velitel zapnul forsáž, přídavné spalování.

Japonské stíhačky dosud kroužily nad cílovým prostorem úspornou rychlostí 0,8 machu. Teď, kdy do motorů proudily každou vteřinou desítky litrů paliva, rychle vzrůstala i rychlost. Obě zera prolomila s neznatelným otřesem zvukovou bariéru a prudce akcelerovala. Mach 1,2 1,6 Mach 2 2,3 2,4 Piloti stabilizovali výkon na zběsilém tempu 2,5 machu.

Pod nimi se lidé spící v pobřežních vesnicích a městech probouzeli při dvojím zaburácení. Oba piloti překonali zvukovou bariéru prakticky současně, takže spáči většinou vnímali jediné zadunění. Akustická vlna zasáhla zemi kilometry za stíhačkami, které spěchaly k migům, aby je dostihly dříve, než se dostanou na dostřel k transportním letadlům.

Mezi mraky se oblohou řítily dva lesklé stříbrné šípy, nesené žhavými plameny přídavného spalování, jako rakety. Nechaly pevninu za sebou a mraky prořídly v lehký opar. Tu a tam se objevila jasná obloha.

Intenzivní tepelný podpis obou zer se objevil jako cíl na několika infračervených skenerech pobřežních baterií protiletadlových raket, jejichž obsluha byla před několika minutami upozorněna téměř hysterickým důstojníkem z velitelství na nepřátelský útok. Posádka jedné z baterií uzamkla, zaměřila, infračervený cíl a telefonicky se dotazovala, zda jde opravdu o nepřítele. Než se problém vyřešil, zera se dostala mimo účinný dostřel a zaměření bylo automaticky zrušeno.

Posádka druhé baterie nepostupovala tak profesionálně. To, že by mohli raketou země-vzduch sestřelit vlastní letadlo, napadlo vojáky, až bylo po všem. Jakmile zaměřili cíl, stiskli knoflík.

Jejich raketa SAM-3 vyklouzla z odpalovacího zařízení jako žhavý gejzír plamenů z trysek motoru na pevné palivo. Raketa akcelerovala do tmy, naváděná na tepelnou stopu stíhaček.

Obsluha bohužel vyslala svého posla smrti na zcela beznadějnou štvanici za kořistí, která prchala dvouapůlnásobnou rychlostí zvuku. Raketě došlo palivo zhruba v polovině vzdálenosti k cíli. Když její motor umlkl a střela se sklonila nosem k zemi, senzor samodestrukčního zařízení zareagoval na ztrátu tahu a raketa se neškodně rozprskla na tisíc kousků.

Velitel Bílého roje zahlédl záblesk exploze ve zpětném zrcátku, ale byl zcela zaneprázdněný útokem a o zášlehu na obloze přemýšlel až později. Mnohem později, ve chvíli, kdy po návratu podával hlášení o průběhu akce.

Blížil se k nepříteli téměř kolmo, přesněji řečeno pod úhlem osmaosmdesáti stupňů, v nejhorší myslitelné pozici pro útok. Čeká ho výstřel s plnou odchylkou na hranici doletu rakety, která tudíž nemusí cíl zasáhnout. Měl by počkat, nalétnout na soupeře zezadu a teprve potom střílet? Tím by značně posílil naději na úspěšný zásah, ale na druhou stranu by poskytl migům momentálně vzdáleným sedmdesát mil dost času, aby mohly napadnout transportní letadla, ke kterým se přibližovaly v úhlu asi šedesáti stupňů.

Čtyři migy se rozdělily do dvou rojů po dvou a obě formace udržovaly pětikilometrový rozestup.

Velitel Bílého roje uvažoval, jestli o něm nepřítel ví, jestli si piloti migů uvědomují, že jsou nejen lovci, ale i kořistí. Potřásl hlavou a úvahu zapudil. Teď na ni není čas.

Vzdálenost šedesáti mil. Vypálil první raketu a stočil se krátce doleva, aby se dostal více do směru letu nepřítele, který se mu tímto manévrem trochu vzdálil, jen na okamžik, protože letěl maximálně jedenapůlnásobnou rychlostí zvuku. Bílá jednička se mu dostane blíž k zádi a znovu vypálí.

„Bílá dvojko, střílejte na můj rozkaz.“

„Rozumím.“

Velitel se svezl do pravé šedesátistupňové zatáčky a podélná osa jeho stroje teď svírala s dráhou migů úhel pětačtyřiceti stupňů. Ano, to je ono. Rychle nepřítele doháněl.

První střela určitě minula, ale migy provedly ostrý obrat a stáčely se do směru, odkud raketa přiletěla.

„Vypnout forsáž. Teď!“

Obě zera znatelně zpomalila a stáčela se, aby měla cíle přímo před sebou, v poloze dvanáct hodin.

Nádhera. Vzdálenost čtyřicet mil (asi 72 km), s velkou rezervou pod dostřelem raket. Velitel Bílého roje odpálil svou poslední zbývající střelu na vedoucí mig, který letěl nejvíce vpravo.

„Vystřelil jsem na prvního, dvojko. Sundejte ten zbytek.“

Druhý pilot neřekl ani slovo, odpověděl na velitelův rozkaz svými raketami, které se jedna za druhou ve dvouvteřinových intervalech odpoutávaly ze závěsníků pod křídly.

Čas pomalu odtikával poslední okamžiky několika životů. Wingman druhého ruského roje, v žargonu stíhačů „ocásek Charlie“, ztratil při divokých manévrech svého vůdce z očí, a sklouzl do ostré levé zatáčky zpět k dopravním letadlům. Vybral si nejbližší, zaměřil ho radarem a uzamkl. V tom okamžiku zasáhla raketa bílé jedničky vedoucí mig a zabořila se mu do zádi. Ocas okamžitě odpadl a neovladatelný letoun se řítil k zemi. Pilot se pokusil katapultovat, ale pád byl tak prudký, že omdlel, než stačil zatáhnout za páku. Během několika vteřin se mig ve vzduchu rozpadl.

Ocásek Charlie zahlédl koutkem oka plamennou stopu blížící se první rakety a záblesk výbuchu při zásahu a správně se domyslel, o co jde. Měl již nastaveno palebné řešení na jeden z japonských transportérů na samé hranici účinného dostřelu sedmdesáti mil, takže stiskl spoušť na řídicí páce a držel ji stlačenou.

Obvod řízení palby má zabudované vteřinové zpoždění, než dojde k zážehu paliva rakety. Účelem prodlevy je zabránit neúmyslnému či bezděčnému odpálení střely. Tato vteřina byla ta nejdelší v krátkém životě mladého pilota. Čekal a ve zpětném zrcátku nad hlavou spatřil záblesk těsně nad kokpitem velitele svého roje. Byla to první raketa vyslaná bílou dvojkou.

Pak se dalekonosná střela Alamo odpoutala ze závěsu pod Charlieho křídlem a poháněná plamenným kuželem svištěla tmou.

Pilot migu se instinktivně převrátil na záda a stlačil nos kolmo k zemi. Jen dolů, dolů! Řítil se k černé hladině.

Druhá raketa bílé dvojky dorazila právě včas, aby smazala z oblohy předposlední mig, který přežil.

Střela mířená na ocáska Charlieho sledovala cíl. Sklonila se dolů a zrychlovala. Charlie zapnul přídavné spalování a akceleroval rovnou do náruče čekajícího moře.

Raketa, urychlovaná gravitací, sklonila nos ještě níž a přestřelila. Když její palubní počítač vyhodnotil misi jako neúspěšnou, neškodně vybuchla nad oceánem.

Jakmile Charlie spatřil její záblesk, začal se vytahovat z prudkého klesání. Ve výšce dvaceti tisíc stop klesal mig rychlostí 1,6 machu pod úhlem osmdesáti stupňů. Pilot zhasl přídavné spalování a přitáhl páku tak silně, až se obával, že se mu utrhnou křídla. Pak přitáhl páku ještě blíž k tělu. Nos stíhačky se sice zvedal, ale příliš pomalu.

Pilot měl co dělat, aby neztratil vědomí.

„Tahej, tahej, tahej!“ řval do kyslíkové masky. Tahej, abys zůstal naživu

Devět tisíc sedm Náklon třicet stupňů

Dvacet stupňů deset. Výškoměr na třech tisících

Ve výšce jednoho tisíce stop, tři sta metrů nad hladinou, se Charliemu podařilo letadlo vyrovnat do vodorovné polohy a začal stoupat. Jeho rychlost v tom okamžiku klesla pod jeden mach, ale žil.

Jakmile se nos stíhačky zvedl nad horizont a strašlivé přetížení polevilo, ruský pilot pohlédl na obrazovku radaru na panelu před sebou. Nic. Obrazovka byla prázdná. Pilot se položil do zatáčky ve směru, odkud přiletěly rakety. Nepřítel tam přece musí být, jenom se natočit tak, abych ho viděl! Na rozdíl od zer nebyly stíhačky MiG-29 vybaveny palubními počítači a pasivními senzory, a chtěl-li pilot objevit protivníka, musel se spoléhat pouze na radar.

Charlie zahlédl na obloze plamenný chvost, další raketa! Letěl příliš nízko a příliš pomalu, lapen do pasti nad vodní hladinou. Udělal jediné, co mu zbývalo. Zvedl mig do prudkého stoupání a zapálil forsáž.

Střela prolétla levým křídlem a rozštípla ho na dva kusy.

Pilot migu se z neovladatelné stíhačky rotující v bláznivé spirále katapultoval.

Padák se mu otevřel a Charlie se snášel do černého oceánu.

Dvě hodiny se houpal na hladině navlečen do záchranné vesty, než zemřel podchlazením a naprostým vyčerpáním organismu. Během dlouhého umírání mu jedinou útěchu přinášela myšlenka na to, že těsně předtím, než ho napadl neviditelný nepřítel, vystřelil raketu na dopravní letadlo. Kdyby věděl, že naváděcí systém jeho střely selhal, umíralo by se mu hůř.

Jiro Kimura, bílá trojka, pozoroval plameny přídavného spalování dvou zer akcelerujících do temnoty. Stíhačky se vzdalovaly pomaleji než rakety, ale přesto je připomínaly, padající hvězdy, dva světelné body, které se stále zmenšovaly, až je pohltila noc.

Jiro se ohlédl na svého spolubojovníka a zatočil zpět k Vladivostoku. Opisoval širokou zatáčku s náklonem necelých deseti stupňů, aby zbytečně nenabízel břicho letounu jako odraznou plochu nepřátelským radarům.

Na multifunkčním taktickém displeji sledoval vývoj situace. Viděl dopravní letadla, viděl migy, které na ně chtěly zaútočit, a viděl bílou jedničku a dvojku, které se jim v tom řítily zabránit. Taktický displej nezobrazoval odpálené rakety, ale zmizení siluet migů hovořilo více než jasnou řečí.

Vítězíme.

Ta myšlenka povzbuzuje bojovníky již tisíce let a nyní pomohla i Jirovi. Dodala mu větší pocit pocit sebedůvěry než sebedelší kázání politiků a velitelů.

Nervózně pozoroval ukazatel paliva a pohrával si s myšlenkou porušit rádiový klid, když mu na taktickém displeji naskočil cíl blížící se ze severovýchodu od Chabarovska. Suchoj. A druhý.

Kde je Žlutý roj?

Jiro srovnal křídla do vodorovné polohy a mířil přímo k městu. Oba suchoje udržovaly asi dvoukilometrový rozestup a letěly na jihozápad. Pokud všichni čtyři piloti zachovají současný kurz a rychlost, minou Rusové bílou trojku a čtyřku zleva ve vzdálenosti několika kilometrů.

„Trojko, tady čtyřka. Moje hračka se přehřívá. Vypínám ji.“

Nečekané hlášení z digitálního laserového systému vzdušné komunikace Jirem otřáslo. Právě se příjemně těšil, že jim v ochranném obalu poskytovaném Athenou nic nehrozí, a teď jeho kolegovi zařízení selže.

Nejvyšší čas odsud vypadnout. Kde je Žlutý roj?

Bez Atheny, která by odstínila radarové záření nepřítele, byla teď čtyřka jasně viditelná na všech aktivních ruských obrazovkách. A několik se jich na něj bezpochyby se zájmem dívá. Jirův panel elektronických protiopatření se rozsvítil, někdo je zaměřil vysokým PRE, palebným modem radaru protiletadlových raket. Ve skutečnosti zaměřili jeho wingmana, ale Jiro se nacházel dostatečně blízko cílového letadla a jeho přístroje signál zachytily.

„Odpoutej se, čtyřko. RTB. Letím hned za tebou.“ (RTB znamená v řeči pilotů ,return to base‘, příkaz k návratu na základnu.)

„Dochází mi palivo,“ řekl pilot druhé japonské stíhačky, zahanbený, že mu selhala Athena.

Jirovi už ručička rovněž signalizovala, že se ocitá nebezpečně na suchu, ale jestli nebude krýt kolegův ústup, čekají čtyřku velmi zlé chvíle.

„RTB,“ zopakoval Jiro. „Okamžitě!“

Druhé zero provedlo prudký obrat. Jiro napjatě sledoval taktický displej, aby se ujistil, že jeho spolubojovník nabral přímý kurz na Hokkaidó.

Suchoje z vladivostocké základny zatočily o patnáct stupňů vlevo a vypustily raketu, vzápětí druhou.

Čtyřka už byla příliš daleko na přímou laserovou komunikaci a Jiro zapnul vysílačku, jejíž signál byl samozřejmě kódovaný, nicméně zachytitelný. „Bílá čtyřko, ve vzduchu jsou dvě rakety. Třiašedesát mil za tebou.“ Prchající pilot by měl mít střely na svém taktickém displeji, pokud ho ovšem nastavil do správného modu. Jiro nechtěl nic ponechat náhodě.

Suchoje byly ještě příliš daleko, aby mohl Jiro střílet. Japonské rakety měly kratší dolet než ruské.

Třeba by se suchoje daly nalákat na další cíl, pomyslel si a vypnul Athenu.

Kvůli slabé viditelnosti Jiro neviděl ohnivou stopu za nepřátelskými raketami, ale věděl, že tam někde jsou, že se řítí téměř čtyřnásobnou rychlostí zvuku a že každou vteřinou překonávají vzdálenost dvou námořních mil. Ruští piloti je odpálili na samé hranici účinného dostřelu a bílá čtyřka se jim teď snažila uletět. Stíhačka akcelerovala a platila za zvýšení rychlosti desítkami litrů benzinu vstřikovaného přímo do výfukového systému. Při tak malé rezervě paliva to nebyl nejrozumnější manévr, ale pilot musel volit mezi bezprostředně hrozícím peklem za zády a ne tak aktuálním nebezpečím nuceného přistání na mořské hladině.

Zero překonalo hranici dvou machů.

Oddechl si. Byl v bezpečí. V přímém běžeckém souboji (letadlo i rakety letěly prakticky po jedné přímce) ho střely nedohoní, protože jim dojde palivo.

„Trojko, tady čtyřka. Přecházím na jinou frekvenci a volám tanker. Potřebuju doplnit palivo, abych se dostal domů.“

„Rozumím.“

Jiro se nyní mohl plně soustředit na suchoje, které se obrátily k němu. Zkontroloval stav paliva. Neměl ho nazbyt, aby se mohl pouštět do stíhacích závodů.

Odpálení rakety. První druhá. Oba suchoje vystřelily.

Kde je k čertu Žlutý roj?

„Žlutá jedničko, tady bílá trojka. Udejte prosím polohu a očekávaný čas příletu na operační pozici.“

Jiro a oba ruští stíhači se k sobě blížili složenou rychlostí 2,5 machu. Rakety dosahují čtyř machů. Výsledek? Vzdálenost se každou vteřinou zkracuje o dva a čtvrt kilometru.

Jirovi chybělo pět vteřin, aby dostal oba protivníky na dostřel svých raket. Měl je odjištěny a připraveny k odpálení. Stačí stisknout spoušť na řídicí páce.

Čtyři tři dva jedna Na zaměřovači naskočil symbol signalizující, že nepřítel je uvnitř pásma doletu raket.

Kdyby ještě několik vteřin počkal, pravděpodobnost úspěšného zásahu by podstatně vzrostla. Ale palivo

Jiro stiskl spoušť a držel. „Jedenadvacet,“ zašeptal a raketa nesená plamenným chvostem vyrazila zpod křídla. Uvolnil spoušť, počkal, až se na průhledovém displeji objeví příslušný symbol, a stiskl podruhé.

Levou rukou se natáhl ke spínači Atheny a přehodil ho z pohotovostní polohy na „zapnuto“. Žlutá kontrolka však nezhasla.

Zatraceně!

Vypnul aktivní ochranu a znovu nastavil spínač na pohotovostní režim. Pak Athenu zapnul. Do obvodu byla zabudována desetivteřinová „zahřívací“ prodleva, tak dlouho se muselo čekat, než systém začal vysílat ochranný elektronický štít, který odstínil radarové vlny nepřítele.

Jiro zatím sklopil stroj do strmé zatáčky a prchal na jihovýchod. Klesal a gravitace mu dodávala tolik potřebnou rychlost.

Na displeji naléhavě blikal varovný symbol raketového napadení spolu s časovým údajem. Jedenadvacet vteřin do zásahu.

Jiro musel hodně odolávat pokušení zapnout přídavné spalování. Znovu se zadíval na ukazatel paliva. Ne, to by nestačilo. Kdyby použil forsáž, musel by do Japonska doplavat.

Sklopil nos dolů. Zatlačil páku dopředu a ždímal z letadla každý metr klouzavé rychlosti navíc. Padal ještě strměji.

Patnáct vteřin do zásahu. Jiro vyhlédl z kabiny, jestli už blížící se rakety nezahlédne.

Tam!

V příštím okamžiku se ponořil do oblačné mlhy.

To byla pěkná blbost, zaláteřil v duchu. Kdyby se udržel nad vrstvou mraků, viděl by na rakety a měl by větší šanci se jim vyhnout v případě, že by Athena nadále odmítala poslušnost.

Hloupá, pitomá chyba.

Nějak rychle ti docházejí alternativy, Jiro, možnosti, jak si zachránit ten svůj bláznivý zadek.

Přesně dvanáct vteřin před zásahem se na kontrolním panelu Atheny rozzářila zelená kontrolka.

Rakety se stále blížily, jak Jiro zřetelně viděl na taktickém displeji. Stále ho sledují?

Existuje způsob, jak to zjistit. Jiro strhl řídicí páku do strany a prudce se stočil proti střelám. Při přetížení větším než šest G mu z hrdla uniklo zasténání.

Rakety ho nesledovaly. Přeletěly nad ním v bezpečné vzdálenosti.

Jiro začal stoupat a naklonil se po křídle zpět na jihovýchodní kurz. Pro setkání s tankovacím letadlem potřeboval vyšplhat alespoň do čtyřiceti tisíc stop. Mířil k tankeru na pozici Alfa.

Pomalu stoupal a sledoval taktický displej, na kterém se obě jeho rakety blížily k cílům. Pak se střely a terče spojily a suchoje zmizely z oblohy.

On žije, Rusové jsou mrtví.

Jen tak, jako lusknutím prstů.

Jiro si hřbetem ruky vytřel pot z očí.

7

SOVĚTSKÉ VOJENSKÉ NÁMOŘNICTVO bylo vždy něco jako plovoucí oxymóron, námořní služba největší suchozemské mocnosti na světě nikdy nezískala pověst, prestiž ani finanční prostředky, jimž se těšila Rudá armáda. Hodina slávy sovětské námořní moci uhodila v roce 1962, po ukončení kubánské raketové krize postavil Sovětský svaz jako protiváhu U. S. Navy větší množství válečných plavidel, která se měla stát hrozbou pro globální zájmy Spojených států. Tyto lodě se plavily ve smečkách po vlnách sedmi moří, pyšně mávaly rudými vlajkami a nevypálily jediný výstřel.

Když se zbankrotovaný Sovětský svaz v roce 1991 rozpadl, nástupnické státy si válečné loďstvo rozdělily. Většinu získalo Rusko. Byla to pochybná čest, protože nemělo finanční prostředky nejen na opravy a údržbu lodí, ale ani na to, aby je mohlo vůbec vyslat na moře. Chyběly peníze na platy a stravu námořníků. Řada plavidel byla prodána do zemí třetího světa za tolik potřebnou tvrdou měnu, ale většina jich tiše rezivěla na kotvištích.

Asi polovina dálněvýchodní flotily zahálela přivázána k molům tří námořních základen v okolí Vladivostoku i v den, kdy do přístaviště každé z nich vplula eskadra čtyř torpédoborců.

Japonská plavidla zahájila palbu svých palubních děl ráže 127 milimetrů ze vzdálenosti půldruhého kilometru. Ani jedna ruská loď palbu neopětovala.

Na drtivé většině z nich nebyla žádná posádka a i tam, kde se na palubě zdržovali námořníci, nebyla ani vyhlášena bojová pohotovost, natož aby se zmohli na odpor. Na dvou základnách východně od Vladivostoku měly všechny lodě dávno vychladlé motory a byly bez proudu, ve městě samotném byly jen dvě napojeny alespoň na zdroj energie z pevniny. Jediné dvě lodě schopné života kotvily u nejzápadnějšího mola v zátoce Zlatý roh. Jinak připomínala všechna plavidla to, čím ve skutečnosti byla, mrtvé hromady rezavé oceli ponechané svému osudu.

Ne že by obyvatelé země a její námořnictvo lodě, které byly postaveny za obrovských nákladů a nemalých obětí, zanedbávali záměrně. Problém spočíval v tom, že nikdo nebyl schopen rozhodnout, co s nimi. Každé rozhodnutí v sobě skrývalo dalekosáhlé emocionální a politické důsledky. A tak Rusové, jak je jejich dobrým zvykem, nedělali nic. Drtivá většina plavidel byla proto v takovém stavu, že mohla posloužit jedině jako šrot pro ocelárny.

Japonské torpédoborce připluly plnou parou v liniové formaci jeden za druhým. Vybíraly si terče nerušené jako při námořním cvičení a nemilosrdně je likvidovaly. Granáty a šrapnely vybuchovaly na palubách ruských lodí a proděrovávaly nechráněné trupy. Tu a tam vypukaly drobné požáry, ale na lodích nebyla uskladněna žádná munice, trhaviny ani palivo, nic, co by mohlo hořet. Všechny hořlavé materiály, a nejen ony, lodě byly oškubány na holou kostru, byly dávno rozkradeny dělníky z loděnic a prodány na černém trhu.

Obzvláštní pozornost věnovaly japonské torpédoborce dvěma plavidlům napojeným na zdroj proudu z pobřeží, které útočící posádky poznaly podle rozsvícených světel. Ironií osudu nešlo o válečné lodě. Jedna z nich byl padesát let starý ledoborec, v druhém případě šlo o velký námořní remorkér. Obě plavidla se pod drtivými japonskými údery zakrátko potopila.

Po třiceti minutách ostřelování byli Japonci spokojeni. Stále v liniové formaci se čtyři torpédoborce každé eskadry uprostřed plavebního kanálu otočily a zamířily k ústí zátoky.

Námořní základna v Gavanu vzdáleném osm set kilometrů byla vyřízena stejně rychle a nemilosrdně a se stejnou chirurgickou přesností. Vždyť šlo koneckonců o zrcadlový obraz základen u Vladivostoku, odkladiště nepotřebných vraků. Některým lodím se však za ta léta přece jen dostalo alespoň minimální péče a pořád na nich sloužily posádky.

Jedním z těchto šťastných plavidel byl i monitor s nízkou otevřenou palubou, který byl používán pobřežní stráží k hlídkové službě na Amuru v době, kdy se řeka uvolnila ze sevření ledového krunýře. Posádce se pod vedením mladého praporčíka, který držel noční hlídku, podařilo sundat plachtu z jednoho ze stopatnáctimilimetrových lodních protitankových děl, rozhýbat ho a nabít. Prvním výstřelem minuli, ale druhý projektil prorazil do boku japonského torpédoborce úhlednou díru a způsobil rozsáhlý požár.

Japonci stočili hlavně celé flotily na jediný dělový člun, který se zmohl na odpor. Dělostřelci ve věži stopatnáctimilimetrového kanónu dokázali vyslat na nepřítele ještě dva granáty, které oba minuly cíl, ale pak japonský výstřel přerušil přívod elektrického proudu do věže.

Když po několika desítkách minut eskadra torpédoborců plnou parou odplouvala ostřelovat Alexandrovsk na Sachalinu a pak Nikolajevsk u ústí Amuru, velící admirál flotily přemýšlel o osádce oné dělové věže. Dělostřelci odvážně bojovali proti obrovské přesile. Dobývání Ruska, uvažoval, nemusí být zdaleka tak snadné, jak by se dalo soudit z rozhovorů v důstojnické jídelně vlajkové lodi.

Admirálu Kolčakovi, dieselelektrické útočné ponorce, která křižovala mezi nejjižnějším z Kurilských ostrovů a Hokkaidem, velel kapitán druhé třídy Pavel Saratov. Za normálních okolností by se v souladu s ruskou námořní doktrínou při plavbě na hladině, potřeboval dobít akumulátory, držel daleko od břehů. Ale Moskva mu, aby podráždila Japonce, rozkázala pohybovat se v posledních třech dnech těsně za hranicí dvanáctimílového pobřežního pásma teritoriálních vod v blízkosti japonského přístavu Nemuro.

Ponorka opustila mateřskou základnu v Petropavlovsku na východním pobřeží Kamčatky před dvěma týdny. Jejím prvním úkolem bylo dopravit dva námořní potápěče k vraku, který blokoval plavební kanál do Ochotska, malého přístavu na severním pobřeží Ochotského moře, jemuž dal své jméno. Demolice vraků a udržování plavebních cest měly oficiálně na starosti jednotky příbřežní pohraniční stráže, ale z důvodů známých pouze některému z byrokratů zahrabaných v pohodlí jejich moskevských kanceláří bylo rozhodnuto, že se úkolu ujme vojenské námořnictvo. Saratov dlouho nemohl potopený vrak objevit. Odjel do přístavu a od jeho velitele se dozvěděl, že vrak blokoval průplav deset let až do minulé zimy, kdy prorezavělou kostru zničilo ledové pole, které přístav každoročně od prosince do května uzavírá. Nebylo tedy co demolovat.

Hodinu před svítáním do mlhavého dešťového rána stál Saratov na můstku ve věži podmořského člunu a přemítal o svém osudu. Kdysi velel útočné ponorce třídy Alfa s atomovým pohonem, ale jaderné loďstvo bylo kompletně odstaveno, když Rusko před několika lety souhlasilo s demontáží reaktorů výměnou za zahraniční bankovní úvěry a garance. Saratov si nestěžoval, reaktory byly mizerně konstruované, staré a nebezpečné. Preventivní údržba i opravy se katastrofálně zanedbávaly. Značně se mu ulevilo, když se dozvěděl, že dny, v nichž absorboval neznámé dávky radiace, skončily.

Mnoho důstojníků se v té době s námořnictvem rozloučilo, ale Saratov se rozhodl zůstat. Celá země šla ekonomicky ke dnu a člověk bez jakékoliv kvalifikace pro civilní povolání neměl na pracovním trhu žádnou naději na získání slušného místa. Držel se své specializace a díky vysoké hodnosti byl pověřen velením dieselové ponorky, jedné z mála, které ještě dokázaly vyrazit na moře. Ne že by námořnictvo oplývalo penězi na nákup pohonných hmot, Saratov musel již dvakrát vyměnit palivo pro torpéda za naftu a jídlo pro posádku, aby mohl vůbec vyplout.

Sloužil na Admirálu Kolčakovi již čtyři a půl roku. A teď tady stojí na můstku na dohled od japonského pobřeží. Pořád ještě velí ponorce, pořád ještě se občas nají. Jeho posádku tvořilo dvacet důstojníků a pětadvacet praporčíků. Z příslušníků mužstva se pouze pět přihlásilo k námořnictvu dobrovolně, ostatní sem byli převeleni. Vojáci měli málokdy potřebnou motivaci nebo schopnosti, aby zůstali u námořnictva i po ukončení základní služby. Ti, kteří se rozhodli pokračovat v kariéře u válečného loďstva, byli povýšeni na praporčíky. Po zhroucení totalitního režimu muselo nové Rusko převzít komunistický systém povinné základní vojenské služby, protože na přilákání a nábor dobrovolníků do ozbrojených sil nemělo dost peněz. Důstojníci a praporčíci na palubě Admirála Kolčaka tvořili spolu s pěti dobrovolníky celou jednu čtvrtinu současného ruského dálněvýchodního ponorkového loďstva. Další tři dieselelektrické ponorky s podobně složenou posádkou představovaly zbytek flotily čtyř podmořských člunů, jediných, které přežily rozpad Sovětského svazu.

To pomyšlení stačilo, aby dospělému muži vyhrkly do očí slzy.

Admirál Kolčak byl přes své stáří v slušném stavu. Kdysi brázdil moře pod jménem Vladimirský komsomolec, které oslavovalo komunistickou mládežnickou organizaci, ale po pádu komunismu byla ponorka přejmenována, po hrdinovi boje proti komunistickému režimu. Měla samozřejmě svoje mouchy, ale šlo o opravitelné poruchy, které přicházely s věkem a únavou materiálu a nebyly dány konstrukčními nedostatky. Posádce se zatím pokaždé podařilo vynořit se na hladinu, kde pak dieselové motory obvykle naskočily. A nikdo z námořníků nemusel opustit loď kvůli nemoci z ozáření. Před dvěma roky ji málem koupili Libyjci, ale pak si to naštěstí rozmysleli a vybrali si jinou ponorku z černomořské flotily. Tehdy měl Admirál Kolčak namále.

Saratovovo neveselé rozjímání přerušil telekomunikační důstojník s radiogramem z Moskvy. Zpráva byla přísně tajná a nesla označení nejvyšší naléhavosti, takže byla okamžitě dešifrována a předána kapitánovi.

Saratov si ji přečetl ve světle kapesní svítilny s červeným světlem, kterou neustále nosil při sobě. Japonci zaútočili na Vladivostok!

Kapitán sestoupil z věže do centrály a přečetl si dekódovaný radiogram ještě jednou pod pořádným světlem.

Moskva mu přikazovala okamžitě odplout k Vladivostoku a napadnout každou japonskou loď, na kterou narazí. Nejvyšší prioritu měla podle rozkazu válečná plavidla, pak následovaly transportní lodě přivážející posily. Předpokládalo se, že vojáci na palubě budou mávat vlajkami s vycházejícím sluncem, což by mělo být viditelné periskopem, takže Saratov nebude plýtvat torpédy na loď naloženou pytli s cementem nebo třeba gumovými hračkami.

Navigátor seděl u svého pultu v centrále. Saratov mu podal zprávu, aby si ji přečetl, a zahleděl se na mapu na stole. Navigátor si začal vzrušeně šeptat s prvním důstojníkem.

Saratov právě odměřoval na mapě vzdálenost, když se ozval praporčík z hlídky. „Radarový signál P-3.“ To už byl čtvrtý přelet hlídkového letounu P-3 za poslední tři dny.

„Kde?“ zeptal se Saratov ostře.

„Azimut jedna jedna pět, odhadovaná vzdálenost patnáct.“

„Ponořit, ponořit, ponořit! Nouzový ponor!“ zařval Pavel Saratov a osobně stiskl poplachové tlačítko upozorňující posádku na okamžité ponoření.

P-3 Orion je velké čtyřmotorové turbovrtulové letadlo s dvanáctičlennou posádkou. Pro vojenské námořnictvo Spojených států ho vyrábí firma Lockheed už řadu let a periodicky ho s technologickým pokrokem v oblasti elektroniky modernizuje. Oriony jsou vojenskou verzí staršího civilního typu letadel Electra, od nichž kompletně převzaly konstrukci draku. Tento typ dosáhl mnohem větších úspěchů jako protiponorkový hlídkový letoun než jako dopravní letadlo pro cestující. Japonská armáda ho používala již několik desítek let.

Posádka P-3, která objevila Admirála Kolčaka, věděla, že ponorka operuje v blízkosti přístavu Nemuro. Dnes prováděla běžnou hlídkovou službu. Prověřovala radarové kontakty, přelétávala nad nimi a pak je pro identifikaci osvětlovala pátracími reflektory o obrovském výkonu.

Jeden z radarových cílů začal na obrazovce blednout.

Operátor radaru vzrušeně ohlásil: „Ponořuje se! Jde pod hladinu! Třináct mil, relativní směr tři pět nula.“

„Odhad kurzu a rychlosti!“ vyštěkl taktický koordinátor, otrávený, že se vůbec musí obsluhy radaru ptát.

„Přibližně nula devět nula magnetický, rychlost šest uzlů. Je to určitě ponorka a jde dolů, dolů, dolů.“

Operátor zářil nadšením. Tohle je konečně válka. Po dlouhých letech výcviku skutečná, nefalšovaná válka. Před nimi je ruská ponorka hledající úkryt pod termální vrstvou a posádka orionu, k níž operátor samozřejmě patří, ji teď zničí.

Taktický koordinátor Koki Hirota měl plné ruce práce. Ponorka nepochybně zachytila radarový signál jejich letadla a chce se zachránit pod vodou. Ostrov Hokkaidó leží asi osm mil jižně. Když plula ponorka na hladině, směřovala na východ. Jakmile se ponoří, pravděpodobně změní směr, aby útočníka zmátla. Ale kam její velitel zamíří? Jistě ne na jih nebo zpátky do úzkého průlivu, kde by měl omezený manévrovací prostor. Jenže na druhé straně

Ne, ne, ne. Dnes žádné zkratky. Dostaneme tu ponorku přesně podle předpisů. Zahájíme průzkum, budeme síť postupně utahovat a pak nepřítele zlikvidujeme samonaváděcím torpédem Mk-46.

To už pilot Masataka Jonai nastartoval motory číslo jedna a čtyři. Při běžném průzkumu letěl totiž jen se dvěma. Se čtyřmi roztočenými vrtulemi zahájil Jonai mírný sestup. Šedesát metrů nad hladinou klesání vyrovnal a zapnul autopilota. Podle pravidel se noční průzkum provádí z výšky sto padesáti metrů, šedesát je povoleno jen za dne, ale přístroj MAD, detektor magnetických anomálií, je blíže k hladině citlivější. Jonai se vyznačoval samurajským duchem: Chtěl tu ponorku dostat za každou cenu a taktické příručky mohly jít k čertu, poletí na šedesáti metrech a basta.

Za rostoucího napětí v kabině začala posádka shazovat sonarové bóje do pravidelného obrazce. Některé byly nastaveny na odposlech nad termálním rozhraním předpokládaným v hloubce kolem sto deseti metrů, další pod ním. Potrvá několik minut, než mikrofony hloubkového odposlechu dosáhnou požadované polohy.

Nejseverněji shozená mělká bóje zachytila slabou ozvěnu lodního šroubu. „Kontakt, kontakt,“ zvolal radostně operátor sonaru. Koki Hirota cvakl několika spínači, aby mohl také poslouchat. Napínal uši. Ano, už to slyší. Ponorka.

Díky bohu, že je to ruská loď, pomyslel si Hirota. Kdyby to byla americká ponorka se supertichým chodem, jediné letadlo by nemělo šanci ji lokalizovat. Za deset let služby na hlídkových letounech se mu podařilo zjistit jednu jedinou a Koki Hirota si upřímně přiznával, že měl tehdy náramné štěstí. Ale i když je tam pod nimi Rus, a ne Američan, pořád budou potřebovat jistou dávku štěstí, aby se jim ho podařilo zachytit a zlikvidovat.

Hirota nařídil položit sonarové bóje v přehradním pásu o čtyřkilometrových rozestupech na sever od nejsevernější dosud shozené.

Jonai okamžitě poslechl. Choval k Hirotovi naprostou důvěru a byl pevně přesvědčen, že je to ten nejlepší taktický důstojník v Japonsku, a možná i na světě. Orion burácel šedesát metrů nad hladinou letovou rychlostí dvě stě uzlů (přes 360 km/h).

Jonai i druhý pilot se napjatě soustředili na přístroje. V tak malé výšce se mohla i ta nejdrobnější chyba stát osudnou. P-3 je mohutný letoun a oni letí za tmy těsně nad mořskou hladinou.

Sonarové bóje opouštěly palubu na zlomek vteřiny přesně. V automatickém vypouštěcím zařízení jich bylo umístěno čtyřiašedesát a Hirota určoval, která má být kde shozena. Vlastní vypouštění pak řídil počítač. Z celkového počtu jich bylo čtyřicet levnějšího typu LOFAR, tedy nízkofrekvenčních. Osmnáct směrových bójí typu DIFAR bylo určeno pro průzkum v těsnější blízkosti cíle. Zbylou šestici tvořil nejnovější výdobytek tajného japonského technického vývoje. Tyto bóje byly schopny určit vzdálenost cíle na základě Dopplerova principu. Pokud by bylo potřeba více bójí, palubní mechanik je mohl shodit ručně; letoun nesl rezervní zásobu.

Posádka byla vybavena vynikajícími nástroji svého řemesla a uměla je díky soustavnému výcviku dokonale využívat.

Při každém shození akustické bóje zazněl kabinou vzrušený šepot. Napětí se při každém kontaktu s nepřítelem nesnesitelně stupňuje, což byl jeden z důvodů, proč si většina posádky zvolila právě tento způsob obživy. Lov na ponorky považovali za nejlepší a nejatraktivnější kolektivní sport na světě.

Řetězec bójí byl shozen a operátoři sonarů si přitiskli sluchátka k uším a napjatě pátrali mezi zvuky oceánu po tichém zavrčení, sebeslabším náznaku zvuku lodního šroubu člověkem stvořeného leviatana.

„Mám ho,“ zvolal muž u prvního sonaru. „Třetí a čtvrtá bóje. Ještě je nad rozhraním.“

Koki Hirota si zapnul sluchátka a zaposlouchal se do zvuků. Zavřel oči a celou bytostí se soustředil na sluchové vjemy.

Taktický důstojník zachytil ten nejjemnější náznak, tu nejsubtilnější nuanci v kakofonii moře. Hluk způsobovaný mořskými živočichy, rytmické šumění příboje narážejícího na pobřeží Hokkaida a hukot alespoň desítky hladinových plavidel. A mezi všemi zvuky a šumy o sobě dala vědět i ponorka. Je tam! Tiché vrnění lodního šroubu a sotva rozeznatelný kovový klapot, nejspíš uvolněné ložisko.

Zvuková stopa mizela. Ponorka na útěku vklouzla pod termální rozhraní, kde se chtěla schovat.

Hirota přepnul na hloubkové bóje.

Ano, tentýž zvuk, zesílený.

Hirota zkusil jinou bóji. Ještě silnější. Rozehrál prsty na klávesnici počítače a na obrazovce monitoru se mezi křížky označujícími polohu bójí objevil světelný bod.

Kapitán ponorky se otáčel a vracel se na východní kurz. Pohyboval se velmi pomalu rychlostí tří, nejvýše čtyř uzlů, aby snížil hluk stroje na minimum.

Měl bych shodit další řadu? uvažoval Hirota. Dvoukilometrové rozestupy, nebo snad poloviční? Zásoba sonarových bójí není neomezená a dlouho uvažovat také nemůže.

Okusoval si nehet na levém palci a přepínal mezi kanály, aby si vyslechl signál z jednotlivých bójí. Pohled na obrazovku mu potvrdil, že počítačová analýza se shoduje s jeho hodnocením situace. Zřetelný zvukový podpis naznačující obrat na východ.

Nachytali Ivana v mělkých vodách a on se snaží přesunout nad větší hloubku, která by ho snáze ukryla.

Taktický důstojník vyslal pilota na další shoz. Naťukal do počítače hustou řadu s tisícimetrovými rozestupy bójí umístěnou na východoseverovýchod od současné polohy ponorky. Rozhodl se shodit na konci každé řady směrovou a uprostřed dopplerovskou bójku.

Chtěl vyčkat a shodit řetěz akustických čidel, až se nepřítel ustálí na novém kurzu, ale teď viděl, že to nebude možné, protože ponorka se již shozeným bójím ztrácela.

Hirota pokládal za nejpravděpodobnější, že velitel ponorky popluje v magnetickém azimutu nula devět nula, protože tím směrem se nejrychleji dostane do hlubších vod. Ale pořád šlo jen o kvalifikovaný odhad, myšlenky ruského kapitána číst nedokázal.

Masataka Jonai přehodil směrový volič autopilota a navedl P-3 na požadovaný kurz. Letoun se po obratu vyrovnal a Jonai zkorigoval výšku, v zatáčce autopilot ztratil asi šest metrů, a znovu předal řízení automatu. Když převzal velení letadla, trval na tom, aby se všechny letové manévry prováděly ručně, a přestal s tou hloupostí teprve tehdy, když ho Hirota přesvědčil, že autopilot dokáže řídit letadlo lépe než kterýkoliv člověk.

„Posádko, pozor! Utahujeme síť,“ ohlásil Jonai do mikrofonu interkomu.

Napětí v kabině by se dalo krájet.

Bóje padaly jako tikot dobře namazaného hodinového stroje.

Poslední dvě akustická čidla řetězce ještě vězela ve vypouštěcím zařízení, když operátor sonaru vykřikl: „Mám ho!“

Hirota zkontroloval obrazovku. Ano, počítač už kreslil polohu Tam! Kurz nula osm pět, rychlost čtyři uzly.

„Jonai, pomalu zatočte o dvě stě sedmdesát stupňů vlevo a pokračujte v kurzu nula osm pět pro přelet s použitím MAD. Při obratu vás nasměruju. Poletíme v jeho brázdě.“

Jonai znovu nastavil směrový selektor autopilota, zatímco palubní inženýr neznatelně přidal plyn. Dodatečný tah motorů zabrání ztrátě výšky při obratu. Už teď letadlo pětačtyřicet metrů nad hladinou málem olizovalo hřbety vln. Jonai vyřadil autopilota a s pohledem upřeným na přístroje se v zatáčce pomalu vrátil na letovou hladinu šedesáti metrů. Když se letoun po dokončení obratu vyrovnal, znovu přešel na automatický režim.

Každý z mužů v kabině se soustředil výhradně na displeje před sebou. Obsluha sonarů ve sluchátkách zřetelně slyšela otáčení lodních šroubů, naléhavé, vyzývavé.

„Zase otáčí. Budeme muset shodit krátký řetěz. Přejděte na devadesát stupňů a držte kurz, než vám dám další pokyn.“

Hirota hleděl na obrazovku počítače a snažil se vmyslet do uvažování ruského kapitána.

„Míří na sever,“ oznámil po chvíli. „Ví, že po něm jdeme. Možná se vrátí nad termální vrstvu. Použijeme kilometrové rozestupy. Pilote, nový kurz. Tři šest nula. Potom, až řeknu, otočíte doprava.“

Ticho v interkomu. Celá posádka věnovala veškerou pozornost dokonalému a přesnému plnění vlastních úkolů. Přesto však nová řada bójí nepomohla a počítač ruskou ponorku ztratil. Pořád tam byla, a najednou zmizela.

Hirota napjatě poslouchal na všech kanálech, stejně jako operátoři sonarů. Nic. Moře mlčelo jako zasypaný hrob.

Určitě zastavil stroje, pomyslel si Hirota, nebo se pohybuje extrémně pomalu a udržuje minimální rychlost, aby si ještě zachoval manévrovatelnost. Kdyby se nechal jen unášet proudem, loď by neposlouchala kormidlo.

„Možná je už moc hluboko,“ poznamenal kdosi.

Hirota spustil „pinknutí“, aktivní akustický signál jedné z prostředních bójí posledně položeného řetězce, a čekal, až ostatní čidla zachytí ozvěnu.

Ještě než se ozvala, zaburácel ve sluchátkách hukot motorů a zavrčely lodní šrouby ponorky. Při potenciometrech vytočených na maximum ohlušující rachot.

„Přechází na plný výkon,“ ohlásil operátor prvního sonaru. „A myslím, že klesá do větší hloubky.“

Ano, plný výkon. Za několik minut popluje ponorka rychlostí přesahující dvacet uzlů. Možná pětadvacet. Kdyby měla atomový pohon, dosáhla by snadno i pětačtyřiceti uzlů. Jedna z amerických ponorek Hirotovi před dvěma roky zmizela za horizontem rychlostí dvaapadesáti uzlů (94 km/h).

Počítač začal zakreslovat polohu cíle.

„Mám ho,“ oznámil Hirota posádce, hlas zkreslený vzrušením. „Přeletíme ho s MAD. Jonai, přejděte okamžitě na kurz nula čtyři pět.“

Pilot sklopil letoun do čtyřicetistupňové zatáčky a Hirota cítil, jak ho přetížení tlačí do pilotního křesla.

Tuhle ponorku přibijeme na kříž!

„Vracíme se na nula devět nula ustálit držet kurz Blížíme se. Už jsme v jeho brázdě.“

Proklatá ponorka! Stále zrychluje, už má přes dvacet uzlů.

„MAD, MAD, MAD!“ zařval operátor radaru, který obsluhoval také detektor magnetických anomálií. Ručička přístroje bláznivě poskočila, když letoun přeletěl nad silným magnetickým polem ponorky.

Ve vnitřním komunikačním okruhu zaznělo krátké, křečovité zajásání. Posádka se vyznačovala vysokou disciplínou, ale tohle byla hra na život a na smrt. Jonai pozitivní nadšení svých mužů vždycky povzbuzoval a v minulosti jich několik z posádky vyřadil, protože neprojevovali požadovaného bojového ducha.

Teď Jonai naklonil P-3 do dalšího čtyřicetistupňového náklonu pravotočivé zatáčky. Potřeboval se otočit o dvě stě sedmdesát stupňů a přeletět ponorku kolmo na směr její plavby. Jestli obsluha magnetického detektoru zazpívá a taktický důstojník útok schválí, vypustí samonaváděcí torpédo typu Mk-46.

Torpédo vyklouzne z bombovnice a po dopadu na hladinu se stočí doprava. Současně se zaktivuje jeho pasivní sonar a začne hledat akustický signál cíle, který by se měl nacházet, pokud posádka letounu P-3 odvedla svou práci bezchybně, v okruhu pěti set metrů. Jakmile sonar ponorku objeví, naváděcí systém torpéda začne vysílat zvukové pulzy a zaměří se na ni. V amerických filmech dokážou ponorky uhnout torpédům z cesty nebo jim zvýšenou rychlostí uniknout, ale Jonai věděl, že je to naprostý nesmysl. Pinkání akustického signálu blížícího se torpéda Mk-46 bude to poslední, co posádka ruské ponorky v životě uslyší.

Masataka Jonai položil letadlo na křídlo v prudké zatáčce. „Otevřít bombovnici!“ rozkázal.

„Zasekla se,“ ohlásil druhý pilot.

Jonai se podíval na indikátor.

Pořád zavřená. Zatraceně!

„Zkontrolujte pojistky! Rychle!“

Rozkaz byl určen palubnímu inženýrovi, protože pojistková skříňka zbraňových systémů se nacházela za ním u jeho pravého lokte.

Autopilot, který již při předchozích obratech ztrácel výšku, přivedl opět letadlo blíž k hladině. V tomto okamžiku letělo pouhých třicet metrů vysoko a stále neznatelně klesalo, avšak nikdo si toho nevšiml.

„Všechny pojistky v pořádku, pane.“ Palubnímu inženýrovi stačilo odklopit kryt panelu a přejet prstem po jističích, zda některý nevyčnívá.

„Tak ji přepněte.“ Jonai chtěl, aby palubní inženýr pojistku vypnul a zase zapnul.

„Nemůžu ji najít,“ přiznal inženýr chvějícím se hlasem.

Masataka Jonai byl bez sebe vztekem. Nepřítel na dosah, jen vypustit torpédo, a teď tohle! „Vy idiote! Na zbraňovém panelu!“

Druhý pilot se na sedačce otočil a posvítil na panel baterkou. „Přímo tam.“ Namířil paprsek. „Tam je. Vidíte?“

Jonai náhle ucítil, jak se letadlo stáčí. Špička pravého křídla proťala hřeben vlny. Praštil do tlačítka odpojujícího autopilota, strhl řídicí páku kormidla vlevo a přitáhl ji k sobě.

Pozdě! Pravé křídlo se zabořilo do následující vlny.

Odpor křídla ve vodě odchýlil nos letadla doprava a strhl ho prudce k hladině. Tím se křídlo zarylo do vody ještě hlouběji. Letadlo udělalo přemet.

Neovladatelný překrut vychýlil kuličku zatáčkoměru do levé krajní polohy. Jonai pohlédl na sklonoměr a instinktivně strhl kormidlo doleva. Byl to poslední vědomý čin jeho života.

Pilotní kabina prorazila hladinu jako první a všichni tři muži v kokpitu byli okamžitě mrtví.

Posádku v zadní části letadla vrhla setrvačnost při dopadu prudce kupředu. Vzápětí je rozdrtily sedačky a další výstroj utržená z úchytů. Trup letadla se podélně rozlomil a hladinu prořízlo i levé křídlo.

Voda vysoko vystříkla a trvalo dobrou minutu, než se hladina zase uklidnila do převalujících se vln.

Ve velínu ponorky, zvaném obvykle „centrála“, zaslechl kapitán Saratov mohutné šplouchnutí. Měl nasazena sluchátka, takže současně slyšel i sonar, jehož obsluha hlásila směr shazovaných akustických bójí. Navigátor pak podle kapitánových odhadů vzdálenosti zakresloval jejich polohu do mapy. Na základě klikatého obrazce v mapě pak Saratov ponorku řídil. Náčrt v mapě, metoda moderními a lépe vybavenými válečnými loďstvy dávno opuštěná, byl velmi hrubý, ale Saratov nic jiného k dispozici neměl.

Hlasité šplouchnutí ho překvapilo a vyvedlo z míry. Tak výrazný hluk nemohlo způsobit torpédo, a akustické čidlo už vůbec ne. Kapitán zavřel oči a soustředěně poslouchal. Z čela se mu řinul pot, stékal mu na tváře a odkapával z brady.

Jako první promluvil muž u sonaru. „Zvuk motoru zmizel.“

Nemýlil se. Vibrace čtyř vrtulí, které neustále zněly na pozadí všech ostatních zvuků, již nebylo slyšet.

Pak Saratov zaslechl praskot a drhnutí kovu o kov. Že by drcený trup?

Je to možné? Ztichl hukot motorů, gigantické šplouchnutí Že by opravdu jako zázrakem unikli ze spárů téměř jisté smrti?

„Havaroval,“ vydechl kapitán.

Jeho posluchačům to stále nedocházelo.

„Havaroval,“ zopakoval kapitán. „Spadl do vody.“

Výkřiky. Volání slávy. Námořníci se úlevou rozesmáli, až se jim z očí koulely slzy.

Jak je život najednou krásný!

*

Jack Innes stál ve dveřích Oválné pracovny a čekal, až prezident skončí rozhovor se skautskou družinou. Podle emblémů na rukávech si říkali Orli. Fotografové cvakali poslední záběry. Prezident si s chlapci potřásal rukou, na rtech široký úsměv, a předstíral, že Innese nevidí. Mezi vlastnosti, za které vděčil svému nynějšímu postavení, patřila schopnost soustředit se výhradně na osoby, které měl před sebou, a vyvolat v nich tak dojem, že jsou v daném okamžiku jediným objektem jeho zájmu.

Úředník prezidentské kanceláře vypoklonkoval skautíky i s jejich vedoucím ze dveří na vteřinu přesně podle rozvrhu. Svých pět minut už vyčerpali.

Prezident se posadil za stůl.

„Japonské ozbrojené síly obsazují Sibiř,“ oznámil mu Innes. „Útok započal o půlnoci místního času, tedy asi před hodinou. Zpráva právě dorazila.“

„Uvažoval jsem, jak dlouho vydrží Abe čekat.“

„Před osmi hodinami Rusové uvěznili hlavního představitele hnutí za nezávislost Sibiře. Přesně o půlnoci vystoupil Abe v televizi. Prohlásil, že sibiřské obyvatelstvo už nesmí dále trpět pod ruským útlakem a že se Japonsko rozhodlo podat svým pokrevním bratrům pomocnou ruku.“

Poradce pro otázky národní bezpečnosti pokračoval a seznámil Hooda se vším, co se dozvěděl. Prezident se pomalu v křesle otočil a zahleděl se z okna, ale stále pozorně naslouchal. Pak se obrátil na druhou stranu a zadíval se na rozpis svého pracovního programu. Když Innes domluvil, položil mu několik otázek.

„No dobře,“ uzavřel Hood. „Postup znáte. Svolejte mi sem Národní bezpečnostní radu, předáky většiny i menšiny obou komor Kongresu a ostatní rýpaly. Uvidíme, na čem se shodnou.“

„Ano, pane.“

„Budou váhat, lomit rukama a radit, abychom hlavně nic nepodnikali.“

„Jistě japonskou agresi odsoudí.“

„Slova, nic než slova. Počkejte a uvidíte. Udělat nebudou ochotni vůbec nic.“

„Určitě se pokusíte přimět je k činu, že?“

„Dříve či později, Jacku, budeme muset sebrat odvahu a začít dělat, co je správné, ne jenom kecat.“

„Problém je vědět, co je skutečně správné.“

„Ne, vážený, není. Přemoudřelí šarlatáni a guruové New Age to zajisté nevědí nikdy, ale každému člověku se špetkou zdravého rozumuje to zřejmé na první pohled. To, čemu se každý vyhýbá, je cena, kterou je nutno za ty správné činy zaplatit. Vezměte si například Bosnu na počátku devadesátých let. Srbové začali vraždit muslimy, rozpoutali genocidu, zabili každého, kdo mohl jen potenciálně ohrozit velkosrbskou utopii. Chtěli si muslimy zotročit. A šlo o vědomé politické rozhodnutí nejvyšších srbských představitelů, protože věřili, že jim to může projít. A tři roky jim to také procházelo. Tři dlouhé roky vůdcové Ameriky jen lomili rukama, váhali a odmítali použít proti Srbům sílu. Genocida! Masové vraždy! Opakování Hitlerova konečného řešení. A my jsme zavírali oči. Dopustili jsme tyto hrůzy, protože jsme odmítali vyvinout sebemenší úsilí, abychom je zastavili, odmítali jsme zaplatit cenu, kterou by nás to stálo.“

„Liberálové tvrdili, že by se Bosna mohla stát druhým Vietnamem.“

Hood se nadechl a vyrazil hluboký povzdech. „Když odmítnete zvednout ruku, abyste zastavil zlo, stáváte se jeho součástí. To je pravda dnes jako před tisíci lety. Však uvidíte, Jacku. Dnes večer tady ti šašci budou argumentovat, co všechno nám hrozí, jestli se Japonsku postavíme, a jakou za to zaplatíme cenu. Budou tvrdit, že Rusko není než brloh zkorumpovaných zlodějů, kterému vládnou ještě větší zloději. Budou tvrdit, že za svou mizérii mohou Rusové poděkovat jen sami sobě. V poslední době jsou těchto úvah plné noviny. Zaplaví nás argumenty, proč si nemůžeme dovolit namočit se do války někoho jiného. Budou tvrdit, že to není náš problém, že Spojené státy nejsou světovým četníkem. Odmítnou postavit se zlu. Však uvidíte.“

„Lidé už dnes ve zlo nevěří,“ poznamenal Innes. „Je to nemoderní. Prý už se nám ho podařilo vymýtit.“

„Ach, kdepak,“ řekl prezident přesvědčeně. „Zlo žije a daří se mu stále lépe. Problém tkví v tom, že se s ním příliš mnoho lidí smířilo.“

Na první vážnější odpor se japonským okupantům postavily menší jednotky většinou do velikosti družstva, nejvýše pak čety, vedené nižšími důstojníky. Bez rozkazů, bez vzájemné koordinace zablokovali vojáci ulice a začali střílet. Tato ohniska obrany byla snadno obklíčena a zničena. Přesto se však japonské jednotky, které měly vytvořit linii fronty napříč poloostrovem, opožďovaly. Na pomoc musely být povolány tanky a obrněná vozidla, a to stálo útočníky určitý čas.

Dvě hodiny po východu slunce již aktivně bojovalo několik tisíc ruských vojáků. Řehtání samopalů a výbuchy granátů se ozývaly ve stále širším okruhu zejména na severních předměstích a nad městem i zátokou se vznášel kouř hořících budov a automobilů.

Na Ruském ostrově a v oblasti kolem Zlatého rohu se nebojovalo, protože tam se žádné ruské jednotky nenacházely. Policie se pod obrovskou přesilou mužů i zbraní vzdala bez jediného výstřelu. Neozbrojení civilní obyvatelé města neměli na vybranou; pozorovali, co se děje, a drželi se stranou.

Kolem sedmé hodiny ranní dosedla na plochu vladivostockého letiště eskadra stíhaček Zero. Načerpala palivo a doplnila rakety a munici, dopravené vrtulníky ze zásobovací lodi, která kotvila asi půl míle na otevřeném moři. Z jiné lodi odstartovala desítka útočných helikoptér a zakrátko již napadala ruské pozice v severních oblastech Vladivostoku.

Z oblohy se stále snášel drobný déšť.

Vítr zametl oblohu do modra, zůstaly jen nestálé chomáče dlouhých mlžných řas nevysoko nad zemí. Na obzoru se tyčily modrofíalové štíty Skalistých hor.

Na jejich pozadí Bob Cassidy pozorně vyhlížel letouny. Jak věděl, někde tam měly operovat dvě stíhačky F-22 s „chytrou kůží“ a připojit se k němu. Ty zatracené věcičky jsou jako chameleoni, zaláteřil v duchu a žasl nad tím, že nedokáže rozpoznat letadlo, které je nejvýše půldruhého kilometru daleko.

„Dvojko, vidíš mě?“

„Mám tě, Hoppy. Jsem od tebe v poloze tři hodiny ve stejné výšce. Letím v kurzu tři nula pět stupňů.“

„Já mám kurz tři jedna nula a vyhlížím tě.“

Vyhlížel marně. Nebe vypadalo prázdné a opuštěné.

„Trojku máš na devítce, Hoppy. Stejná výška, zatáčím na kurz tři jedna pět.“

Cassidy se ohlédl vlevo a koutkem oka zachytil neznatelný pohyb. Když zaostřil pohled, stín zmizel. Podíval se na taktický displej uprostřed přístrojového panelu. Ano, z každé strany doprovod, oba se přibližují.

Stíhačku, která letěla od slunce, spatřil na vzdálenost necelých tří stovek metrů. Nejdřív vypadala jako temná skvrna na obloze, která pak postupně nabývala podoby letadla. Druhou, na kterou musel hledět proti slunci, postřehl teprve z dvou set metrů. Byla tam, vzápětí se ztratila, zase se vrátila, mihotala se mu před očima.

„Ta kamufláž je fantastická,“ vydechl Cassidy do mikrofonu a vysílačka jeho slova zakódovala a vyslala oběma pilotům.

Všechny tři stíhačky prolétly mezerou mezi mraky a jedna za druhou dosedaly na přistávací plochu letecké základny Nellis nedaleko Las Vegas v Nevadě.

Piloti dorolovali na stojánky a zhasli motory.

Cassidy odklopil kryt kabiny a sundal přilbu. Horký letní vítr příjemně ovíval zpocenou hlavu. Počkal, až mu pozemní personál přistaví žebřík, pak si odepnul pásy a pomalu po něm sestoupil.

Zhluboka se nadechl, stáhl z pravé ruky pilotní rukavici a holou dlaní pohladil povrch trupu. Tvrdý, jemný, hladký a kupodivu chladný.

Přistoupil k němu důstojník v modré uniformě a zasalutoval. „Měl jste hovor z Washingtonu, pane plukovníku. Volal nějaký plukovník Eatherly. Japonci napadli Vladivostok. Máte se okamžitě vrátit do Washingtonu. Posílají pro vás letadlo. A máte mu co nejrychleji zavolat.“

„Díky.“

Takže je to pravda. Začala válka.

Bob Cassidy pomalu obešel stíhačku a prohlížel si ji, aniž by ji vlastně viděl. Přemýšlel o japonských vojácích, které znal, a o Američanech v Japonsku. Uvědomil si, že stojí u kořene křídla a zírá na malý poklop, který ukrýval hlavně dvacetimilimetrového rotačního kulometu.

Otočil se a rychlou chůzí zamířil k hangáru. Jistě tam budou mít telefon.

*

Pozdně večerní schůzka v Bílém domě proběhla v duchu prezidentovy předpovědi. Dlouhý večer vyplňovaly málo povzbudivé zprávy. Japonci obsazovali ruský Dálný východ.

Pracovníci Národní bezpečnostní rady informovali ostatní účastníky jednání o situaci. Předložili jim mapy a počítačové prezentace, a když domluvili, zavládla v Oválné pracovně sklíčená pohřební nálada.

Společný konsenzus skupiny vyslovil předseda Sněmovny reprezentantů Kongresu: „Amerika musí zůstat neutrální. Toto není naše válka. Naším úkolem je ovšem udělat vše, co je v silách neutrální země, abychom zabránili krveprolití.“

Prezident nepromluvil, jeho názor objasnil v plamenném apelu Jack Innes.

„Toto je naše válka. Dnešní události se podepíšou na životě každého Američana, protože občané tohoto státu získávají na světovém míru. S každou minutou, o kterou se opozdíme, vzrůstají náklady na konečné zúčtování. Teď pro nás nastal ten pravý okamžik. Musíme se okamžitě chopit iniciativy, dokud ještě můžeme.“

Ostatní bohužel odmítali na jeho slova slyšet.

Když účastníci opouštěli jednání, vedoucí představitelé Senátu se zdrželi tichým rozhovorem s prezidentem.

„Slyšeli jsme, pane prezidente, že vyvíjíte silný tlak na OSN, aby Spojené národy odsoudily Japonsko a aby Rada bezpečnosti schválila ostrou rezoluci proti agresi.“

„Jednáme samozřejmě na půdě OSN se zástupci jiných zemí,“ odpověděl prezident uhlazeně.

„Podle mého názoru, pane prezidente,“ promluvil opatrně vůdce senátní většiny, „by bylo závažnou zahraničněpolitickou chybou vmanévrovat Spojené národy do pozice zastánce použití vojenské síly proti Japonsku. Vnímám náladu v Senátu tak, že moji kolegové nebudou takovou politiku podporovat. Mohl byste se ocitnout na velmi tenkém ledě, pane prezidente, a bez viditelné podpory. To by bylo dost nepříjemné, a to se ještě vyjadřuji zdrženlivě.“

„Velmi nepříjemné,“ souhlasil prezident, na tváři ani náznak úsměvu.

8

„BRAL JSTE BENZIN, PANE?“

Bob Cassidy přijel z Washingtonu autem. Nalil si šálek kávy a postavil se k pokladně benzinové pumpy na předměstí Baltimoru. Z rádia za pultem halasil sportovní komentátor. Baseballová liga byla v plném proudu.

„Nejste náhodou Aaron Hudek?“

Muž za pultem si ho ostře prohlédl a pak krátce přikývl.

Komentátor střetnutí vášnivě prožíval a Hudek lehce ztlumil zvuk. Táhlo mu na třicítku. Měl na sobě vybledlé džínsy a na kapse modré firemní košile s vyšitou jmenovkou BUD měl špinavý flek. Měřil asi metr pětaosmdesát a vážil kolem devadesáti kilogramů. Pod košilí se rýsoval vypracovaný hrudník. Džínsy měl stažené ošoupaným modrým opaskem s emblémem vojenského letectva na přezce.

„To, že tady pracujete, mi řekla vaše máma.“

„Co kdybyste zaplatil, ať můžu obsloužit toho pána za vámi?“

„Stojan číslo tři a kafe.“ Cassidy mu podal peníze. „Jmenuju se Cassidy. Potřebuju si s vámi promluvit.“

„O čem?“

„O práci.“

„Já práci mám.“ Hudek pohlédl na muže za Cassidym, který pozvedl litrové balení motorového oleje.

Když Hudek naťukal částku do pokladny a odpočítal drobné, Cassidy dodal: „Při téhle práci by se lítalo.“

Hudek si Cassidyho znovu ostře přeměřil. „Víte co? Za deset minut by se měla objevit holka z další směny a já budu mít padla. Potom si můžeme promluvit.“

„Dobře.“

Trvalo to spíš dvacet minut, ale strom u chodníku vrhal na betonovou lavičku lákavý stín a Cassidy se pohodlně opřel. Hudek k němu přistoupil, ale neposadil se.

„Kde jste vzal moje jméno?“

„V archivu vojenského letectva.“

„Takže patříte k vládě.“

„Plukovník Bob Cassidy, ještě pár dní.“

„O jakou práci jde?“ zeptal se Hudek věcně. Nejevil sebemenší zájem přisednout vedle Cassidyho a nezdálo se také, že by byl nervózní nebo někam spěchal. Prostě stál se založenýma rukama před lavičkou a hleděl na plukovníka.

„Slyšel jste o tom, že Japonci přepadli Sibiř?“

„Pár dní se už o tom mluví v rádiu.“

„Hledám lidi se zkušenostmi na ef dvaadvacítkách.“ Cassidy vysvětloval a sledoval výraz Hudkova obličeje. Podle dojmu, který na mladého muže učinil, mohl klidně mluvit hindsky. Hudek na sobě nedával znát vůbec nic. Při pohledu na jeho netečnou tvář byste těžko hádali, že vystudoval s vyznamenáním elektrotechniku na Massachusettském technologickém institutu. Jeden z „horních deseti procent“, jak jim Cassidy říkal. V posledních dvaceti letech panovala ve vojenském letectvu tak obrovská konkurence, že člověk, který nepatřil mezi nejlepších deset procent své třídy ve všech etapách života, na střední škole, na vysoké i při pilotním výcviku —, neměl sebemenší šanci létat na supermoderních stíhačkách. Hudek byl vynikající. Nadaný student i sportovec, v dokonalé zdravotní i fyzické kondici a s letadly to opravdu uměl. Ale přesto se v jeho životě, neznámo kde a neznámo jak, cosi zvrtlo.

Když Cassidy domluvil, Hudek se ohlédl k proudu aut přijíždějících k pumpě a odjíždějících odtud a pak se podíval na plukovníka. „Říkáte Rusko, jo?“

„Jo.“

„No, to je úžasné.“

„Co?“

„Že jste tady. Nečetl jste moje poslední hodnocení? Můj poslední velitel si o mně myslel, že jsem pitomý blbec a nafoukaný spratek, a zhruba stejnými slovy se i vyjádřil.“

„Četl jsem to. Jenže já na papíry kašlu, stejně jako kašlu na salutování a na důstojnickou etiketu na parkovišti.“

„Teda, vy jste to fakt četl.“

„Potřebuju stíhače.“

„No ale já skutečně nemám zájem. Hodil jsem všechno za hlavu. Tři měsíce jsem nedržel v ruce knipl. A nechybí mi to. A nechybí mi ani podělaní lampasáci v těch svých nažehlených modrých uniformách, co si myslí, že jim patří celý svět.“

„Já nemluvím o letectvu v době míru. Tohle je válka. Skutečná válka, ne jenom hra na vojáky. Můžu vám zaručit, že tam nebudou žádní nadutí byrokrati, žádná buzerace a podobné pitomosti.“

„Tuhle písničku jsem už kdysi slyšel,“ řekl Hudek s úšklebkem. „Teď bych měl zvednout pravou ruku k přísaze a podepsat se na vytečkovanou čáru, že? Ale co když se mýlíte? Co když se ukáže, že ta vaše operace není nic jiného než podělaný kasárenský dril, kterého jsem se právě zbavil? Jenže pak už bude pozdě a já měl prostě smůlu, co?“

„Já v tom budu s vámi. Jestli se mýlím, povezeme se spolu.“

„Vy tam budete?“ Hudek se zatvářil skepticky.

„Jo. A vy?“

Hudek strčil ruce do kapes a svěsil ramena. „Já tomu nevěřím,“ zavrčel nakonec. „I kdybyste měl pravdu, já už jsem někde jinde. Život jde dál. Odsloužil jsem si v armádě svoje a teď je třeba porozhlédnout se někde jinde. Je tady jistá dívka No, má mě docela ráda a chtěla by se usadit a mít děti. Složil jsem zálohu na řadovou výstavbu kousek odsud. Malý domeček, ale bude celý můj.“

„Aha.“

„Mám až po krk buzerace od kancelářských myší, už mě nebaví skákat, jak zapíská kdejaká skopová hlava, která má čirou náhodou vyšší hodnost než já. A hlavně se už nechci snažit dobře vypadat!“

Cassidy vstal a oprášil si kalhoty. Pak podal Hudkovi vizitku, na kterou připsal rukou telefonní číslo svého pokoje v hotelu Crystal City. „Zavolejte mi. Dejte mi vědět, jak jste se rozhodl.“

„To můžu udělat hned tady a teď, plukovníku. Dávám vám vědět, že jsem se s konečnou platností rozhodl. Definitivně rozhodl. V žádném případě se nehodlám vypravit do nějaké podělané mrazárny, která se jmenuje Sibiř.“

„Jen mi zavolejte.“

„Ale já vám nezavolám! Posloucháte mě vůbec? Já nechci na Sibiř. Nemám rád Rusy ani jejich žrádlo!“

„Dnes večer. Spíš v noci. Ještě musím navštívit jednoho chlapíka. Možná ho znáte. Jmenuje se Lee Foy.“

„Zatraceně, jste snad hluchý? Nebo že bych měl něco s hlasivkama? Nezavolám vám ani dneska večer, ani nikdy jindy. Říkám vám jasně, já s vámi do Ruska nejdu. Na třetí světovou válku vám zvysoka kašlu. A o žádném Foyovi jsem v životě neslyšel.“

„On říká, že vás zná. Prý jste se setkali kdysi před lety při operačním testování stíhaček F-22. Řekl mi taky, že jste docela dobrý pilot, ale zatraceně protivný chlap. Mám se prý připravit, že mě zasypete spoustou pitomých keců.“

„Ach ne! Čajíček Foy? Ten žluťas z Kalifornie? Jo, tak toho prolhaného šikmookého parchanta znám. Jde s vámi?“

„Možná.“

„Kristepane, přibrat toho sráče Foye! To vám musí zatraceně téct do bot, když vyškrabáváte takové sračky kdesi na dně sudu. Jestli máte samé šašky, jako je Foy, tak je za týden po vás, protože vás všechny sestřelí jako tetřevy.“

„Večer mi zavolejte.“

„Kde vlastně Foy v poslední době oxiduje?“

Cassidy neodpověděl. Odemkl dveře a posadil se za volant pronajatého auta.

Hudek nehnutě stál a díval se, jak plukovník pomalu vyjíždí od chodníku a zařazuje se do proudu aut. Když Cassidy odbočil na světelné křižovatce doleva a krátce se ohlédl, viděl, že tam pořád stojí.

*

Lee Foy žil v McLeanu ve Virginii a pracoval jako realitní agent. Byl velmi schopný a jeho kariéra se úspěšně rozvíjela. „Vydělávám hromady prachů,“ řekl Cassidymu. „Neumím ani slovo čínsky, ale firma mě nasazuje na každého hongkongského obchodníka nebo čínského potentáta, který se objeví mezi Washingtonem a Baltimorem. Pokaždé prodám. Být polovičním Američanem má své výhody. Stává se ze mě boháč.“

„Vždycky mě zajímalo, jak si zařídil život člověk, který absolvoval Stanford jako druhý v ročníku.“

Lee Foy se rozzářil. „Nic lepšího mě potkat nemohlo, věřte mi.“

„První v letecké škole, druhý nejlepší mezi zkušebními piloty, nemám pravdu?“

„To už je minulost. Teď vydělávám pořádné peníze.“

„Aha. Mimochodem, mluvil jsem s Hudkem. Vystihl jste ho dobře. Je to prvotřídní protiva.“

„Ale s kniplem nicméně umí. Stejně je to sranda, že se mezi stíhači málokdy najde někdo svatý.“

„Tak co, vzdáte se svého příjemného života a snadných výdělků a vyrazíte se mnou do Ruska?“

„Sakra, to ne. Už jsem vám to přece řekl včera.“

„To mluvila vaše peněženka. Válka už začala. Teď apeluju na vaše vlastenectví, vaši mužnost a smysl pro povinnost.“

„Moje peněženka tyhle věci přetrumfne. Hodně vydělávám a líbí se mi to.“

„Výdělky tu na vás počkají. Až se vrátíte, můžete pokračovat.“

„Až se vrátím, plukovníku, bude tu lízat smetanu nějaký jiný Charlie Chan. Svět nečeká na nikoho. A oba dobře víme, že moje šance na návrat nejsou bůhvíjak vysoké.“

„Tak zlé to nebude. Kdyby ano, nešel bych do toho.“

„Hele plukovníku, nehrajte to na mě. Jestli přežijete, udělají z vás brigádního generála. Do důchodu půjdete s generálskou penzí a zbytek svých dnů se budete válet na kanapi, usrkávat mydlinky, tiše tloustnout, klábosit s dalšími starými páprdy ve žlutých kalhotách a pletených pulovrech s koníky a krokodýly a v klidu čekat, až vám v poštovní schránce přistane další šek od strýčka Sama. Já, jestli tohle malé dobrodružství přežiju, se vrátím o rok o dva starší, mnohem chudší a s několika záchvaty úplavice a dvakrát tolika případy kapavky ve své zdravotní kartě. A abych si vydělal na živobytí, budu muset pronajímat zavšivené brlohy feťákům. Kdepak. Děkuji, ale nechci. Zůstanu pěkně tady ve starých dobrých Státech a budu hrabat všemi deseti.“

„Jak jste se vůbec mohl stát stíhacím pilotem, Foyi? Takový cynický a hrabivý parchant? Nejste nic jiného než zatracený civilista.“

„Dokázal jsem tu mašinku přimět k tanci, pane Cassidy. Zeptejte se Hudka. Ale to nebyl žádný život. Pravý život, to je prodávat nemovitosti lidičkám, co jen zírají s otevřenou pusou, a vydělávat peníze.“ Foy ukázal prstem na své nohy. „Vidíte ty boty? Krokodýlí kůže. Stály mě pět set babek, ve výprodeji s třicetiprocentní slevou.“

„Co tím chcete říct?“

„Já už nechci být chudobný, člověče. Mám doma plnou zeď diplomů, za které si nekoupím ani suchý chleba. Přičichl jsem k penězům a rád bych nějaké získal.“

„Ruská vláda zaplatí pět tisíc za každé japonské letadlo, které sundáte.“

„Pět tisíc čeho? Juanů, jenů, peset, rublů? To nejsou peníze, člověče, to je hajzlpapír.“

„Amerických dolarů.“

„Aha. No, to bude snadný výdělek. Každé ráno vstanu o hodinu dřív a ještě před snídaní sundám dva Japonce. A teď vážně, plukovníku. Tolik peněz vydělám, když prodám jeden apartmán. Nic přitom neriskuju, a život už vůbec ne.“

„Hudek mi radil, ať vás na Sibiř neberu. Prohlásil, že nepřežijete ani týden. Jak vám to říkal? Jo, Čajíček Foy. Prý jako pilot stojíte za hovno.“

„Ať jde ta Koule z chlupů do prdele! A můžete mu to doslova zopakovat.“ (Hudkova přezdívka znamená v žargonu stíhačů letecký souboj, trojrozměrná počítačová prezentace drah dvou a více stíhaček při vzdušném souboji skutečně připomíná kuličku chlupů, která vzniká v žaludku kočky, protože si olizuje srst.)

Cassidy pokrčil rameny.

„Nebyli jsme s Hudkem žádní kamarádi, ale ten mizera zatraceně dobře ví, že létat umím.“

Cassidy odšrouboval pero, vylovil vizitku a napsal na ni telefonní číslo.

„Přečtěte si moje hodnocení, plukovníku, a zjistíte, že podle velitelů to fakt umím.“

Cassidy zastrčil Foyovi vizitku do kapsičky košile a obrátil se k odchodu.

„Až zase potkáte Hudka,“ zavolal za ním Foy, „řekněte mu, že mu natrhnu prdel na zemi i ve vzduchu. Může si vybrat.“

Cassidy si na letišti v Cheyenne pronajal automobil a vyrazil. Projel dvěma prudkými bouřemi a třetí o vlásek minul. Odhadoval, že než dojel do Thermopolisu, viděl cestou nejméně čtyři stovky antilop.

U největší čerpací stanice ve městě se zeptal na cestu. „Kudy se dostanu do Cottonwood Creeku?“

Dům stál na konci kilometr dlouhé slepé prašné silnice. Měl čtyři stěny, střechu a ve všech oknech skleněné tabulky, ale nevypadal, že by poskytoval zrovna příjemné útočiště za dlouhých wyomingských zim, kdy teplota klesá k minus dvaceti a blizard žene sněhové vločky téměř vodorovně stokilometrovou rychlostí. Myšlenka na zimy ve Wyomingu mu připomněla zimy na Sibiři a Cassidy se zachvěl.

Z nevelké polorozpadlé stodoly vedle domu vyšel muž oblečený do pracovních kalhot s náprsenkou. „Vy jste Paul Scheer?“

„Jo.“

„Bob Cassidy.“

Scheer se pomalu přiloudal. „Volal mně kdosi z Washingtonu a říkal, že se zastavíte, ale já ho upozornil, že je to ztráta času. Vyřídili vám to?“

„Ano, vyřídili.“

„Inu, je to váš čas. Mám v ledničce pár piv.“

„Dobře.“

Na verandě ležel lovecký pes. Pohnul pouze ocasem, dvakrát s ním zametl podlahu, a zase upadl do strnulé nehybnosti. „Dostal jsem ho s rančem,“ poznamenal Scheer a kývl hlavou na psa. „Prý je dobrý na mývaly.“ Cassidy se usadil na jednu ze dvou židlí, které stály na verandě, a Scheer zašel dovnitř pro pivo.

Od severozápadu foukal mírný větřík. Nízké keře a tráva kolem domu vypadaly zakrsle a vůbec nepřipomínaly svěží zeleň ve Washingtonu nebo v Japonsku, kde jsou mírné zimy a kde léto trvá dvakrát déle než tady. Cassidy se zhluboka nadechl, cítil zemi.

Pili se Scheerem pivo z plechovek a Cassidy se zeptal: „Jak je ten váš ranč velký?“

„Nějakých třicet tisíc akrů. Pět a půl tisíce mi podle smlouvy patří, zbytek jsou pronajaté pastviny.“

„Kolik máte krav?“

„Tři sta třicet produkčních jednotek jalovic.“

„To zní jako v armádě.“

„Že jo.“

„Pokud vím, Paule, odešel jste od letectva v roce 1995 po deseti letech aktivní služby. Do loňska jste létal na raptorech jako zkušební pilot u firmy Lockheed-Martin. Dal jste výpověď a přestěhoval se na ranč tady uprostřed Wyomingu.“

„Vystihl jste to přesně.“

„Nebude vám vadit, když se zeptám, jakou má takové místo cenu?“

Scheer se zasmál a odhalil dokonale bílé zuby. Cassidyho napadlo, že by ho hodně žen považovalo za hezkého a přitažlivého muže.

„Jakou má cenu a kolik jsem za něj zaplatil, jsou dvě zcela odlišné věci. Zaplatil jsem dva miliony. Určitě se v duchu ptáte, kde vzal starý Scheer tolik peněz. Odpověď zní, že rozumně investoval. Jsem svobodný, Žiju skromně, nemám žádné nákladné koníčky ani neřesti. Akciovým trhům se v posledních letech mimořádně dařilo a mně také. Jednoho dne jsem v novinách našel inzerát na tenhle ranč a zamyslel se. Víte, když jsem na ten inzerát hleděl, napadlo mě, jestli nenazrál čas. Čas skasírovat zisky a udělat nějakou pitomost. Od té doby jsem svého rozhodnutí ani na okamžik nezalitoval.“

„Slyšel jste o Sibiři?“

„Myslíte v poslední době? Noviny sem nechodí a televizí nemám.“

„Japonsko okupuje Sibiř.“

Scheer dlouhým douškem dopil pivo a zmačkal plechovku. „Je to bláznivý svět,“ řekl po chvíli.

„Jo. Sháním piloty. Stíhače. Naše vláda věnovala Rusku eskadru raptorů a ti teď najímají kvalifikované piloty. Byl jste mi vřele doporučen.“

„Kým?“

„Šéfem zkušebních pilotů u Lockheed-Martin.“

Scheer pokrčil rameny. „Létání mi chybí. F-22 je fantastická mašina, fakt ohromná. Ale“ Scheer si zhluboka povzdechl. „Zbytek svých dnů prožiju tady.“

Cassidy se podíval na hodinky. „Mám ještě několik hodin času. Co byste řekl na prohlídku?“

„Dobře. Vezmeme si džíp.“

Nadskakovali na vyjetých kolejích a kličkovali mezi výmoly tak hlubokými, že by do nich džíp zapadl až po nápravy. „Měl bych s tou štrekou něco udělat,“ zabručel Scheer.

„Jaká byla poslední zima?“

„Dlouhá a studená.“

Cassidy kladl otázky, aby udržel skomírající rozhovor v proudu. Vyptával se na pěstování dobytka, na počasí, na pastviny. Nakonec se zeptal: „Opravdu si myslíte, že tohle je pro vás to pravé místo?“

Scheer si dával s odpovědí načas. „Jsem teprve třetí běloch, kterému tady ta půda patří. Poslední majitel pocházel z Floridy. Nějaký obchodník s realitami. Manželka se s ním rozvedla, děcka měl odrostlé a vystudované. Vydržel čtyři roky. Koupil ranč od původního usedlíka, kterému bylo skoro devadesát, když to tady prodával. Teď žije v domě s pečovatelskou službou v Cheyenne.“

Scheer tu a tam prstem či pohozením hlavy naznačil hranice pozemku nebo upozornil na dobytek a pak poznamenal: „Těžko uvěřit, že původní bílý osadník ještě žije, nemyslíte? Tahle země je hodně mladá.“

Nakonec Scheer zastavil na nízkém hřebeni a ukázal předním sklem. „Vidíte ten malý štít? Tam vzadu. Hned pod ním mám svou, jak jí říkám, pohraniční chajdu. Od domu je to k ní vzdušnou čarou pětadvacet mil.“

„Ranč přece není až tak velký!“

„Ale je. Větší část pozemků leží tady kolem potoka, ale sahají až tam nahoru. Zavlažované pastviny jsou nedílnou součástí ranče, zbytek patří vládě. Hezké, co říkáte?“

„Mohl byste se sem vrátit. Myslím po válce.“

„Nic si nenalhávejme, pane Cassidy. Spousta kluků, které zverbujete, to nepřežije.“

Cassidy mlčel.

„Já dožiju a zemřu na tomto místě. Tady se chci každé ráno probouzet, a nikde jinde.“

„Proč se mnou nemluvíte na rovinu?“ zeptal se Cassidy. „Žena se s vámi rozvedla před dvaceti lety a od té doby žijete sám. Z práce vás nevyhodili, neutíkáte před zákonem. Nejste ani poustevník, ani alkoholik, ani narkoman. Proč jste se teda uchýlil mezi krávy do tohoto bohem zapomenutého útočiště uprostřed země nikoho?“

Scheer se přes rameno ohlédl na Cassidyho. Vypnul zapalování a vysedl z auta. „Jste první, kdo se na to ptá. Ach, ne že by se neptali, ale nikdo tak jako vy.“

Cassidy také vystoupil a protáhl se.

„Jsem HIV pozitivní,“ řekl Scheer. „Anální injekce smrtícího séra. Mám AIDS už léta. Žiju mnohem dýl, než jsem si myslel.“

„No a?“

„Je to rozsudek smrti.“

„Člověče, sám život je rozsudek smrti.“

„Jasně. Všichni dříve či později zemřeme. Mě se týká to ‚dříve‘.“

„Takže ten váš projev, že nastal čas skasírovat zisky a tak dál, je určený jenom pro místní balíky, nemám pravdu?“

„Už vám někdo řekl, Cassidy, že jste jako úhoř?“

„Pojďte se mnou do Ruska. Bude to pekelná bitva. Když přežijete, můžete se vrátit a čekat tady na zubatou s kosou, dívat se, jak krávy přežvykují seno, poslouchat vítr, a až teplota klesne pod minus dvacet, můžete se za dlouhých večerů oddávat velkolepým myšlenkám.“

„Vy jste plukovník, pravda?“

„Pravda.“

„Tak poslyšte, plukovníku, já jsem nechytil AIDS olizováním hajzlových prkýnek, jasné?“

„Měl jste s tím někdy v armádě nějaký problém? Nebo u Lockheedů?“

„Ne.“

„To znamená, že jste dokázal svůj milostný život přísně oddělit od profese. Pokračujte v tom, a všechno bude v pořádku.“

„Takže vy mě do Ruska vezmete?“

„Samozřejmě.“

„Jste od letectva první, komu jsem řekl o své sexuální orientaci.“

„Na vašem místě bych se nikomu dalšímu nesvěřoval.“

„Ale přesto mě chcete.“

„Jinak jste zdravý, ne?“.

„Zatím bez symptomů.“

„Nemyslím, že nás naženou na nějaké lékařské prohlídky. Rusové těžko můžou klást na mou jednotku nějaké nároky. Budeme si vás muset samozřejmě přeměřit, abychom vám mohli připravit celotělovou antigravitační kombinézu, pokud u Lockheedů tu vaši starou ještě nevyhodili. Čeká nás samozřejmě všemožné očkování. Nerad bych, aby moji lidé chytili choleru, záškrt nebo jinou podivnou nemoc.“

„Já už svou nemoc mám.“

„Odvezte mě zpátky k autu.“

Nasedli do džípu a Scheer nastartoval.

„Tady máte vizitku s mým telefonem. Znáte letadlo do posledního šroubku a můžete učit ostatní. Potřebuju vás, Scheere, jinak bych za vámi nepřijel takovou dálku. Rozmyslete se a zavolejte mi.“

Zpátky se vraceli pohrouženi v mlčení. Scheer nemohl jet rychleji než cestou sem, ale tentokrát se u výmolů nebo brodů přes potok neobtěžoval zpomalit a Cassidy se musel oběma rukama pevně držet.

Když zastavili na dvorku před domem, Scheer zhasl motor a prohlásil: „Jdu s vámi. Pár dní mi ale potrvá, než najdu někoho, kdo mi za mé nepřítomnosti pohlídá dobytek.“

„Výborně.“

„U Lockheedů by mou kombinézu ještě měli mít. Nepřibral jsem ani nezhubl, takže by mi měla sedět.“

„Zavolám jim.“

„Předpokládám, že si náš rozhovor necháte pro sebe,“ poznamenal Paul Scheer.

„Totéž předpokládám já u vás,“ odpověděl Bob Cassidy a napřáhl pravici.

„Mimochodem, kolik ruské letectvo platí?“

„To zatím přesně nevím. Washington ještě dolaďuje detaily.“

„Doufám, že to bude alespoň tolik, aby se mi vrátily náklady na pomocníka, kterého si budu muset najmout.“

„No, jestli sundáte jedno nebo dvě zera, pak určitě ano. S největší pravděpodobností budou za každé sestřelené nepřátelské letadlo prémie.“

„Čí to byl nápad?“

„Ujišťuju vás, že můj ne. Bonus za každé potvrzené vítězství navrhli nějací odborníci na Rusko z ministerstva zahraničí. Podle nich to na Rusy zapůsobí jako důkaz, že svou pomoc myslíme skutečně vážně.“

„Kristepane.“

„No jo. Peníze mají v Rusku výhradní postavení. Oni nejen že přejali kapitalismus, oni ho doslova hltají.“

Bob Cassidy nastartoval pronajatý automobil a vyrazil po prašné cestě k hlavní silnici. Z křovin vyskočil těsně před ním jelen. Cassidy zkontroloval, jestli má zapnutý bezpečnostní pás.

Cassidy čekal u jednoho ze stolků před budovou. Do obličeje a holých paží ho pálilo slunce a lehká bríza od Pacifiku přinášela vítané osvěžení. Opřel se hlavou o zeď a zavřel oči. Kdyby tak mohl zapomenout na všechny starosti a jen si vychutnávat příjemné teplo a chladivý vánek!

„Vy jste plukovník Cassidy?“

Začal se zvedat ze židle, ale naznačila mu, že může zůstat sedět.

Žena, která před ním stála, byla prostředního vzrůstu a obličej jí rámovaly krátce zastřižené hnědé vlasy. Pozorovala ho s mírně nakloněnou hlavou a lehce nakrčeným obočím.

Cassidy usoudil, že je svým způsobem docela pohledná.

„A vy jste Daphne Elitchová, ne?“

„Prosím, jen Dixie! Ani máma mi neřekne jinak než Dixie.“

„Posaďte se, Dixie. Jsem rád, že vás poznávám.“

„Takže co vás přivádí do Orange County, plukovníku?“

„Hledám piloty,“ zahájil Cassidy naučený proslov.

Dixie Elitchová zdvořile naslouchala a nepřerušovala ho. Vítr si pohrával s jejími vlasy. Cassidy pozoroval její neklidné tmavohnědé oči, jak přeskakují po ostatních studentech, kteří si sem přišli odpočinout, po nebi, po trávě a po něm. Inteligentní oči, které nevydržely ani na okamžik v klidu.

Na Akademii vojenského letectva Dixie běhávala střední tratě a nominace na olympijské hry jí unikla jen o vlásek. Absolvovala letecké inženýrství jako druhá v ročníku, ale přihlášku na doktorské studium na Cal Tech, prestižní Kalifornské technické univerzitě, v poslední chvíli stáhla a odešla do pilotní školy. Tu už dokončila jako první v pořadí, a přestože v té době byl program dočasně uzavřen, dostala se k F-22, velící generál za ni osobně intervenoval u ministra obrany.

Když Cassidy domluvil, Dixie mlčela. Cassidy se jí po chvíli zeptal, jestli má nějaké otázky.

„Ne, jenom se snažím si to celé představit. F-22 je vynikající letadlo, ale získávání náhradních dílů, zbraní, munice, paliva To bude jako zlý sen. Všechno bude obrovský problém, informace, včasné varování, základna, prostě všechno. Jak chcete řešit pozemní obranu? Jestli vás nachytají na zemi, máte po letadlech, pokud je neschováte někam do bunkru.“

„Pracujeme na tom.“

Dixie si ho svýma neposednýma očima pátravě přeměřila. „Nechcete se o tom bavit, protože neznáte odpověď, protože jsem se vám ještě neupsala, nebo nechcete zatěžovat moji ženskou hlavičku chlapskými problémy? Která možnost platí?“

„Neznám odpověď.“

„Koledujete si o pořádný průšvih. A do čeho že mě to chcete dobrovolně zatáhnout?“

„Chci, abyste létala s námi.“

„Vždyť mi nemůžete zaručit ani to, že se vůbec odlepím od země.“

„Problémy buď vyřeším, nebo se jim přizpůsobím. Nic jiného dělat nemůžu.“

„Z toho ‚Rozkaz, pane, provedu, pane‘ jsem už vyrostla. Ještě dva týdny výuky a bude ze mě obchodník s akciemi.“

„Chápu.“

„Budu obvolávat lidi a vysvětlovat jim, proč by mi měli dovolit ukázat jim, které investice jsou nejlepší“

„Aha.“

„jak zbohatnout na burze“

„To zní zajímavě.“

„a proč by měli platit mojí firmě provize“

„No jo.“

„i když sama žádné peníze nemám, abych se mohla řídit vlastními radami, pokud už bych byla takový blázen, abych to udělala.“ A rozesmála se. Byl to příjemný ženský smích a šel jí od srdce.

Boba Cassidyho zalila vlna vřelosti. Kousl se do rtu. Takové emoce by rozhodně cítit neměl. Tohle je čistě profesionální vztah, vyplísnil se v duchu a odvrátil od Dixie Elitchové zrak.

„Dnes odpoledne zažil akciový trh hluboký propad. Dow Jonesův průmyslový index spadl na osmnáct tisíc pět set a oproti maximu z minulého týdne ztratil osmnáct procent.“

„To mi nepřipadá jako nejvhodnější okamžik začít prodávat akcie.“

„Ach, trh se zase vzpamatuje. Dřív nebo později, ale vzpamatuje. Jako ostatně vždycky.“

„Takže vás to neznepokojuje?“

„Pane plukovníku, díky japonské vládě se nám naskýtají nejúžasnější možnosti nákupu za posledních nevím kolik let. Japonci nadělají ze spousty lidí milionáře a já doufám, že se stanu jedním z nich.“

„Chápu.“

Dixie se zachvěla. „Přilepím se na židli v tomto předměstském ráji, nasadím si nejmodernější sluchátka s mikrofonem a budu sladkým hláskem přesvědčovat místní plutokraty, že by měli investovat do akcií domů s pečovatelskou službou. A zatím vy a vaši chlapci budete honit po nebi ubohé nevinné Japončíky v jejich nablýskaných nových letadélkách a sestřelovat je jako pouťové balonky.“

„Tak nějak,“ připustil Cassidy a podal jí vizitku s telefonním číslem.

Dixie si stiskla hlavu v dlaních. „Jak mě kdy mohlo napadnout, že bych tohle mohla dělat? Vždyť já bych nedokázala prodat vychlazené pivo chlapovi uprostřed Sahary! Měla jsem se nechat vyšetřit na hlavu nebo rovnou zavřít do blázince.“ Promnula si obličej a podívala se na hodinky.

„Vyhrajte pro nás tu válku, plukovníku. Mám-li mluvit za sebe, dávám přednost penězům.“

Vstala a podala mu ruku.

„Docela byste se nám v jednom z kokpitu hodila,“ poznamenal Cassidy.

„Mám tu nějaké závazky.“

„Vy nejste žádný obchodník s akciemi. Vy jste stíhací pilot.“

„Bývala jsem,“ opravila ho Dixie Elitchová a přidala se ke studentům vracejícím se do poslucháren.

*

„Sibiř!“ Clay Lacy to jméno vyslovil jako kněz žehnající zástupům. Zhluboka se nadechl a znovu je zopakoval.

Bob Cassidy se nedokázal ubránit úsměvu.

Seděli v klubovně studentského svazu Kalifornské techniky, kde Lacy studoval poslední ročník elektrotechnické fakulty. Se svým vojenským střihem, štíhlou vypracovanou postavou a čistým, upraveným oděvem poněkud nezapadal mezi vlasaté studenty nedbale navlečené do všemožných hábitů od sarongů po styl techno. Tak to alespoň Cassidymu připadalo. Jenže každý podle svého gusta. Tak zní zaklínadlo moderní doby, ne?

„Rusko.“

„Předpokládám, že čtete noviny a sledujete tu hrůzu v televizi,“ prohodil Cassidy konverzačním tónem. CNN se půl dne věnovala japonské invazi na Sibiř a druhou polovinu pádu burzovních trhů, Dow Jonesův index už překonal hranici 17 800 bodů. Na druhém konci místnosti byl puštěný televizor a na obrazovce běžely scény z Vladivostoku, dostatečně výmluvné, i když někdo úplně ztlumil zvuk. Následovala mapa s vyznačeným postupem japonského úderu. Dívali se jen dva studenti. Ostatní jedli, četli si, drželi se za ruce a bavili se. Jeden hrál kapesní elektronickou hru.

„Ale jo, trochu jo,“ odpověděl Lacy a krátce pohlédl na obrazovku. „Ale mám spoustu práce. I kdyby se blížil konec světa, měl bych sotva čas přečíst si titulky v novinách.“

„No, tyhle události nejsou tak světoborné,“ souhlasil Cassidy. „Přesto byste se nám v Rusku mohl hodit. Až bude po všem, mohl byste se zase vrátit do školy. Déle než rok to trvat nebude. Zalítáte si, našetříte nějaké peníze, pomůžete strýčku Samovi.“

„Celou dobu se zdálo, že válka je v nedohlednu,“ vysvětloval Lacy. „Alespoň dokud jsem sloužil u letectva. Proto jsem také odešel. To heslo ‚Naší profesí je mír‘ je pěkná hovadina.“

Cassidy dopil kávu.

„Nejste náhodou od CIA?“ zeptal se Lacy.

„Nejenom staré dobré letectvo.“

„Totéž byste řekl, i kdybyste byl od CIA, že jo? Řekl byste, že patříte k letectvu.“

„Budete mně muset věřit, Lacy.“

„Bez urážky, pane.“

„Neptejte se mě na žádná tajemství a neuslyšíte žádné lži.“

Cassidy každou minutu ztrácel náladu. Lacy je očividně potrhlý cvok. Bez něj nám tam bude asi líp, pomyslel si.

Lacy chvíli mlčel. „F-22 je zatraceně dobré letadlo,“ řekl spíš pro sebe než Cassidymu.

„Nové zero taky, pokud vím,“ zabručel Cassidy.

„Kdyby si člověk nechal tuhle válku ujít, mohl by toho taky do smrti litovat.“

„Pochybuju,“ odsekl Cassidy. Myslí mu bleskla vzpomínka na Jira Kimuru. Kousl se do rtu.

„Do konce života bych mohl jenom spekulovat, jaké to asi bylo,“ pokračoval Lacy, jako by plukovníka neslyšel.

„Rozhodně ne snadné,“ poznamenal Cassidy, dost nešťastný ze směru, kterým se rozhovor začal ubírat.

Lacymu se v obličeji zrcadlilo napětí. A dychtivost. Cassidy si už byl téměř jistý, že ten člověk to nemá v hlavě v pořádku.

„Pro mě je létání skoro jako náboženství,“ řekl Lacy po krátké pauze. „Pro mě a pro moje přátele. Všichni jsme to tak cítili. Nikdy jsem si nemyslel, že bych se ho mohl vzdát, ale“ Pokrčil rameny. „Tak už to někdy chodí. Mírová rutina už mi šla na nervy. Štvaly mě každoroční rozpočtové škrty. Kongres nám každý rok krátil fondy. Už jsem nesnesl ty věčné reorganizace, redukce, oslabování bojeschopnosti. Vždyť je to zločinné spiknutí, seškrtat rozpočet tak, že se dnes Amerika nedokáže ubránit. Cizina se proti nám spikla a teď nám půjde po krku. Celý svět se spikl proti všemu americkému, protože nás nenávidí.“

Cassidy mlčel.

„Jistě, nikdy jsem nezažil skutečný boj,“ přiznal Lacy. „Nemůžu upřímně říct, jak bych se zachoval, protože to nevím. Ale myslím si, že to zvládnu. Rozhodně si nenadělám do kalhot. Nezapomenu zasunout podvozek nebo odjistit rakety. Dokážu zopakovat, co jsem se při výcviku naučil.“

„Hmmm,“ zněl Cassidyho příspěvek do diskuse.

„Vždycky jsem si myslel, že bych dokázal zabít člověka, kdyby to bylo nutné. Kdyby nebyla jiná možnost. Udělal bych, co by bylo třeba. Ale jít na Sibiř, sednout do letadla a bojovat s japonskými piloty No, ta záležitost mi připadá dost neskutečná. Jak tady sedím, cítím jisté pochybnosti. Přímo hmatatelné. Víte, plukovníku, teď si najednou nejsem jistý, jestli bych opravdu dokázal někoho zabít.“

„Inu, jestli máte tak silné pochybnosti, Clayi, nemusíte“

„Myslím, že bych to dokázal, ale nevím to určitě.“

„Aha.“

„A nikdo to neví určitě, dokud to nezažije.“

„Ne každý je stvořený pro“

Lacy jako by uvažoval nahlas. „Možná proto chodím v civilu, a ne v uniformě.“ Zamračil se.

A pak prudce vzhlédl ke Cassidymu, jako by si teprve teď uvědomil, že mluví s plukovníkem. „Takové věci bych asi neměl říkat,“ dodal spěšně.

„Žijeme ve velmi složitém světě a“

„Budu o tom uvažovat, pane. Dám vám vědět. Nechejte mi svůj telefon. Zavolám vám.“

Cassidy několik vteřin uvažoval, než mu podal kartičku s číslem. „Hlavně se neukvapte,“ nabádal Lacyho.

„Nejvíc mi létání chybí v noci. Jakmile zavřu oči, zdá se mi, že se řítím prostorem.“

„Pečlivě si všechno promyslete.“

„Možná bych“

„Bude to kdo s koho, Lacy. Zabít sám, nebo se nechat zabít. Japonci jsou zatraceně dobří a mají vynikající letadla. Půjdou po nás tvrdě a nebudou váhat stisknout spoušť. Jestli sebou nebudete pořádně mrskat a mít oči na stopkách, skončíte jako topinka. A i kdybyste byl sebelepší, pořád budete potřebovat pořádnou dávku štěstí.“

„Já“

„Jestli se rozhodnete jít do toho s námi, Lacy, měl byste si být zatraceně jistý, že to opravdu chcete. Nerad bych vás měl na svědomí. I tak už toho vleču na hřbetě až až.“

„Promyslím si to a zavolám vám, pane,“ slíbil mladík.

Když se Lacy vrátil do posluchárny, Cassidy si zaškrtl v seznamu jeho jméno. Dobrá, je to možná případ pro psychiatra, ale jestli dokáže udržet letadlo ve vzduchu a mačkat spoušť, bude se hodit.

9

„SVEČIN ZAS NASÁVAL ŠŤÁVU z torpéda.“

„Ještě někdo další?“

„Chlastali to tři nebo čtyři, kapitáne. Dělají to, protože je k tomu Svečin navádí.“

Pavel Saratov se zadíval staršinovi, který měl na starosti mužstvo, přímo do očí.

Námořník odvrátil zrak. „Nedostali plat už šest měsíců, pane.“

„Já vím.“

„Ptají se, proč jsme tady.“

„Je válka. Bráníme vlast.“

„Ha! Nejsou peníze. Není co jíst. Není co na sebe. Elektřina je půl dne vypnutá. Nejsou léky. Žádná vodka, žádný tabák. Všichni politici jsou zloději. Děcka jsou nemocná a lidi umírají, protože ovzduší a voda jsou znečištěné a otrávené průmyslovými zplodinami.“

Saratov se poškrábal na bradě a potom ve vlasech.

„My žádnou vlast nemáme,“ rozohňoval se staršina. „Vlast nás zradila. Tak to chlapi cítí. Opustili jsme rodiny, nechali je napospas a plavíme se kdesi na moři, kde se nejspíš utopíme. Jestli Japonci chtějí Sibiř, ať si ji spánembohem mají. Možná nám bude pod Japonskem líp. Prý jsou zvyklí pravidelně jíst.“

„Takový je názor mužstva?“

„Ano, kapitáne.“

„A co si myslíte vy?“

„To říká posádka, kapitáne.“

„A vy? Odpovězte mi.“

Staršinovi poskočil ohryzek. „Posádka si myslí, že to máme spočítané. Že nemáme šanci. P-3 nás zase objeví. Měli bychom se vzdát, dokud ještě žijeme.“

„A vy?“

„Jsem věrný Rus, kapitáne.“

Saratov mlčel.

„Mohli bychom odplout na Havaj,“ navrhl staršina nesměle. Odmlčel se a pak dodal: „Nebo na Aleuty. Požádat Američany o azyl. Přál bych si být Američan.“

Saratov se zadíval na mapu, kterou měl rozloženou na stole. Vedle ležely srovnané radiogramy. Japonci obsadili Nikolajevsk, Petropavlovsk a Korsakov. Japonští parašutisté seskočili u Ostrova a Ochy na Sachalinu, kde se jim podle Kremlu ruské jednotky postavily tvrdě na odpor. Japonci zaútočili na Magadan a Gavan, tady už se Kreml o žádném odporu nezmiňoval. Speciální bojové oddíly se zmocnily čtyř podpůrných zásobovacích základen pro ponorky na severním pobřeží Ochotského moře a na Kurilách. Podle hlášení provedly tyto akce oddíly o nejvýše deseti dokonale vycvičených mužích.

Saratov si pomyslel, že Japonci dosahují svých úspěchů až směšně snadno. Vždyť na oněch ponorkových základnách dokonce od přelomu století nesloužily pravidelné posádky.

Bogrov, důstojník, který zprávy z Moskvy dešifroval, prozradil jejich obsah dvěma přátelům, kteří je hned za tepla pošeptali zase svým kamarádům. Vzápětí o nich věděla celá posádka.

„Sežeňte Svečina. Ať se za patnáct minut hlásí v centrále.“

„Provedu, pane.“

Do stísněného prostoru kapitánovy kajuty se vměstnala jen palanda, skládací stolek a židle. Stolek stál rozložený a na něm ležela mapa. Kapitán na ni hleděl, ale nevnímal ji.

Jeho muži už byli poražení. Ještě nepadl ani výstřel, ale oni už byli připraveni se vzdát.

Jeden vedle druhého vyrůstali bombardovaní komunistickou propagandou, kecy o novém komunistickém člověku, do zblbnutí krmeni pohádkami, že strana ví všechno nejlíp, a morálním imperativem „Každému podle jeho potřeb“. Tohle všechno konečně přestalo, navždy pohřbeno v propadlišti dějin, kam byl podle komunistů odsouzen západní svět. Divokou inflaci všech hodnot a neustále rostoucí populaci straničtí byrokraté prostě nezvládli, protože nebyli schopni uspokojit základní životní potřeby. V období rostoucího nedostatku a bídy propukla epidemie korupce a zločinnost nabývala strašlivých rozměrů. Prohnilý, zkažený, zkorumpovaný a pomalu se rozpadající společenský řád se otřásal v základech, až se nakonec zřítil pod prvním závanem větru. V jeho troskách zahynul Sovětský svaz a zanechal po sobě vyhladovělé republiky, zbavené všech lidských i materiálních zdrojů. O sedmnáct let později vládnou Rusku, největšímu z nástupnických států, zločinci a neschopní ignoranti, kterým leží na srdci jen vlastní kapsa.

Muži na palubě zde byli jen proto, že u námořnictva měli o něco větší naději na kus ubohého žvance než v civilu. Ale byla to skutečně jen naděje. Minulou zimu přežili dlouhé týdny na námořní základně v Petropavlovsku na dietě z řepy. Pouze řepy. Bez chleba. Řepa třikrát denně po dobu pětačtyřiceti dnů. Jenže ve stejnou dobu staré bábušky a opuštěné děti hladověly v ulicích. Dokonce se šuškalo o projevech kanibalismu na venkově, ale nikdo nevěděl nic určitého.

Zbytku světa dláždí moderní technologie cestu k blahobytu a bohatství, pomyslel si tehdy Saratov hořce. I čínští rolníci se najedí lépe než ubozí Rusové. Japonci jsou bohatí, bohatí a ještě jednou bohatí, nemluvě už o Američanech.

A tak Pavel Saratov odčerpal alkohol, který slouží k pohonu torpéd, a prodal ho na černém trhu, aby získal peníze, za něž pak nakoupil pro posádku potraviny na tuto plavbu! Samozřejmě, původně nebyl k pohonu torpéd určen alkohol. Palivem byla ďábelská směs chemikálií, která plovoucím doutníkům s bojovou hlavicí dodávala maximální rychlost pětapadesáti uzlů. Jenže toto palivo se v průběhu let skladování rozložilo a bylo k nepotřebě. Teprve potom zbrojíři naplnili torpéda lihem, protože nic lepšího neměli.

Možná by měl loď opravdu dopravit do amerického přístavu. Zásoby nafty v nádržích by mu do Adaku na Aleutách určitě vystačily. P-3 pravděpodobně hlídkují nad japonským loďstvem u Vladivostoku a Nikolajevska a nad konvoji v Japonském moři. Cesta na východ by měla být volná.

Kapitán si přetřel obličej a uvažoval dál.

Podobné myšlenky jsou hanebné a k ničemu.

Je ruským důstojníkem. Ruští důstojníci vedli své vojáky statečně, ověnčeni slávou hrdinství, po celá staletí. Staletí.

Sláva. Pěkná pitomost!

Posledních sedmdesát let vládla ruskému lidu krutá a úplatná oligarchie. Masové vraždy, strádání, věznice, gulagy, mučení a teror, takové byly běžné metody zotročení obyvatelstva, metody zastrašování, aby se národy nebouřily. A ruský lid to připustil.

Rusové pijí vinu s mateřským mlékem.

Byli zničeni. Poraženi životem. Poraženi vlastní hloupostí, neprozíravostí a neschopností.

Jeho muži byli typickým příkladem. Většina nechtěla nic než alkohol, vodku, šťávu z torpéd, fermentované ovoce, alkohol v jakékoliv podobě. Kdo jim ho dal, tomu patřili, tělem i duší.

Jsme zvířata.

Proč ho napadají právě takové myšlenky?

Nikomu ani za mák nezáleží na jedné ztracené dieselelektrické ponorce ani na její padesátičlenné posádce. Jen padesát mužů, ne pětašedesát, kolik se jich na ní mělo plavit. Nikomu, a lampasákům v Moskvě teprve ne. Ti jsou schopni jen přesunovat papíry z místa na místo. Tlustí, vypasení červi, co je poslali demolovat vrak, který blokoval plavební kanál deset let, aniž by se zeptali kapitána, jestli má čím nakrmit posádku. Nebo jestli má dost paliva. Nebo pořádné mapy. Nebo vycvičené námořníky. Jenom rozkaz z vyšších míst: Udělej to a to, jinak si najdeme někoho jiného.

Jeho zrak padl na liturgickou knihu pravoslavné církve. Vězela zastrčená v mezeře za pelestí lůžka. Tu starou knížku dostal před mnoha a mnoha lety od matky. Komunisté náboženství v ozbrojených silách tvrdě potlačovali, což byla politika, kterou kapitán Saratov nikdy nechápal. Jeden z milionů nesmyslů hlásaných komunisty. Když se námořnictvo zbavilo politruků, Saratov začal posádce o nedělích nahlas předčítat liturgii, ať už v přístavu, nebo na moři. Nikoho nežádal o povolení, prostě to dělal. Zprvu někteří námořníci reptali, ale brzy přestali. Příležitostně se dostali k základní životní potřebě, alkoholu, a občas se i najedli, takže co záleží na několika modlitbách?

Kapitán zaslechl staršinu v centrále, šest kroků od dveří své kajuty. Bogrov něco říkal prvnímu důstojníkovi a pak mluvil se Svečinem, který hlasitě odmlouval a pletl se mu jazyk. Ještě nevystřízlivěl.

Saratov otevřel malý trezor pod stolem a vytáhl z něj svou osobní zbraň, pistoli Tokarev ráže 7,52 milimetrů. Zkontroloval, jestli má plný zásobník. Zasunul ho do pažby a pohybem jezdce vsunul náboj do komory. Pak opatrně povolil úderník, zbrani chyběla pojistka, a strčil pistoli do kapsy.

Knihu vzal s sebou.

Jakmile vstoupil do centrály, všichni přítomní ztichli. Malá prostora nebyla stavěna na takové množství lidí a ti, co zde stáli, zabírali každý čtvereční centimetr, jejž neobsadili členové posádky, kteří v centrále plnili své běžné úkoly. Třebaže na to byl zvyklý, Saratov zatajil dech, když nasál pach nemytých těl. Hodil liturgickou knihu na stůl.

Svečin byl zjevně opilý. Ani ho nenapadlo postavit se do pozoru a drze se díval na kapitána.

Ponorka plula pod hladinou a Saratov se přinutil prověřit přístroje pod pronikavými pohledy ostatních. Hloubka: sto dvacet metrů, rychlost: tři uzly, kurz: jihovýchod.

„Zase opilý, co, Svečine?“

„Nemyslím si“

„Postavte se do pozoru, když se mnou mluvíte!“ zaburácel Saratov. „Všichni. Pozor!“

Přítomní ztuhli a za šoupání nohou se napřímili.

Dokonce i Svečin narovnal ramena. „Já“

„Alkohol z torpéd!“

Svečin se zakymácel a bylo vidět, že se mu zvedá žaludek. Odvracel pohled od kapitána.

„Rusko je ve válce. Torpéda jsou naše zbraně. Provinil jste se sabotáží, Svečine. V době války se sabotáž považuje za hrdelní zločin.“

Svečin zbledl. Staršinovi poskakoval ohryzek nahoru a dolů, nahoru a dolů.

„Poručík Bogrov se baví o přísně tajných zprávách, jako by to byly články v novinách.“

Bogrov pocházel z Moskvy a byl přesvědčen, že místo narození mu propůjčuje zvláštní postavení, většina námořníků vyrostla v malých vesnicích rozesetých po celém Rusku. U námořnictva sloužili také proto, aby unikli z hrozných poměrů na venkově.

„Kapitáne, já,“ začal se hájit Bogrov.

„Mlčte, ničemo. S vámi si to vyřídím později.“

Svečin už byl bledý jako stěna, rty sevřené do úzké linky.

Saratov na pozadí zvuků, jaké vydává ponorka hluboko pod hladinou, slyšel, jak jeho muži oddechují. Připomínalo mu to funění zchvácených koní. A pořád cítil, jak páchnou, což ho překvapilo. Většinou mu zápach vlastního těla smrad ostatních zamaskoval.

„Mluvíte o tom, že byste se chtěli vzdát, ano? Prchnout do neutrální země.“

Odpovědí mu bylo pouze hlasité oddechování.

„Řeči, řeči, jenom řeči. Nemám v posádce jediného pořádného chlapa! Bože, co vy jste za odporná stvoření!“

Dělej, ať to máš za sebou.

Saratov vytáhl z kapsy pistoli, pevně ji sevřel a natáhl úderník.

„Svečine, chcete ještě něco říct, než vykonám trest předepsaný za sabotáž v době války?“

Svečin vystrčil špičku jazyka a navlhčil si rty. Obličej se mu leskl potem. Měl odulé rty a nečistou pleť plnou vřídků. „Prosím vás, pane kapitáne, nechtěl jsem Všichni jsme odsouzení k smrti. Zemřeme. Já“

Kapitán Saratov natáhl ruku a střelil Svečina doprostřed čela. Jediný výstřel se rozlehl jako zaburácení hromu.

Svečin se svezl na podlahu. Svěrače povolily a Saratovovi se zvedl žaludek nad páchnoucím obsahem střev popraveného.

Kapitán držel pistoli nad hlavou, aby ji všichni viděli, čekal, až mu přestane zvonit v uších, a naprázdno polykal.

Naléhavě se potřeboval vymočit, ale s vypětím vůle nucení potlačil.

„Vás bych měl taky zastřelit, Bogrove,“ zaznělo jako ochraptělé kvákání žáby.

Otočil se tak, aby mu poručík musel pohlédnout do očí.

„Slyšel jste?“

„Ano, pane.“ Bogrov stál v prkenném pozoru a odmítal zaostřit pohled.

Saratov přistoupil k muži, který stál vedle Bogrova, a pak postupně k dalším a díval se jim upřeně do očí.

„Kormidelníku, přiveďte loď na kurz dva tři pět. Hodinu po západu slunce vystoupíme na hloubku periskopu a vztyčíme větrací troubu.“

„Provedu, kapitáne.“

„Pak mě zavoláte.“

„Provedu, pane.“

„Svečina strčte do torpédometu. První důstojníku, vy přečtete modlitbu za mrtvé. Pak ho vypustíte do moře.“

„Provedu, pane.“ První důstojník srazil podpatky.

Saratov oběma rukama uvolnil úderník, schoval pistoli do kapsy a vrátil se do své kajuty.

O patnáct minut později seděl na židli za staženým závěsem a slyšel, jak Bogrov říká staršinovi: „Zastřelí chlapa a potom rozkáže prvnímu důstojníkovi, aby se za něho pomodlil. To se mi snad jenom zdá.“

„Radši si dávejte pozor na pusu, pane,“ varoval ho jeden z kormidelníků.

„Sklapněte oba,“ okřikl je staršina, kterému zjevně povolily nervy.

V Moskvě v deset večer ještě stálo slunce nad obzorem, když Kalugin vstoupil do sálu, v němž zasedala duma, dolní komora ruského parlamentu. Kráčel uličkou mezi sedadly a tu a tam pokynutím hlavy zdravil poslance, které znal, ale u žádného se nezastavil, aby mu potřásl rukou.

Tento týden byl velmi zaneprázdněný. V posledních dvaasedmdesáti hodinách se prakticky nevyspal, ale nebylo to na něm znát. Když kráčel k vyvýšenému řečnickému pultu, vypadal jako starý lev brousící si drápy na poslední velkou bitvu svého života.

Ve skutečnosti už tu bitvu vybojoval a zvítězil. Jakmile uvěřil, že Japonsko má opravdu v úmyslu obsadit Sibiř, rychle si zajistil všeobecný konsenzus rozhodujících politických sil, že v sázce je samo přežití národa. To byla ta snazší část, hlavní problém ho teprve čekal: Kalugin naléhavě požádal volené zástupce ruského lidu, aby mu svěřili diktátorské pravomoci. Jedině tak dokáže zmobilizovat národ a zachránit vlast.

Za roky svého vládnutí si pochopitelně nadělal spoustu nepřátel. Ty, které pokládal za nejnebezpečnější, nechal fyzicky zlikvidovat. Ve spěšně vykopaných mělkých hrobech v lesích nedaleko Moskvy leželo teď sedm čerstvých mrtvol. Několik desítek poslanců, které bylo možno správnými metodami přesvědčit, aby změnili názor, strávilo jistý čas v celách Lubjanky. Jinde si Kalugin podporu koupil. Jmenoval několik nových ministrů a jiné poslance povýšil do významných funkcí. Když dnes večer uprostřed vrcholící krize mířil k řečništi, sledován kamerami televizních štábů z celého světa, byl připraven ohlásit své vítězství.

Na galerii stál namačkán mezi ostatními diváky Janos Iljin spolu s dalšími pracovníky rozvědky. Přes ramena davu viděl Kaluginovo plešatící temeno, jak prezident procházel mezi patolízalskými poslanci.

Diktátor. Další diktátor, který má vyřešit problémy Ruska s použitím brutální síly a krvavého teroru, naordinovaného nekonečnou řadou prezidentských výnosů a dekretů a vykonávaného bezmocnými obyčejnými lidmi ovládanými strachem.

Spasitel Kalugin.

Prezident vystoupil na pódium a přikročil k pultu. Mohutný potlesk. Ovace.

Trvalo dlouho, než Kalugin pozvednutými pažemi naznačil obecenstvu, aby se posadilo.

„Dnes večer, v této z nejtěžších hodin v ruských dějinách, japonské okupační síly na Dálném východě obsadily Vladivostok, Nikolajevsk, Petropavlovsk na Kamčatce, ostrov Sachalin

Rusko se nedopustilo ničeho, čím by si zasloužilo tak kruté rány způsobené zlými, hrabivými nepřáteli, kteří hodlají okrást budoucí generace Rusů o právoplatné dědictví

Vaši vedoucí představitelé mě dnes požádali, abych vedle prezidentských pravomocí převzal i pravomoci parlamentu a zachránil tak vlast, svatou matku Rus.“

Jeho hlas se rozléhal stále hlasitěji a hluboké tóny plnily sál jako hřmění letní bouře nad širou stepí.

„Jménem ruského lidu já, Alexandr Ivanovič Kalugin, pozvedám meč proti našim nepřátelům.“

Když Bob Cassidy vešel do recepce v prostorách vyhrazených návštěvníkům McGuireho letecké základny, aby se ohlásil, první, koho spatřil, byl Clay Lacy, který seděl na kraji lavice a vypadal opuštěně jako ztracený syn.

„Plukovníku Cassidy, plukovníku Cassidy.“ Lacy vyskočil a hnal se k němu. „Už na vás čekám! Volal jsem do Washingtonu a tam mi řekli, že se mám dostavit na McGuireho základnu, jenomže tady mě prý nemají na seznamu a vůbec nic o mně nevědí.“

„Ehm, ano.“ Cassidy vyplnil své jméno na přihlašovacím lístku. Civilista za pultem ho beze slova pozoroval a pak požádal o doklady.

„Vypadám snad v uniformě plukovníka jako nějaký ilegální přistěhovalec?“

„Já jen poslouchám rozkazy, pane plukovníku.“

Cassidy vylovil náprsní tašku, vytáhl z ní identifikační kartu a přistrčil ji přes pult.

„Po našem rozhovoru jsem se vám už nestihl ozvat,“ říkal právě Lacy, „ale chci do toho s vámi. Chci tam.“ Lacy hodil hlavou směrem někam na východ nebo snad na jih. Očividně nechtěl vyslovit do Ruska. „Volal jsem do Washingtonu a řekli mi, že se mám hlásit tady, a tak jsem to udělal. Přijel jsem sem na vlastní náklady, jenže tenhle člověk,“ Lacy ukázal na recepčního, „mi tvrdí, že mě nemá na seznamu, a proto mě nemůže ubytovat.“

„Opravdu do toho chcete jít?“

„Ach, jistě, pane,“ vyhrkl Lacy a ohlédl se po úředníkovi za pultem.

„Budu k vám upřímný, Lacy. Připadáte mi jako potrhlý cvok.“

„Viděl jste moje služební záznamy?“ zeptal se Lacy, očividně dotčený.

„Jo. Přesto vás považuju za cvoka. Myslíte, že máte dost kuráže, abyste to zvládl?“

„Ano, pane.“ Lacy sevřel ústa a zdálo se, že se rozpláče.

No, na osobním oddělení velitelství letectva tvrdili, že tenhle chlapík je zatraceně dobrý pilot. Možná došlo k záměně jmen.

Plukovník pokrčil rameny. Jestli to Lacymu ve vzduchu nepůjde, přidělím ho k údržbě nebo mu vrazím do ruky pušku a pošlu ho hlídat letiště. Jistě se najde nějaká užitečná činnost, kterou zvládne i přerostlý puberťák jako Lacy.

Cassidy se otočil k úředníkovi. „Kde máte seznam osob zúčastněných na této operaci?“

Civilista vytáhl ze zásuvky list papíru. Cassidy se podíval na předtištěný seznam a rukou dospod připsal Lacyho jméno. Pak vrátil papír recepčnímu.

„Dobře, Lacy. Jste na seznamu.“

„Moment, plukovníku,“ protestoval úředník. „Tento seznam mi poslali z velitelství základny a já“

„Přidělte Lacymu pokoj a přestaňte se se mnou dohadovat, nebo jste zítra bez místa,“ řekl Cassidy tichým, nevzrušeným tónem a sotva se na recepčního podíval. Pak se sehnul pro svá zavazadla.

Úředník nasucho polkl, zhluboka se nadechl a zadíval se na Cassidyho záda. Když za plukovníkem zaklaply dveře výtahu, požádal Lacyho: „Ukažte mi prosím služební průkaz nebo řidičák.“

Večer se shromáždili v klubovně ve druhém patře ubytovacího traktu základny. Dveře hlídali dva příslušníci vojenské policie.

„Pro ty z vás, kteří se se mnou ještě nesetkali: jsem plukovník Cassidy. Přátelé mi říkají Hoppy nebo Butch. Vy mě můžete oslovovat plukovníku.“

Nikdo se nezasmál. Cassidy si povzdechl a podíval se na seznam.

„Prosím přítomné, aby se ohlásili. Allen, Cassini“

Po každém jménu se ozvalo řízné „Zde!“ Cassidy jich znal asi polovinu. Některé již řadu let, jiné osobně zverboval.

Odložil seznam a rozhlédl se, jestli dávají pozor. „Děkuji vám, že jste se dobrovolně přihlásili k této akci. S největší pravděpodobností toho budete brzy litovat. Nic jiného ani nečekám. Můžu vám slíbit možná jediné, dobrodružství. Ráno nás C-141 dopraví do Německa. Tam převezmeme nejmodernější verze stíhaček F-22. Za týden, nejvýše za dva, vyrazíme směr Rusko. Vy piloti budete civilisté ve službách ruské vlády. Možná nás dokonce začlení do své armády a budeme muset přísahat. Uvidíme. Letouny budou naším letectvem Rusku zapůjčeny. I když neponesou americké výsostné znaky, zůstanou majetkem Spojených států amerických. O jejich opravy a údržbu se tedy budou starat profesionální mechanici, příslušníci vojenského letectva Spojených států, kteří se k nám připojí v Německu. Nějaké dotazy?“

Žádné.

„Domnívám se, že kromě mě sedí v této místnosti jediný pilot, který se v průběhu své kariéry ocitl ve skutečném boji. Zatím. Velmi brzy se veterány stanete všichni. Nepochybně si každý z vás předem vytvořil vlastní představu, jaké to asi v boji bude. Nikdo z vás však nemůže vědět, jaké to je střetnout se s člověkem, který dělá vše, co je v jeho silách, aby vás zlikvidoval. Nevíte také, jaké to je zabít jiného člověka. To vše vás čeká.“

Rozhlédl se po nevinných tvářích. Někteří z nich brzy zemřou, to je nevyhnutelné, pomyslel si.

„Nevrátíme se všichni,“ pokračoval Cassidy zamyšleně. „Pokud chce někdo odstoupit, teď je nejvyšší čas to říct. Potřeseme vám rukou a dostanete jízdenku domů. Nikdo se vás nebude na nic ptát.“

Všichni mlčeli. Nedívali se jeden na druhého a zdálo se, že před sebou vidí něco, co v místnosti není.

„Dobře tedy,“ řekl Bob Cassidy. „Jdeme do toho všichni společně. Od tohoto okamžiku se budete řídit mými pravidly. Nikoliv předpisy vojenského letectva, mými pravidly. Pokud jich neuposlechnete tady nebo v Německu, pošlu vás šupem domů. Pokud jich neuposlechnete v Rusku“ Cassidy nechal větu nedopovězenou.

„Žádné dopisy, žádné telefony, žádné e-maily, nikdo neopustí budovu. S těmi z vás, s nimiž jsem se ještě nesetkal, si co nejdřív promluvím. Chci, aby bylo každému jasné, na čem je. To je všechno.“

Cassidy vyšel z místnosti a někdo zavelel pozor. Muži a ženy v místnosti neohrabaně vstávali z pohodlných klubovek, ale to už stál Cassidy ve dveřích. „Pastore, ty pojď se mnou,“ prohodil přes rameno.

Muž oslovený jako Pastor byl Paul Fain, dlouhán s hranatým, větrem ošlehaným obličejem. Když vstoupil do plukovníkova pokoje, zavřel za sebou a odhalil v úsměvu dokonale rovné bílé zuby. „Rád tě vidím, Bobe.“

Cassidy mu potřásl nataženou pravicí. „Co tady ke všem čertům děláš, Pastore? Zrovna ty? V životě by mě nenapadlo, že na tom seznamu najdu právě tvoje jméno.“

„Víš, Bobe, život je jedno velké dobrodružství. Tohle mi připadalo lákavé, a když jsem zjistil, že ten cirkus povedeš ty No, tady mě máš!“

„A co Isabela? Co ti řekla, když jsi to na ni vybalil?“

„No, že by jásala nadšením, to ne. Ale zná mě skrz naskrz a bylo jí jasné, že nemá cenu stavět se na zadní.“

Cassidy neznal kromě Faina jiného vysvěceného kněze, který nosil uniformu a současně nebyl příslušníkem sboru vojenských kaplanů. Sloužil jako pomocný jáhen na své první farnosti, ale nečekaně pověsil sutanu na hřebík a přihlásil se k letectvu. Když se s ním Cassidy setkal naposledy, létal na F-22 na Nellisově základně. Jeho manželka Isabela se svým utrpením řadila mezi světice, domnívala se, že se provdala za kněze, ale zjistila, že žije vedle stíhacího pilota.

Několik minut vzpomínali na staré časy a Cassidy se Faina vyptával na Isabelu a děti.

Nakonec Cassidy řekl: „Pastore, byl bych rád, kdyby sis tu ruskou záležitost pořádně promyslel. Ti ostatní,“ mávl rukou ke klubovně, „jsou dobrodruzi, kteří považují život za hazardní partii karet. Jestli přežijí, nebo zahynou, na tom jim zase tolik nezáleží. Chtějí vzrušení, chtějí zkusit něco nového, chtějí vsadit vlastní život na své schopnosti a odvahu. A některým z nich jde jen o to, aby mohli někoho zabít. Ty nejsi jako oni.“

„A ty snad ano?“

„Poslouchej, Pastore. Řeknu ti to na rovinu. Moje žena a dítě jsou už dávno mrtví. Jsem svobodný a nic mě na tomto světě nedrží. Jestli mě někde nad Ruskem sestřelí, nebudu nikomu chybět. Ty ostatní můžu rozkazem poslat do boje. Když zahynou, nebudu se kvůli tomu budit ze spaní a nikdo jiný taky ne.“

„Proč si myslíš, že já jsem jiný než oni?“

„Jsi jiný,“ odpověděl Cassidy v rozpacích, „protože tebe znám. A někomu bys chyběl, Isabele a dětem.“

Fain neodpověděl.

„Mně bys chyběl, zatraceně,“ vybuchl Cassidy. „A to nechci riskovat. Vrať se domů k Isabele.“

„Ne. Já se do této války přihlásil dobrovolně. Někdo přece musí být ochoten položit hlavu na špalek, protože jinak by měli ti bezohlední bastardi pořád navrch. Jestli mě Bůh povolá, má mě mít. Nikdy tomu nebylo jinak, Bobe, a Isabela se s tím dokáže vyrovnat. Věří mi, a má víru v Boha.“

Cassidy přistoupil k oknu a vyhlédl do letního večera. Na obzoru se kupily mraky. Brzy začne pršet.

„Myslím, že mně víra chybí,“ uvažoval nahlas. „Alespoň taková, o které mluvíš. Podle mě ti nelítostní, bezohlední bastardi pořád vyhrávají.“ Najednou mu celý rozhovor připadal podivně iracionální. Pastor Fain měl zůstat doma. „Lidé žijí a umírají,“ vyhrkl podrážděně. „Tak to na světě chodí. Nechci ztratit žádné další přátele. Už tak jsem přišel o hodně lidí, na kterých mi záleželo.“

„Mám dost víry pro nás pro oba, plukovníku.“

Cassidy nevěděl, co na to říct. Fain byl chladnokrevný jako led, jako obvykle, pomyslel si. „Tak jo, Pastore. Vzdávám se. Chceš se zapojit. Ať je po tvém. Ale neříkej, že jsem tě nevaroval. A teď mi sem laskavě pošli Dicka Guelicha, ano?“

„Díky, Bobe.“

„Od této chvíle jsi můj administrativní důstojník. Čeká nás dlouhá noc plná papírování, takže si obstarej zásobu tužek a papírů, a až se sem vrátíš, přines z ledničky pivo.“

„Jasně.“

Lee Foy objevil Aarona Hudka v herně u dost hlučné holografické videohry. „Nazdar, Chlupatá kuličko.“

Hudek se neohlédl a dál vysílal jeden energetický blesk za druhým na flotilu kosmických vetřelců, kteří na něj bezhlavě útočili. „Čajíček Foy. Co ty tady děláš?“

„To samé co ty.“

Hudkovi nakonec došly náboje. Strkal další mince do otvoru a utrousil přes rameno: „Neodolals šanci vystřelit si na Japončíky, co? Pár jich možná dostaneš, pokud tě dřív nesundají.“

„Díky, pane Důležitý. Jsem rád, že se mohu této expedice zúčastnit po vašem boku.“

„Jdi do hajzlu, Čajíčku.“

„Cesta bude možná trnitá, ale naštěstí máme mezi sebou prvotřídního diplomata, který bezpochyby udělá na místní plebs řádný dojem.“

Hudek sevřel oběma rukama ovladače videohry. Hladil je, masíroval a mazlil se s nimi a chrochtal potěšením. Vetřelci pokračovali v sebevražedných útocích, jenom aby vzápětí skončili v plamenech Hudkovy palby, tak rychle, že je oko téměř nedokázalo sledovat.

Foy se uchechtl. „Pořád ta tvá kouzelnická schopnost zacházet s technikou, co, Kuličko?“

„Chceš se vsadit? Tisíc dolarů pro toho, kdo sundá prvního Japonce.“ Hudkův zrak zůstával přilepený na slabomyslných nepoučitelných vetřelcích.

Foy si dal s odpovědí načas. „Problém bude inkasovat výhru od mrtvoly. Až zvítězím, ty už pravděpodobně budeš dávno na cestě do lepšího, čistšího světa.“

„Bože, tomu říkám kamarádství! Bratrské rituály mezi muži!“ vykřikoval excitovaně. „Jak jsem mohl být takový blázen a myslet si, že bez nich dokážu žít.“

Hudek sestřelil další stovku kosmických vetřelců a pak souboj náhle skončil. Pro získání volné hry mu chybělo jen pár bodů. Hudek se podíval na skóre. „Sakra,“ zabručel. Sáhl do kapsy pro další minci a ohlédl se. „Ty jsi ještě tady? Drž se ode mě dál, Čajíčku. Nemám čas ani náladu vyměňovat ti posrané plínky.“

„Ty budeš můj zástupce,“ řekl Bob Cassidy Dicku Guelichovi, „a ty operační důstojník,“ což platilo Joeovi Malanovi. „Přistaneme v Německu na naší základně v oblasti Rýn, Mohan. Tam nám eskadra F-22 předá všechna svá letadla a my požádáme o dobrovolníky z pozemního personálu. Měli bychom získat dost mechaniků a dalších specialistů, aby udrželi stíhačky ve vzduchu, alespoň po nějakou dobu.

Náš hlavní problém je výcvik. Tvrdě jsem požadoval minimálně týden na trénink, než odletíme do Ruska. Možná nám dají i více času, ale raději bych na to nespoléhal.

Takže týden. To zdaleka nestačí. Nebudeme mít čas je vycvičit. Půjdou do boje jen s tím, co už znají a umí. Můžeme jediné. Naučit je přemýšlet o válce, přimět je setřást mírové sebeuspokojení, nabudit je, zocelit a vybrousit.“

„Na to týden nestačí,“ namítl Guelich. „Možná dva měsíce, ale týden?“

„Máme jen sedm dní.“

„To postačí,“ řekl Joe Malan. „Myslím, že všichni prošli bojovým výcvikem. Když je posadíme do simulátorů, kde se seznámí se všemi systémy, osvěžíme jim taktické zásady a řekneme jim, co můžou ve vzduchu nad Sibiří očekávat, dostaneme je na takových pětasedmdesát až osmdesát procent. Ten zbytek jim napumpuje první zero, které uvidí.“

„To bude tvůj úkol, Joe.“

„Já se přece musím nejdřív na tohle letadlo přeškolit,“ protestoval Malan. „Na F-22 jsem nikdy nelétal.“

„To je hračka,“ uklidňoval ho Guelich. „Nejdřív tě posadíme do kouzelné skříňky. Je to snadnější než na F-16 nebo F-18. Ovládání je jednodušší a přehlednější. Uvidíš, jak rychle se do toho dostaneš.“

„Zajímalo by mě,“ poznamenal Malan, jak zvládneme tu hromadu papírování. Stíhací eskadry mají na rozdíl od nás spoustu štábních úředníků a pozemního personálu.“

„Jaké papírování máš na mysli?“

„Standardizační program, hodnocení, záznamy, bezpečnost a ochrana zdraví, školení, inspekce, záznamy o výcviku, prevence sexuálního obtěžování, právní poradna, vyšetřování Je toho málo?“

„A kdo říká, že to musíme dělat?“

Malan vylovil z vysokého sloupce papírů, které čekaly, až si na ně Cassidy udělá čas, sdělení náčelníka štábu vojenského letectva. „Tady to máš černé na bílém.“ A začal číst.

Bob Cassidy se natáhl, vzal Malanovi papír z rukou a pomalu a metodicky ho roztrhal na malé kousky, které shrnul do dlaně a vysypal do odpadkového koše. „Nějaké otázky?“

Oba muži se zasmáli.

Během hodiny podrobně rozebrali plán dalšího postupu. Cassidymu se ulevilo, Guelich i Malan byli dokonalí profesionálové. Guelich sice hned zkraje vyjádřil své přesvědčení, že úkol je nesplnitelný, ale když mu Cassidy řekl, že se do něj přesto pustí, vrhl se po hlavě do práce. Malan začal plánovat, jak se vyrovnat s jednotlivými problémy.

Nakonec je Cassidy musel vyhnat, aby si utrhl alespoň pár hodin spánku. Cítil se vyčerpaný. Když se za oběma důstojníky zavřely dveře, padl oblečený na postel.

10

PŘI SLOŽITÝCH MANÉVRECH zaměřených na konsolidaci svého mocenského postavení Kalugin jednu chvíli uvažoval o maršálu Ivanu Samsonovovi, náčelníkovi štábu pozemní armády. Oba muži představovali prakticky ve všem dokonalé protiklady. Kalugin miloval nade všechno peníze, postrádal jakékoliv zábrany a nikdy neřekl pravdu, pokud mu mohla sebeméně posloužit lež. Na druhé straně Samsonov, který prožil celý dospělý život v uniformě a působil jako ztělesnění všech vojenských ctností, byl poctivý, odvážný muž, vlastenec, a ač je to s podivem u člověka, jenž žil obklopen byrokracií tyjící z polopravd a narážek, otevřeně upřímný. Ivana Samsonova pokládala celá země za nejpřednějšího vojáka.

Když Kalugin uvážil tyto okolnosti, dospěl k závěru, že bude v noci rozhodně lépe spát, když ozbrojené síly nebude mít k dispozici a na povel člověk jako Samsonov. Nechal tedy oblíbeného maršála v tichosti zatknout, popravit a zahrabat.

S touto uspokojivě zvládnutou nepříjemností musel Kalugin vyřešit problém, koho na Samsonovovo místo. Invaze na Sibiř bezpochyby znamenala obrovskou politickou příležitost, ale Kalugin věděl, že i diktátor se musí vykázat vojenskými úspěchy, aby přežil. Potřeboval vynikajícího vojáka, aby mu tato vítězství vybojoval, schopného vojáka, který by mohl spasit Rusko, ale který by byl Kaluginovi současně osobně zavázán za povýšení. Až válečná bouře pomine a národ bude zachráněn, inu, v případě nezbytí skončí hrdina v hlíně vedle Samsonova. Do té doby

Kalugin předstíral, že si láme hlavu, koho jmenovat náčelníkem generálního štábu, řadu dní, zatímco Japonci zabírali stále větší území a pronikali do nitra Sibiře. Byl již rozhodnut oznámit jméno Samsonovova nástupce, maršála Olega Stolypina, ale výbuch surového patriotismu, ke kterému právě v oněch dnech v Rusku došlo, mu v tom zabránil. Pokládal za politicky výhodnější prozatím mlčet. Od zhroucení komunismu v roce 1991 politická scéna až příliš často odrážela náladu lidu, zahořklost, zlobu, jízlivost, tvrdé odsudky, obvinění a vzájemné napadání politiků ústící v aféry. To vše mělo za následek patovou situaci, v níž žádné uskupení nezískalo dostatečnou většinu, aby mohlo účinně vládnout. Politici se hašteřili, dohadovali a navzájem se podráželi a národ pomalu zahníval a hynul. Až do dneška. Konečně má ruský lid nepřítele, proti kterému se může sjednotit.

Kalugin tyto velkolepé okamžiky hluboce prožíval. Považoval se právem za absolutního pána a vládce vší Rusi. Neexistoval nikdo, kdo by se mu mohl postavit, nikdo, kdo by o tom mohl byť jen uvažovat. Všichni k němu vzhlíželi jako ke spasiteli národa.

Euforie bohužel časem vyvane. Lid se dříve či později začne dožadovat činů. Jednoho večera poslal Kalugin limuzínu na Stolypinovu daču v lesích nedaleko Leninských hor, aby starého vojáka přivezla do Kremlu.

„Povolal jsem vás,“ řekl vysloužilému důstojníkovi, který právě vstoupil do prezidentovy kanceláře, „protože vás Rusko potřebuje.“ Stolypina doprovázelo několik příslušníků Kaluginovy tělesné stráže, mužů, jež prezident platil ze své kapsy a kteří nepracovali pro žádnou vládní agenturu, ale přímo pro něj.

Ochranka nepříliš ochotně vycouvala z místnosti. Prohledali bývalého vojáka od hlavy k patě, pátrali po ukrytých zbraních, kontrabandu, dopisech od politických vězňů, po čemkoliv závadném. Chodby a haly se hemžily ozbrojenými strážnými, oddanými Kaluginovi, protože on živil a šatil je i jejich rodiny už téměř dvacet let. Hlídky stály i na prostranství pod oknem a obsadily střechy domů na protější straně ulice. Kalugin neponechával žádný prostor náhodě.

Teď prezident nabídl starému vojákovi horký čaj. Stolypin odešel do výslužby ještě předtím, než se Kalugin stal prezidentem, takže oba muži spolu nikdy nespolupracovali, i když se z různých oficiálních akcí znali.

Maršál už překročil sedmdesátku. Měl krátce zastřižené vlasy a mohutné ruce venkovského sedláka. I postavu měl robustní jako vesničan, a když upíjel čaj, rozhlížel se po prezidentově kanceláři lhostejně a bez zájmu.

„Povězte mi upřímně,“ požádal Kalugin, „co musíme udělat, abychom na Sibiři porazili Japonce.“

„Nevím, jaké jsou naše možnosti,“ odpověděl maršál a usrkl ze šálku. „Zákony o odvodech a povinné vojenské službě se řadu let nedodržují, armádní logistický systém se zhroutil, dodávky zbraní byly zastaveny Nemáme pozemní armádu, letectvo ani námořnictvo.“

„A kdybychom během léta a podzimu intenzivně budovali ozbrojené síly? Nemohli bychom potom porazit Japonce, chycené do pasti kruté sibiřské zimy?“

„Já bych nebyl tak optimistický. Japonsko je bohatá země a může své jednotky zásobovat vzdušnou cestou. Zima bude na překážku spíše nám než jim.“

„Ale jděte, maršále,“ posmíval se Kalugin. „Ruský člověk je přece tvrdý a odolá i nejhorším protivenstvím a rozmarům počasí. Zima je ruské roční období.“

„V jiných dobách, pane prezidente, představovala zima mocného spojence. Zničila Francouze, Poláky i Němce. Ale svět se mezitím změnil. Japonsko to má fyzicky k ropným polím na Sibiři blíž než my. Do zimy se tam pohodlně usadí a zakopou. Rusko bude muset mobilizovat a převést celou ekonomiku na válečnou výrobu, jako jsme to udělali za druhé světové války. A ani potom nebude naše vítězství zaručeno.“

„Tak dost!“ zaburácel Kalugin. „Dost toho poraženectví! Takový defétismus odmítám poslouchat. Já jsem strážcem svaté matky Rusi. Budeme ji bránit do poslední kapky ruské krve.“

Stolypin se neklidně zavrtěl na židli. „Pane prezidente, všechno, co uděláme, musí mít svůj základ v tvrdé realitě. Musíme pracovat s tím, co máme, ne s tím, co bychom si přáli. Hořká pravda je, že ozbrojené síly jsou ve stejném stavu jako celá naše země. Chvíli potrvá, než to změníme.“

Kalugin poklepal klouby prstů na desku stolu.

„Zeptejte se Samsonova,“ řekl Stolypin. „Zeptejte se ho na jeho názor.“

„Co mi radíte vy?“ otázal se Kalugin, ruku zvednutou nad stolem.

„Vyjednat s Japonskem co nejlepší podmínky. Hrát o čas. Přebudovat armádu. A až budeme dost silní, zaženeme je do moře.“

Kalugin mávl odmítavě rukou. „Takové řešení je politicky vyloučeno. Vypadalo by to, že uzavíráme kompromisy s agresorem. Lid by to nestrpěl.“

„Pane prezidente, ptal jste se mě na mínění profesionálního vojáka a já vám je sděluji. Vybudovat armádu bude vyžadovat určitý čas.“

„A mezitím nemůžeme udělat vůbec nic?“

„Můžeme nasadit menší jednotky a zasazovat Japoncům drobné údery, kde to jen půjde, aniž bychom za to zaplatili příliš vysokou cenu. V žádném případě však nesmíme promrhat zdroje, které budeme potřebovat k pozdějšímu vítězství.“

„Musíme udělat víc! Víc než pouze polechtat nepřítele.“ Kalugin nasadil tvrdý, neústupný výraz.

Stolypin zašoupal nohama. Odkašlal si, napil se čaje a měřil si pohledem politika v italském obleku ušitém na míru, který seděl za psacím stolem.

„Co říká maršál Samsonov?“ zeptal se nakonec. „Proč tady není?“

„Je mrtvý. Smutná tragédie. Zemřel před dvěma dny na zástavu srdce. Ještě jsme jeho smrt neohlásili Lid do něj vkládal velké naděje.“

Stolypin zkřivil tvář. „Velký muž, jeden z nejlepších. Ech co, smrt si nevybírá a čeká nás všechny.“ Povzdechl si a po chvíli pokračoval: „Kdo ho má nahradit?“

„Vy.“

Stolypin byl upřímně překvapen.

„Jsem příliš starý, příliš unavený životem. Potřebujete mladšího muže plného ohně. Bude muset vybudovat armádu prakticky z ničeho a to je nadlidský úkol.“

„Vkládám tuto odpovědnost do vašich rukou, maršále,“ odvětil Kalugin břitce. „Vaše vlast vás potřebuje.“

„Můžeme získat zahraniční pomoc? Vojenskou pomoc?“

„Pracujeme na tom.“

„Vojenský dodatek ke smlouvě se Spojenými státy Pošlou nám vojáky? Výstroj? Pohonné hmoty? Potraviny? Zbraně? Bůh je mi svědkem, potřebujeme vše, co nám kdo nabídne.“

„Nabízejí nám eskadru letadel.“

„Eskadru?“ zabouřil Stolypin. Vyskočil ze židle s elánem, který Kalugina velmi překvapil, a začal rázovat po místnosti. „Eskadru! Slíbili, že když zlikvidujeme jaderné zbraně, přijdou nám v případě vnějšího ohrožení na pomoc. My jsme to udělali. Byli jsme blázni, když jsme uvěřili jejich lžím.“

Stolypin se zastavil před Stalinovým portrétem, který visel vedle krbu, a dlouze se na něj zahleděl. „Přinejmenším někteří politici jim uvěřili.“

„Vy ne?“

„Neměl byste do toho čaje trochu vodky?“

„Ano.“ Kalugin sáhl do spodní zásuvky stolu pro láhev a nalil do Stolypinova šálku. Maršál se napil.

„Ne, nevěřil jsem jim ani slovo, pane prezidente. Američané jednají vždy pouze v zájmu Ameriky, stejně jako my jednáme v nejlepším zájmu Ruska. Učinili slib, pouhý slib, zapsaný na kvalitním papíru a podepsaný kvalitním inkoustem na dokumentu, který má cenu možná deseti rublů v nějakém obchodě s kuriozitami. A stejně tak jsem jednal v zájmu Ruska i já. Utajil jsem deset bojových jaderných hlavic, ukryl jsem je, aby nemohly být zničeny. Když jsem naposledy mluvil se Samsonovem, řekl mi, že je pořád ještě máme.“

Kalugin nevěřil svým uším. „Pořád ještě máme jaderné zbraně?“

„Deset.“

„Jenom deset?“

„Jenom? Museli jsme lhát a podvádět, abychom si jich uchovali alespoň deset.“

Kalugin se snažil srovnat si v hlavě obrovský dosah této informace. „Kde ty zbraně jsou?“ zeptal se po chvíli.

„Na Trojském ostrově, pane prezidente.“

„To místo neznám.“

„Trojský ostrov je vlastně kužel vyhaslé sopky, který vyčnívá z moře nedaleko Kurilského průlivu. Je docela malý, ale vrchol kráteru sahá do výšky bezmála dvou kilometrů, takže je skoro pořád zahalen mraky. To nám pomohlo utajit před satelitním průzkumem základnu, kterou jsme tam vybudovali. Přilehlé vody jsou hluboké, po celý rok nezamrzají a z ostrova je dobrý přístup do Tichého oceánu. Z těchto důvodů jsme na Trojském ostrově před dvaceti lety vybudovali ponorkovou základnu, která je přístupná pouze pod vodou, podobně jako základna v Bolšom Licu na poloostrově Kola.“

„Vědí o této základně Japonci?“

„Velmi by mě překvapilo, kdyby o ní věděli, pane prezidente. Oficiálně byla základna opuštěna, když jsme zlikvidovali poslední útočné jaderné ponorky. Právě proto jsme tam bojové hlavice ukryli.“

„Jaderné zbraně,“ vydechl Kalugin a přimhouřil oči do pouhých škvírek.

„Použití jaderných zbraní v sobě ovšem zahrnuje obrovské, nevyčíslitelné riziko,“ poznamenal Stolypin. „Ta cesta je zcela neprozkoumaná. V minulosti, kdy jsme měli velké arzenály zbraní hromadného ničení, jsme se mockrát zamýšleli, kam by nás dovedla.“

„A k jakým závěrům jste dospěli?“

„Že je použijeme pouze jako poslední možnost ve chvíli, kdy by všechno ostatní selhalo.“

Kalugin jen zabručel, ponořen do dalekosáhlých úvah.

Stolypin se zase posadil. Nalil si čaj a dolil šálek po okraj vodkou.

Kalugin se zazubil jako hladový vlk. „Maršále Stolypine, připijme si na Rusko. Vyslyšel jste mé modlitby a zachránil naši vlast.“

„Rusko zachraňuje Bůh, pane prezidente,“ odpověděl Stolypin. „Zachránil ho i před komunisty, i když mu to trvalo dost dlouho, než se s tím rudým morem vypořádal. Modleme se, aby Rusko zachránil i dnes.“

O několik minut později se Kalugin zeptal: „Vy jste věřící?“

„Věřím v Rusko, pane prezidente. Stejně jako v ně věří Bůh.“

„Jste nejvyšším velitelem. Bojujte. Vybojujte pro mě nějaká vítězství.“

„Použiju vše, co máme k dispozici,“ opáčil Stolypin kysele, „což je bolestně málo. Jestli očekáváte zuřivé bitvy, které by se daly nafilmovat a předvádět v televizi, měl byste tímto úkolem pověřit někoho jiného, kdo dokáže lusknutím prstů vybudovat armádu z pouliční chátry.“

Kalugin ovšem přemýšlel o nukleárních zbraních. Když se probral ze zasnění, slyšel, jak Stolypin říká: „Politický přístup není součástí práce vojáka.“

Kalugin podal starému maršálovi obálku. „Tady je vaše jmenování náčelníkem generálního štábu. Podepsal jsem je ještě před vaším příchodem. Okamžitě převezmete velení. Zmobilizujte dostupné zdroje, doplňte jednotky, vyžádejte si zbraně, oděvy, potraviny, pohonné hmoty, cokoliv potřebujete. Uděláte vše, co bude nutné k zajištění vítězství. Kdybyste potřeboval pomoc z nejvyšších míst, navrhněte v tomto smyslu znění prezidentského výnosu a já ho podepíšu. Společnými silami zachráníme Rusko.“

Stolypin převzal obálku a rozlepil ji.

„Naši zemi stihla v odchodu maršála Samsonova velká tragédie,“ poznamenal starý voják hlasem zastřeným smutkem, když četl své jmenování. „Byl to ten nejschopnější, nejbrilantnější voják, kterého Rusko mělo od dob maršála Žukova.“

„Detaily vkládám do vašich schopných rukou, maršále Stolypine.“

„Poradil jsem vám stejně, jako by to udělal Samsonov. Velká škoda, že už mezi námi není.“

„Jeho ztrátu pociťujeme všichni velmi těžce,“ řekl Kalugin, když doprovázel Stolypina ke dveřím.

Na severovýchodě pomalu bledla obloha, když se Jiro Kimura a další tři piloti jeho letky vyšplhali do výšky čtyřiatřiceti tisíc stop. Toho rána měli bombardovat a pak ostřelovat letiště v Chabarovsku. Město leží v širokém ohybu řeky Amur a tvoří důležitý železniční a silniční uzel a energetické nervové centrum, strategický klíč dálněvýchodních oblastí Ruska. Teprve po dobytí Chabarovska se budou Japonci moci pokládat za pány ruského Dálného východu, dříve ne. Pěchotu, která postupovala podél železnice a silnice od Vladivostoku, dělilo v této chvíli od města asi pětašedesát kilometrů.

V posledních dvou dnech létal Jiro Kimura a ostatní piloti jeho eskadry jako letecká podpora postupujících jednotek. Bombardovali a ostřelovali raketami a palubními zbraněmi ruské oddíly, které si budovaly opěrné body, aby zastavily Japonce nebo alespoň zbrzdily jejich postup. Dnes však poslal generál jeho letku nad Chabarovsk.

Čekalo je nádherné ráno. Na nebi ani mráček. Na severovýchodě odhalovalo vycházející slunce čistou modř oblohy a nekonečnou zelenou rozlohu sibiřské stepi. Z takové výšky nebyly pod šikmými slunečními paprsky, které zaplavovaly zemi ostrými kontrasty světla a stínu, vidět žádné výtvory lidských rukou. Až slunce vystoupí výše, člověk uvidí od horizontu k horizontu jen zelenou krajinu pod nekonečnou modrou oblohou.

Jiro Kimura startoval denně ke třem až čtyřem bojovým letům. Předchozího odpoledne potřebovala jeho stíhačka neočekávanou opravu a Jiro v operační místnosti usnul, lehl si na zem a pod hlavu si dal jako polštář pytel s výstrojí. Byl soustavně vyčerpaný a oči se mu permanentně klížily.

Někteří z jeho spolubojovníků byli zklamaní, že Rusové náhle stáhli veškerá svá letadla. Jiro měl na svém kontě již devět sestřelů, když ruské letouny vyklidily nebe a přenechaly tak nadvládu ve vzduchu Japoncům. To však neznamenalo, že by bylo možno polevit v ostražitosti. Co kdyby se nepřítel přece jen objevil?

Ruské jednotky na zemi pálily po vzdušných cílech ze všech hlavní, ale jen málokdy něco zasáhly. Japonské letouny se s výjimkou přímého ostřelování pozemních pozic držely mimo účinný dostřel lehkého protiletadlového dělostřelectva. Japonci se zdržovali ve větších výškách i v obavě z teplem naváděných řízených střel.

V této fázi války přišlo Japonsko pouze o dvě zera. Jeden pilot ztratil při útoku na Vladivostok v mlze orientaci, narazil do budovy a byl na místě mrtvý. Druhého postihlo totální selhání palubní elektroniky. Soustředil se na přehazování pojistek a snahu oživit alternátor a opustil přitom formaci, která byla na cestě do Nikolajevska při ústí Amuru. Nešťastnému pilotovi se nepodařilo objevit cílovou oblast ani domovskou základnu, a když mu došlo palivo, zřítil se kdesi uprostřed divočiny dvě stě kilometrů na sever od Nikolajevska. Pilot se katapultoval a satelity naštěstí zachytily vysílání jeho bateriového radiomajáku. Druhý den ho zachránila posádka vyslaného vrtulníku.

Jiro ubral plyn a osm mil od Chabarovska zahájil sestup. Čtyři stíhačky se rozestoupily a zaujaly útočnou formaci. Jiro a Sasai letěli vpředu a vpravo, za nimi vlevo Ota a Miura. Ota se držel více vzadu, aby mohl, kdyby to topografie terénu kolem cíle vyžadovala, obrátit okamžitě doprava a následovat první dvojici.

Stíny na zemi zůstávaly temné, neproniknutelné. Jiro se podíval na hodinky. Za osm minut přeletí nad cílem. Vynoří se z vycházejícího slunce. Jestli hvězda dodrží svůj rozvrh a vyhoupne se nad horizont včas, bude to ukázka mistrovské útočné taktiky.

Jiro sklopil stroj a zamířil více na východ, aby poskytl Bohu další minutu nebo dvě času navíc.

„Tady kontrola. Volám modrou jedničku.“ Radiokomunikační kanály byly samozřejmě kódované a před vlastním sdělením a po něm zaznělo krátké pípnutí.

Jiro stiskl tlačítko mikrofonu, počkal na pípnutí a řekl: „Modrá jednička kontrole. Slyším vás. Pokračujte.“

„Podle našich informací z letiště v cílové oblasti právě odstartovalo letadlo. Letí v kurzu tři nula nula stupňů, deset mil severozápadně, stoupá. Prověřte ho.“

„Provedu.“

Jiro vyhlédl z kabiny na Sasaiho. Ukázal dozadu na Otu a škubl palcem. Sasai vehementně přikývl a vzápětí se odpoutal a zmizel za Jirem.

Jiro sklouzl do levé zatáčky, posunul páky přípustí motorů, jež v letadlech nahrazují funkci plynového pedálu, dopředu a začal mírně nabírat výšku. Ustálil se na kurzu dva sedm pět, který ho dovede přímo k nepříteli. Pak upravil na monitoru před sebou jas a kontrast, a když byl spokojen, stiskl krátce tlačítko radaru, který jedenkrát přejel prostor kolem něj.

Tady je nepřítel. Čtyřiatřicet námořních mil daleko, kurz pro setkání 278 stupňů. Jiro lehce změnil směr a změnil nastavení panelu zbraňových systémů, který byl naprogramovaný na ostřelování, po němž mělo následovat vypálení raket. Teď Jiro odjistil dvě teplem naváděné střely Sidewinder, které zero neslo po jedné na každém konci křídla.

Znovu zapnul radar. Jedenatřicet mil.

Nepřátelský letoun prudce akceleroval a mířil směrem od Jira, který se tak musel přiblížit a zaútočit zezadu. Prověřil stav paliva a přidal plyn. Zero hladce bez sebemenšího otřesu nebo třesku prorazilo zvukovou bariéru.

S pákami připustí motorů v přední krajní poloze, ale bez přídavného spalování zero rychle akcelerovalo na 1,3 machu.

Jiro se rozhodl riskovat další radarový záběr. Čtyřiadvacet mil.

Klesl na hladinu deseti tisíc stop a vyrovnal. Chtěl mít nepřátelský letoun nad sebou, proti tmavému pozadí západního obzoru. Hluboko pod sebou vlevo viděl světlejší stužku ztrácející se na severozápadě. To bude Amur, tekoucí na jihovýchod k Chabarovsku. Na vzdálenějším břehu už začíná Mandžusko. Od Chabarovska se řeka stáčí na severovýchod a spěchá vstříc Ochotskému moři. Každou zimu zamrzá.

Když cíl spatřil poprvé, dělilo ho od něj ještě patnáct mil. Stříbrná skvrnka lesknoucí se v paprscích novorozeného slunce na pozadí ustupující noci.

Velké letadlo, pomyslel si Jiro. Dopravní!

Sotva myšlenku dokončil, prověřil panel ECM. Byl tmavý.

Protože elektronice se nedá nikdy stoprocentně věřit, Jiro se pozorně rozhlédl kolem dokola a soustředil se zejména na prostor za sebou.

Všude jen prázdná obloha.

Transportní letoun, bezbranný.

Slyšel, jak Ota hlásí pozemnímu řídicímu středisku, že zaútočí na primární cíl. Následovalo schválení útoku.

Jiro se rychle zezadu přiblížil k dopravnímu letadlu. Ve vzdálenosti necelých čtyř mil snížil tah motorů, ale mezera mezi oběma letouny se stále zkracovala.

Čtyřmotorové transportní letadlo, velmi podobné starému Boeingu 707 s motory na závěsech pod křídly. Stoupalo na plný výkon a právě překonalo hranici patnácti tisíc stop.

Jiro stabilizoval vzdálenost několik stovek metrů za cílem přímo za jeho zádí, hluboko pod pruhem kondenzované páry a výfukových plynů z motorů.

Díval se na cíl, jak mu připadalo, nekonečně dlouhou dobu a uvažoval, jak se zachovat. Ve skutečnosti to trvalo necelou minutu, ale Jirovi jako by čas ubíhal mnohem pomaleji. Stočil se vpravo, aby se podíval na bok a ocas letadla osvětlený stoupajícím sluncem, a pak zase sklouzl za něj.

Potom zapnul mikrofon a po pípnutí promluvil. Překvapilo ho, jak chraplavý má hlas.

„Modrá jednička volá kontrolu.“

„Mluvte, modrá jedničko.“

„Cíl, který jsem měl prověřit, je dopravní letadlo. Čtyři motory. Stříbrné. Spousta oken. Označení Aeroflotu.“

„Čekejte.“

Mlčení, přerušované jen sykotem kyslíkové masky a hukotem motorů na zádi. Jiro se přiblížil k cíli, a dokonce ruské letadlo i slyšel a cítil lehké vibrace vzduchu způsobené průletem velkého letounu a plyny proudícími z jeho motorů.

Klesl o několik desítek metrů a vzduch se uklidnil, motory ruského stroje ztichly.

„Modrá jedničko,“ ozvalo se ve sluchátkách. „Zlikvidujte cíl a vraťte se na základnu.“

Jiro seděl a díval se na dopravní letadlo. Oba stroje právě vystoupily na hladinu dvaceti tisíc stop.

„Kontrola volá modrou jedničku. Rozuměl jste? Zlikvidujte cíl a vraťte se na základnu.“ Středisko řízení vzdušných operací se nacházelo v Japonsku, pravděpodobně v podzemí budovy ministerstva obrany, kde teď vedoucí letu sleduje monitory počítačů. Jeho hlas zněl tak silně a zřetelně proto, že šifrovaný rádiový signál byl vysílán přes satelit.

Jiro se bleskurychle rozhlédl po přístrojích, displejích a ovládacích prvcích v kabině.

Sundal si masku a zuřivě si protřel obličej. Pak si masku zase nasadil.

„Modrá jedničko“

Dalším protahováním nic nezíská. „Modrá jednička kontrole.“

„Rozuměl jste, modrá jedničko?“

„Rozumím. Chcete, abych zničil dopravní letadlo a vrátil se na základnu.“

„Zničte cíl, modrá jedničko. Hlaste zničení cíle.“

„Kontrolo, cíl je dopravní letadlo. Potvrďte, že rozumíte, že cíl je dopravní letoun Aeroflotu.“

Mlčení. Jiro Kimura se právě dopustil závažného porušení subordinace. Dovedl si živě představit sevřené čelisti a svraštělá obočí vysokých důstojníků.

Ale co. Když se jim to nelíbí, ať ho klidně degradují a pošlou zpátky do Japonska.

„Modrá jedničko, tady kontrola. Rozumíme, že cíl je dopravní letoun s označením Aeroflotu. Rozkaz zní: Zničit cíl. Potvrďte.“

„Provedu.“

Jiro stáhl plyn a nechal dopravní letoun poodletět. Vzdálenost se zvětšovala na pět set metrů, tisíc, patnáct set.

Jiro cvakl spínačem na plynové páce a navolil střelu Sidewinder pod levým křídlem. Zvedl nos letadla a umístil tečku, situovanou uprostřed průhledového displeje, přímo na cíl. Raketa zavrčela, zaměřena na jeden ze čtyř velkých motorů.

Jiro stiskl spoušť na řídicí páce. Sidewinder se odpoutal od závěsů, vyrazil a přímou čarou jako vystřelená kulka překonal vzdálenost k čtyřmotorovému obru.

Obláček kouře. Zásah. Levý vnitřní motor.

Jiro se schoulil v pilotním křesle a díval se, jak se z motoru vyvalil hustý dým. Vzápětí jako by se velké stříbřité letadlo začalo pohybovat k němu. Šlo o optický klam, ve skutečnosti dopravní letoun zpomalil a Jiro, letící nezměněnou rychlostí, se k němu přibližoval. Stáhl páky přípustí dozadu a vysunul aerodynamické brzdicí klapky.

„Kurva,“ zašeptal Jiro anglicky. „Kurva!“ zaječel.

Bez sebe vztekem odjistil pravou raketu, počkal na zvukový signál oznamující uzamčení cíle, a odpálil ji.

S malým zábleskem zničila jeden z pravých motorů civilního letounu.

Obrovské stříbrné letadlo již nestoupalo. Levé křídlo se naklonilo o dvacet, teď už o třicet stupňů a nos namířil dolů. Letoun se otáčel zpět k Chabarovsku.

„Tak spadni, ty ruský parchante,“ zašeptal Jiro. Otevřel brzdicí klapky naplno, sklouzl po křídle do levé zatáčky, přeťal oblouk a přiblížil se k cíli. Vzápětí letěl souběžně s ruským strojem vlevo od něj, a kdyby piloti Aeroflotu měli čas se rozhlížet, byli by ho zřetelně spatřili.

Levý motor dopravního letadla hořel. Ne, hořelo křídlo. Šrapnel z bojové hlavice rakety jistě prorazil nádrž a zapálil palivo. Za křídlem ve vzdušném proudu šlehaly plamenné jazyky.

Velké stříbrné letadlo už letělo nakloněno o dobrých šedesát stupňů na bok, nos skloněný o deset stupňů k zemi.

Teprve v tom okamžiku si Jiro uvědomil, že obrovský letoun je neovladatelný.

Požár nebo střepiny šrapnelu vyřadily ovládací prvky.

Odpoutal se od cíle, vyrovnal let a díval se, jak mohutný stříbrný drak padá ve spirále vstříc mlžnému oparu časného rána.

Dolů, dolů, dolů, dlouhý, předlouhý pád

Čas jako by se zastavil. Dopravní letadlo se zmenšovalo a zmenšovalo.

Ruský letoun už vypadal jako drobná stříbřitá skvrnka, když jeho agonie skončila v záblesku a krátkém výšlehu plamene mezi ranními stíny.

To bylo vše. Záblesk ohně, a je po všem. Všichni mrtví.

Jiro otočil nos stíhačky zpět na jih k Vladivostoku. Přidal plyn a začal stoupat.

„Modrá jednička kontrole“

„Modrá jedničko, podejte hlášení.“

Po večeru věnovaném úvahám a zvažování různých možností se Alexandr Kalugin rozhodl předat Japonsku ultimátum s hrozbou atomového holocaustu. Neviděl žádný rozumný důvod, proč tuto kartu nevynést. On na rozdíl od Japonců přece disponuje jadernými zbraněmi! Nesvázal si ruce a neomezil se na jediné řešení, jenom jedním z možných vyhrožoval.

Povolal si ministra zahraničí Danilova a přikázal mu ultimátum nastylizovat. O dvě hodiny později dokument pečlivě studoval, zatímco Danilov seděl na krajíčku křesla, ruce složené v klíně.

Danilovovi bylo téměř sedmdesát a celý život pracoval jako kariérní diplomat. Nikdy nezažil, že by sovětská nebo ruská vláda vážně uvažovala o použití jaderných zbraní. Nyní ke své hrůze zjistil, že prezident Kalugin vyhrožuje jejich nasazením, aniž by záležitost prodiskutoval se svými ministry. Sem nás tedy zavedla perestrojka a demokracie? K nukleární válce?

„Pane prezidente, může se stát, že se Japonci ze Sibiře nestáhnou.“

Než Kalugin odpověděl, dočetl rozečtený odstavec. Podíval se na Danilova. „Ano, to je možné.“

„Možná tomuto ultimátu neuvěří.“

„Co tím chcete říct?“

„Opakovaně jsme ujistili celý svět, že naše jaderné zbraně byly zlikvidovány. Nyní implicitně přiznáváme, že naše prohlášení nebyla pravdivá.“

Kalugin mlčel a upřeně hleděl na ministra zahraničí, kterému naskočila husí kůže.

„Japonsko by mohlo dospět k závěru, že nám žádné jaderné zbraně nezůstaly,“ pokračoval ministr. „V tom případě by naše ultimátum nebrali vážně.“

Kalugin se vrátil k návrhu dokumentu. Do místnosti nahlédl mezerou mezi závěsy na vysokých oknech za prezidentem, který četl se skloněnou hlavou, paprsek světla.

On je schopen ty zbraně proti Japonsku použít, pomyslel si Danilov, najednou přesvědčený, že ultimátum nepředstavuje planou hrozbu. Jestli se nestáhnou ze Sibiře, Kalugin to opravdu udělá.

11

DALŠÍ JASNÝ HORKÝ DEN. Za japonskými vojenskými nákladními auty, v konvoji jich po dlážděné silnici se závějemi navátého prachu podél Amuru ujíždělo severovýchodním směrem celkem sedmačtyřicet, se zvedala oblaka prachu a výfukových plynů a lehký vánek je unášel stranou, na východ. Auta se pohybovala mírnou rychlostí pětatřiceti kilometrů v hodině. Od Chabarovska, který se rozkládá v širokém říčním údolí Amuru ohraničeném na severovýchodě a jihozápadě pahorkatinou a horami, je dělil jeden den cesty. Silnice vedla asi kilometr od řeky Ussuri, která tvoří přirozenou hranici mezi Ruskem a Čínou, hranici, kterou již nevyznačovaly ploty ani strážní věže.

Čtyřicet náklaďáků vezlo zásoby pro japonská vojska bojující o sto šedesát kilometrů dál. Osm vozidel pak převáželo vojáky a pohonné hmoty, potraviny, vodu, kuchyňské vybavení a náhradní díly potřebné pro udržení konvoje v pohybu.

Dvouproudová silnice byla jako všude na ruském Dálném východě značně nekvalitní, uježděný pruh země v širokém nezalesněném údolí. V serpentinách sledovala přirozené kontury terénu cestou nejmenšího odporu. I když zde chyběly tabule upozorňující na starobylý původ, silnice ve skutečnosti vznikla zpevněním a vyvýšením staré kupecké stezky. Čas od času bylo možno narazit na kanály a příležitostně i na most, ale na mnoha místech se voda prostě valila přes vozovku. Mnohá místa dnes vyschlá se v zimě určitě stávala neprůjezdnými.

Ze silnice bylo občas možné zahlédnout ovce nebo kozy spásající řídkou trávu. Tu a tam stála vpovzdálí jurta nebo chatrč a velmi zřídka se objevil rozhrkaný civilní náklaďák zvedající oblaka prachu. Z hlavní silnice místy uhýbaly prašné odbočky, z nichž některé vedly k povrchovým dolům v okolních kopcích, kde se pomocí zastaralého a značně zchátralého zařízení a vyčerpávající fyzické práce těžily manganové a jiné rudy.

Země byla velmi řídce osídlena a jen zřídka bylo možno spatřit živáčka. Místní obyvatelé se od japonských vojáků, kteří je ignorovali, instinktivně odvraceli. Děti ve dveřích chatrčí pozorovaly přijíždějící konvoj a pak, když se vedoucí vůz kolony s vícehlavňovým protiletadlovým kanónem namontovaným na ložné ploše přiblížil, ustupovaly do temnoty primitivních příbytků.

Japonci polykali prach a pozorovali oblohu. Někteří litovali, že ruští vojáci při ústupu zničili dřevěné i kamenné železniční mosty. Kdyby zůstala železnice v provozu, mohli se na sever přesunovat vlakem, a ne poskakovat na výmolech v nepohodlných náklaďácích.

Lesklá průzračná obloha jako by odrážela horko sálající ze země. Vysoko a daleko na západě se rýsovaly řasy bílých oblak, které odpoledne odstíní slunce, ale na to si ještě dlouhé hodiny počkají.

Zářící slunce vysílalo pronikavé, oslepující paprsky, ale kdykoliv to zákruty silnice umožnily, starší řidiči se do něj odvážili pohlédnout a s dlaní nad čelem jako clonou propátrávali oblohu, zatímco druhou rukou svírali roztřesený volant, aby nesjeli z koruny vozovky.

Orlové nepřiletěli ve směru od slunce. Přiblížili se od severozápadu, přímo z údolí a tiše a rychle jako smrt přeletěli konvoj, jen několik desítek metrů nad zemí.

Jako první je ze vzdálenosti jednoho kilometru spatřil řidič vedoucího vozidla kolony, dva Suchoje Su-27 svištící jako stříbrné rakety.

Řidič prudce strhl volant a po dvou kolech sjel ze silnice. Vojáci obsluhující protiletadlový kanón na ložné ploše měli co dělat, aby nevypadli.

Řidič jim ovšem svým manévrem v posledním zlomku vteřiny zachránil život.

Projektily z palubních kanónů stíhaček zabubnovaly do silnice těsně za zadními koly vedoucího náklaďáku a rychle přeskočily na další vozidlo, kde se na okamžik zdržely, jak pilot první stíhačky zkušeně sklopil nos. Auto kanónádu nevydrželo a vybuchlo.

Když z něj vyrazily plameny, pilot už střílel na další náklaďák uprostřed kolony. Ten neexplodoval, ale v krupobití třicetimilimetrových střel se během dvou vteřin rozpadl na kusy.

Pilot uvolnil spoušť a vybral si třetí cíl, tentokrát v zadním voji kolony. Stále v rychlosti pěti set uzlů na něj vypálil krátkou dávku, ale minul.

Bleskurychle se ohlédl vlevo, aby se ujistil, že jeho wingman je na svém místě, a sklopil se po pravém křídle do ostré zatáčky. Jakmile letěl kolmo na původní směr, překulil se vlevo v šedesátistupňovém náklonu a otočil se o dvě stě sedmdesát stupňů, takže se dostal do protisměru a sledoval konvoj postupující na severozápad zezadu. Druhý pilot ho poslušně následoval a držel se v nevelké vzdálenosti vlevo od velitele.

Oba piloti přelétávali nad kolonou a vybírali si cíle. Řidiči zoufale hledali záchranu, sjížděli ze silnice, ale nebylo jim to nic platné. Jemnými manévry kormidel a mazlivým hlazením řídicí páky mířili piloti na náhodně zvolené cíle a tiskli spouště palubních kanónů Gš-30-1. Při tomto přeletu vybuchla čtyři japonská nákladní auta, z nichž jedno, které převáželo dělostřeleckou munici, explodovalo s ohlušujícím zahřměním, až se otřásla zem.

Obsluha protiletadlového děla na prvním náklaďáku ještě pořád zápolila s poutacími popruhy, aby mohla zbraň zamířit, když se nad ní mihla břicha stíhaček a vzápětí oba suchoje zmizely v průzračném nebi ve směru, odkud přiletěly.

Veliteli konvoje trvalo dobrou hodinu, než shromáždil nepoškozená vozidla na silnici a mohl pokračovat v cestě. Devět náklaďáků bylo zcela zničeno nebo natolik poškozeno, že je nebylo možno opravit. Jeden z nich nepadl za oběť nepřátelskému ostřelování, jeho řidič se v panice pokusil přejet přes několik velkých balvanů vedle silnice a rozbil přitom převodovku a vytrhl zadní poloosu z diferenciálu.

Čtrnáct mužů zahynulo, deset bylo zraněno. Jeden ze zraněných utrpěl těžké popáleniny a japonský seržant ukončil jeho utrpení ranou z milosti.

Vojáci uložili mrtvé podél silnice mezi vyhořelé nákladní vozy. Později je někdo pohřbí. Velitel konvoje měl své rozkazy.

Pak vojáci naskákali na korby a konvoj pokračoval na severozápad.

Při třetím bojovém letu toho dne vedl major Jan Černov svou dvojku, majora Vasilije Pěrvušina, zpět ke konvoji postupujícímu po silnici podél řeky k Chabarovsku. Černov byl velitelem 556. stíhací eskadry se základnou v Zeji. Oba piloti letěli na jediných provozuschopných strojích, které na základně zůstaly. Mechanici s účinnou pomocí vojáků základní služby celé dny pracně odebírali vodu z nádrží na pohonné hmoty a zbylé palivo pak ručně přenášeli k letadlům. Na základně nefungovala elektřina, takže tento úkol představoval herkulovskou námahu, ruční čerpadla, dvousetlitrové sudy a nekonečná dřina.

Černov nepředpokládal, že by na základně skladovali tříštivé bomby naplněné kovovými kuličkami, ale než se vrátil z prvního náletu na konvoj, jeho ordonančnímu poddůstojníkovi se podařilo několik kusů objevit v muničním bunkru, který měl být podle záznamů prázdný. Bomby byly přinejmenším dvacet let staré, ale protože nic lepšího k útoku na pozemní cíle k dispozici neměli, naložili je na letadla.

V tomto okamžiku se Černov se svým zástupcem Pěrvušinem řítil na jihovýchod ve výšce jednoho sta stop a pátral vlevo směrem k řece po nákladním konvoji.

Rychloměry obou suchojů ukazovaly 525 uzlů, tedy 0,85 machu, což byla maximální bezpečná rychlost s nákladem pum, které neměly aerodynamický tvar umožňující nadzvukovou rychlost. Třicet metrů pod trupy letounů ubíhala pustá země bez stromů a pilotům se zdálo, že letadla visí zavěšená v prostoru a pod nimi se bláznivou rychlostí otáčí mateřská planeta, docela příjemná iluze.

Tam, v poloze deset hodin, na horizontu. Sloup prachu.

Ráno přeletěli nad konvojem dvakrát. Poprvé od severozápadu, podruhé od jihovýchodu. Tentokrát měl Černov s Pěrvušinem v plánu zaútočit od jihovýchodu a při prvním přeletu shodit bomby. Protože měli dostatek munice, plánovali i druhý průlet. Nesměli však otálet a nejrychleji se mohli nad kolonu vrátit ostrým obratem do protisměru a přeletět ho od severozápadu na jihovýchod.

Černov ukázal na oblak prachu a počkal, až Pěrvušin gestem potvrdí, že porozuměl. Tento konvoj se nacházel mnohem dál na severovýchod než ten, který napadli ráno.

Panel elektronických protiopatření mlčel, ani pípnutí nepřátelského radaru.

Tihle Japonci. Posílat konvoje nákladních aut bez letecké ochrany Mohli mít vzdušné krytí, vysoko letící stíhačky s vypnutými radary. Černov pozvedl zrak do odpoledního oparu a hledal na pozadí řídké, vysoko ležící oblačnosti tmavé tečky.

Nic neviděl.

Ale to, že je neviděl, ještě neznamenalo, že tam nejsou. Znamenalo to prostě jen tolik, že je neviděl.

Míjel prašný závoj zvedající se za jeho levým křídlem a naznačil Pěrvušinovi, aby se trochu vzdálil.

Spokojen zahájil mírný obrat. Chtěl letět několik kilometrů nad silnicí v konstantní výšce, aby měli oba dost času vybrat si vhodný cíl.

Zatočit, sledovat rychle ubíhající zemi těsně pod trupem, držet křídla v maximálně desetistupňovém náklonu a občas pohlédnout nad sebe a pátrat po nepřátelských stíhačích. Pozor na nos, Černove! Chceš se zapíchnout do země?

Sáhl na panel zbraňových systémů. Selektor na bomby. Odjistit. Nastavit interval. Zapnout hlavní zbraňový spínač.

Pěrvušin s vyrovnanými křídly zaostal vzadu a trochu vpravo. Bude Černova následovat ve volné liniové formaci.

Pět set dvacet pět uzlů Černov nastavil klapky a vystoupil na tři sta stop. Tříštivé bomby potřebovaly po otevření posuvného krytu otvoru na trupu určitou dobu padat volným pádem, aby se dostatečně rozptýlily, a puma tedy musela být shozena z určité minimální výšky, aby byla co nejvíce účinná.

Nákladní auta. Dlouhá řada. Jako by se k němu řítila, ale byl to on, kdo k nim letěl. Když pod jeho nosem zmizel poslední vůz kolony, Černov udeřil do vyčnívajícího tlačítka na řídicí páce. Cítil, jak letoun mírně poskočil, a během půldruhé vteřiny padalo k zemi šest tříštivých bomb.

Černov zachoval přímý směr letu další tři vteřiny. Pak se sklopil prakticky kolmo po křídle, zatočil do pravého úhlu, překlopil se na druhou stranu a ostře se obrátil do protisměru, až ho přetížení vtlačilo hluboko do sedačky.

Pozoroval indikátor gyrokompasu a snažil se udržet nos nad horizontem. Levou rukou cvakl několika spínači na zbraňovém panelu a odjistil palubní kanón.

S vyrovnanými křídly se ruský pilot ocitl prakticky v linii s řadou nákladních automobilů. Viděl, že čtyři již hoří. Lehce zkorigoval směr, sklopil řídicí páku od sebe, až nos směřoval k zemi, a pak ji zase mírně přitáhl.

Stiskl spoušť. Mhouřil oči proti zábleskům z hlavně a přes řídicí páku a polstrování pilotního křesla cítil vibrace rychlopalného kanónu. Prošil střelami jeden náklaďák, vzápětí druhý.

Za čtyři vteřiny střelecký přelet skončil, měl čas zamířit všehovšudy na dva cíle. Pak zvedl nos nad horizont a překlopil se vpravo, aby se vyhnul zbloudilým či odraženým projektilům. S pozitivním sklonem stoupání v pravotočivé zatáčce pozvedl nos ještě o chloupek nahoru, otočil se v sedačce a ohlédl se přes pravé rameno.

Zalila ho hrůza.

Na ložné ploše jednoho z nákladních aut chrlilo protiletadlové dělo smrtelný řetěz trasovacích střel Pěrvušin hořel. Jeho letadlo se naklonilo na levé křídlo nosem k zemi

Obrovský výbuch žlutého plamene. Pěrvušinův suchoj se zaryl do země.

Padák vidět nebylo.

Jan Černov se odvrátil a zkontroloval sklon. Pořád stoupal.

Zatracená práce!

„Kde je major Pěrvušin, pane?“ zeptal se poddůstojník na základně, když Jan Černov zvedl poklop kabiny a vypnul motor.

„Mrtvý.“

„Stíhačky?“

„Dělo. Jedno mizerné dělo. Na korbě náklaďáku.“

„Nemohl se“

„Ne.“

„Jeho žena čeká na detašovaném stanovišti, pane. Náklaďáky, které odvážejí rodinné příslušníky, se opozdily, a tak přišla sem, že na něho počká.“

Černov seděl v kokpitu a nechal si větrem sušit zpocený obličej a vlasy. Trvalo dlouho, než se přinutil stočit pohled k detašovanému stanovišti, dlouhému dřevěnému baráku o jediné místnosti na okraji betonové plochy, který v případě útoku na leteckou základnu sloužil jako odloučené shromaždiště personálu, aby se snížily případné ztráty. Žena stála venku, clonila si dlaní oči před sluncem a dívala se k němu. Vítr jí rozevlával šaty.

Černov neměl to srdce, aby jí řekl, co se stalo. Byla to jeho povinnost, ale nemohl.

„Seržante.“

„Ano, majore?“

„Jděte jí to říct.“

„Ano, pane.“

Zero sklouzlo do ostré zatáčky ve snaze stočit se do směru přeletu. Dixie Elitchová práskla do koní a stočila se za ním, aby co nejvíce zmenšila vzájemný rozestup a neposkytla tak protivníkovi žádnou, nebo alespoň co nejmenší, výhodu vhodného střeleckého úhlu. U nosu japonské stíhačky se ovšem zablesklo a k Dixie se vyřinul proud střel jako voda ze zahradní hadice.

„Ti hoši mají ostré zuby, a když jim to dovolíš, pořádně tě pokoušou,“ ozval se mužský hlas ve sluchátkách. Byl to Joe Malan, který seděl vzadu vedle operátora simulátoru a bezpochyby se královsky bavil.

Dixie prudce akcelerovala a stoupala, aby se vyhnula dešti střel, pevně rozhodnuta pro vertikální obrat doprava, ale Malan jí četl myšlenky. „Jestli tě soupeř bude následovat nahoru, poskytneš mu další možnost vystřelit. Přece jim nechceš tancovat před nosem jako ve varieté. Jsi sebevrah nebo co?“

Než Malan domluvil, uvolnila tah motorů a přetočila se o dvě stě sedmdesát stupňů. Pak přitáhla řídicí páku pomalu k sobě a s přídavným spalováním akcelerovala na hranici výkonu. Působilo na ni přetížení přes devět G, jak signalizoval údaj na HUD, a kdyby seděla ve skutečné F-22, měla by všechny komůrky antigravitační kombinézy úplně nafouknuté (při velkých přetíženích, kdy mnohonásobně roste tíha, se tak zabraňuje odlivu krve z hlavy pilota), ale simulátor nedokázal gravitační změny realizovat. Co však dokázal, byly obraty a překruty, a to s tak realistickou věrností, že kabina simulátoru páchla zaschlými zvratky, stejně jako skutečný kokpit.

S přispěním vektorového tahu strmě zatáčela kruhovou rychlostí dvaatřiceti stupňů za vteřinu. Tak rychle se nedokázalo otočit žádné letadlo na světě, dokonce ani zero.

Nepřátelský letoun bohužel nezůstal tvrdnout na místě, ani se neplahočil rovnou za nosem a nečekal, až Dixie dokončí obrat. Naklonila hlavu a vyhlížela ho.

„Zatraceně, tak ne!“ okřikl ji Malan ve sluchátkách. „Hleď na displeje. Infračervené senzory ho stále sledují. Co ti říká počítač?“

„Je vpravo nade mnou, já v jeho levém zadním kvadrantu.“

„Zvedni čumák a střílej.“

Dixie nechala nos letounu stoupat. Na průhledovém displeji naskočil červený kruh, „obálka“ dostřelu raket. Když se uprostřed kruhu usadila červená tečka, zaslechla vysoký tón, zabzučení, které oznamovalo, že teplem naváděná raketa Sidewinder uzamkla cíl. Stiskla spoušť a od konce pravého křídla vyrazila na plamenném chvostu řízená střela.

Záblesk.

„Dostala jsem ho.“

Ubrala plyn.

„Dobře. Vrátíme se na základnu a střihneme si přiblížení podle přístrojů. A pamatuj si, v boji musíš počítači dovolit, aby ti pomohl. Počítač je tvoje výhoda, tvůj náskok před soupeřem. Počítač tě udrží naživu.“

Utřela si z čela pot a odfrkla si.

„Počítač je mozek letadla. Ty jsi jenom blázen za kniplem.“

„Jo, jasný.“

Když akce skončila, Dixie stála pod simulátorem a Joe Malan jí přehrával videozáznam. Právě pustil projekci, když vstoupil Bob Cassidy, postavil se za Dixie a mlčky sledoval obrazovku.

„Vyřítil se na mě zepředu tak rychle, že jsem neměla čas odpálit raketu.“

„Byl uvnitř obálky,“ namítl Malan. „Zkusilas přepnout na kanón?“

„To mě vůbec nenapadlo,“ přiznala Dixie.

„Pochybuju, že by ses dokázala přetočit tak rychle, aby ses dostala k výstřelu. Měla jsi na to tak sedm desetin vteřiny, možná celou. Ale nikdy nesmíš připustit, aby ses dostala před soupeřův nos a poskytla mu tak možnost vystřelit. To je životně důležité, pamatuj si to.“

„Ano, pane,“ řekla Dixie Elitchová.

„I bez radarového vysílání vyzařuje nepřítel kolem sebe hodně tepla. Tvoje infračervené senzory ho vyhmátnou, počítač ho identifikuje, vystopuje a v každém okamžiku ti ukáže jeho polohu. Nesmíš kolem sebe lelkovat nebo otáčet hlavu jako loutka, abys ho zachytila vizuálně. Soustřeď se na displeje, leť dál, a až to půjde, střílej. A zatímco ty se potýkáš s jedním soupeřem, může nablízku číhat druhý a čekat, až ti bude moct vrazit nůž do zad, takže se s tím moc nepárej a snaž se protivníka vyřídit co nejrychleji.“

„Jasně.“

„Teď si jdi odpočinout. Uvidíme se zase tady v jedenáct večer. Tentokrát si dáme dva cíle současně.“

„Fantazie.“

Dixie vycházela z učebny a cestou k simulátoru ji minul Aaron Hudek. „Ještě nechoď, krásko,“ prohodil k ní. „Když si počkáš, uvidíš, jak se to dělá.“

„Když se dívám, jak se lidi nechávají sestřelovat, zvedá se mi žaludek,“ odsekla Dixie.

U instruktorského panelu se Bob Cassidy zeptal Malana: „Jak jí to jde?“

„Moc dobře. Rychle se učí. To ostatně všichni. Žasnu nad rychlostí, s jakou to všechno absorbují.“

„Videohry. Tyhle děcka vyrostly na videohrách.“

„Pro tuhle generaci je celý život jedna velká videohra. Teď je na řadě Hudek a potom ty.“

Aaron Hudek stál vedle obou nadřízených. „Pohodlně se usaďte, plukovníku. Ukážu vám, jak se to dělá.“ A skromný Hudek se zazubil.

Cassidy jen cosi zachrochtal.

„Nekecám, plukovníku. Fakt to umím.“

„To doufám.“

„Však uvidíte.“ Hudek vystoupil po žebříku do kabiny, která stála tři metry nad podlahou na mohutných hydraulicky poháněných nohou.

„Chlupatá kulička se mi tím svým sebevědomím docela líbí,“ zamumlal Malan.

„Mně se taky zalíbí, ale jenom když se ukáže, že umí létat.“

Hudek uměl. Malan začal s poruchami za letu a Hudek je bravurně zvládl přesně podle předpisu. Odhalení a napadení blížícího se nepřítele pro něj nepředstavovalo žádný problém, stejně jako vzdušný souboj, kdy úspěšně odrazil dotírajícího protivníka, pak podruhé a potřetí. Při čtvrtém kole měl zprvu potíže, ale rychle přešel z defenzivy do protiútoku a nepřítele sestřelil. Další protivník byl chytřejší a prohnanější, ale Hudek byl trpělivý, dokonale ovládal letoun, chápal se každé výhody, kterou mu soupeř nabídl, a čekal na jeho chybu.

„Je zatraceně dobrý,“ poznamenal Malan ke Cassidymu, který na kontrolním panelu sledoval repliku Hudkových displejů v kabině simulátoru. „Možná nejlepší, koho máme.“

Simulátor není skutečné letadlo a také jednotlivé scénáře situací nebývají příliš realistické. Jejich úkolem je zdokonalení pilotových schopností. „Problém bude,“ řekl Cassidy Malanovi, „dostat se k zerům tak blízko, abychom měli šanci je úspěšně napadnout. V boji zblízka má F-22 s chytrou kůží a infračervenými senzory výhodu. Ale dostat se k nepříteli, to bude oříšek.“

„Mám dojem, že jsi tvrdil, že elektronická protiopatření F-22 nám dovolí odhalit zera ještě předtím, než budou moct použít radar.“

„Teoreticky ano. Řekněme, že to funguje, víš, že máš nablízku nepřítele, ale jeho Athena ho chrání před tvým radarem. Nemůžeš vystřelit AMRAAM, protože ji nemáš čím navést na cíl. Jak se dostaneš na dostřel se sidewindery?“

„To teda nevím.“

„Tak bychom to měli co nejrychleji vykoumat, nebo skončíme jak balonky na střelnici.“

Pro Jana Černova byl následující den ještě horší než předchozí. Všechno, co se mohlo pokazit, se také pokazilo. Dodávka elektrické energie na základnu nebyla obnovena. Palivo se muselo zase tankovat ručně. Jen tři letouny byly schopny vzlétnout, tři ze šestatřiceti! Ostatní měly mechanické poruchy, které se pozemní personál snažil opravit, nebo byly už dávno rozebrány na náhradní díly, aby mohly létat jiné stroje. Jenom jedno ze tří provozuschopných letadel bylo natankováno a vyzbrojeno. Černov se rozhodl ho použít a nadělat Japoncům na čele další vrásky.

Třicetimilimetrová munice pro palubní kanón byla tak stará, že některé náboje se vyboulily. Vadné střelivo by se ve zbrani samozřejmě vzpříčilo, takže každý náboj musel být ručně přebrán a přeměřen mikrometrem. Defektní se vyhazovaly a bezvadné se vkládaly do článků, z nichž se skládal nábojový pás. Konečně byl pás nasazen do Černovova letadla.

Potom byly na závěsy pod křídly upevněny čtyři protiletadlové rakety AA-10. Černov si natáhl kombinézu, usedl do kabiny, zapnul si pásy a pokusil se nastartovat motory. Levý odmítal naskočit.

Další hodinu trvalo, než mechanici vyměnili náhon startéru.

Černov se vrátil do kontrolní budovy letiště a zkusil se znovu dovolat na oblastní vojenské velitelství. Alespoň že fungovalo telefonické spojení. Ale na velitelství nikdo zvonící telefon nezvedal. Na pozemním řídicím letovém středisku v tomto sektoru aparáty ani nezvonily. Možná se někde přerušilo vedení Nebo možná Japonci vypálili na radar řízenou antiradiační střelu, aby vyřadili středisko z provozu.

Černov vyšel ven a posadil se na betonovou plochu do stínu křídla, odkud mohl pozorovat mechaniky při práci. Hlavou se mu honily neveselé myšlenky na antiradiační rakety, nefungující telefony, japonské vojáky a mrtvého pilota.

Pokoušet se s několika desítkami mužů odrazit japonský útok na základnu by se rovnalo sebevraždě. Přikázal personálu základny, aby se spolu s rodinnými příslušníky uchýlili do bezpečí. Při absenci rozkazů z vyšších míst musel převzít odpovědnost sám.

Ach bože, za hodinu bude možná mrtvý, tak co záleží na tom, jestli se moskevští byrokrati po čase začnou zajímat, proč nikdo neobsluhuje protiletadlová děla rozmístěná kolem základny v Zeji?

Černov byl nervózní a snad i trochu vyděšený. Teprve včera prošel bojovým křestem a ten zážitek byl v jeho mysli pořád příliš silný. Žaludek se mu stahoval a ruce potily. Jen obtížně se přinutil klidně sedět.

Dnes, to věděl určitě, dnes budou na obloze zera. Měla tam být už včera.

Ale mohl bych to přesto zvládnout, opakoval si znovu a znovu. Jsem přece profesionál. Mám dobré letadlo a vím, jak ho použít.

Okolnosti stály ovšem proti němu. Jedno letadlo proti kolika? Celému japonskému letectvu. Jejich ECM určitě zachytí jeho radar

Nebude ho zapínat, rozhodl se. Oko proti oku je jeho nejlepší možnost.

Možná jediná možnost.

„Majore, co když Japonci zaútočí?“

Jeden z mechaniků stál před ním, v ruce francouzský klíč, a pátravě mu hleděl do obličeje. „Sedíte pod nejlákavějším cílem na základně, jedinou bojeschopnou stíhačkou.“

„Ze vzduchu vypadají všechna letadla dobře,“ odpověděl Černov a máchl rukou k řadám suchojů a migů zaparkovaných na stojánkách.

Mechanik se vrátil k ostatním. Černov se natáhl, pod hlavu si jako polštář strčil záchrannou vestu a zahleděl se na oblohu. Slunce prosvěcovalo vysokou vrstvu cirů. V prostředních výškách pluly bílé kumuly. Mraky tlumily sluneční svit a obloha vypadala měkká a průsvitná.

Jan Černov se zhluboka nadechl a snažil se relaxovat.

Po chvíli k němu přistoupil hlavní mechanik. „Jsme hotovi, pane.“

„Dobře. Výborně.“

„Mělo by to fungovat.“

„Ano.“

„Jaké máte pro nás další rozkazy, pane majore?“ zeptal se hlavní mechanik.

„Pomozte mi do kabiny. A pusťte se do tankování dalšího letadla. Vyzbrojte ho. Zkontrolujte munici a připravte čtyři rakety. Jestli mi večer zbude čas, vezmu si ho a zase poletím. Tedy, jestli budu večer ještě naživu.“

„Někteří piloti by také chtěli letět.“

„Ne.“

Černov nedostal žádný rozkaz, aby Japonce napadal. Už ztratil jednoho muže. Rusko bude možná jeho piloty potřebovat později. Nemá smysl ohrožovat jejich životy.

Tentokrát levý motor nastartoval a hned po něm i pravý.

Když byli mechanici a údržbáři spokojeni, Černov jim rukou naznačil, aby uvolnili zarážky pod koly letadla. Poslechli a major pojížděl na rozjezdovou dráhu.

Nikam nevolal vysílačkou, radar nechal také vypnutý. Pozorně však sledoval panel ECM a nastavil hlasitost tak silně, aby určitě nepřeslechl varovný signál, že kouzelná skříňka zachytila vysílání nepřátelského radaru.

Dojel na začátek dráhy, zastavil a rychle prošel předstartovní prověrku. Uspokojen výsledkem odbrzdil kola, plynule posunoval páky motorových přípustí dopředu až na doraz a pak zažehl přídavné spalování.

Velký, mohutný Suchoj rychle akceleroval. Několik vteřin poté, co se odlepil od země, Černov přídavné spalování zhasl, aby šetřil palivo.

Ve vzduchu zasunul podvozek i klapky a zamířil na jihovýchod údolím Amuru. Vyrovnal stoupání na hladině dvaceti tisíc stop a vrátil páky přípustí dozadu, aby udržoval úspornou rychlost 0,8 machu.

Odpoledne se chýlilo k večeru. Zvlněná pláň pod ním vypadala v letním oparu jako pozlacená. Jako výjev z pohádky. Tu a tam rostly shluky stromů, předsunuté hlídky severských jehličnatých lesů pokoušející se uchytit v nížinaté stepi. Čas od času rozeznal skrz opar silnici, ale města nebo vesnice neviděl; mlha je skryla.

Černov zapnul přenosný přístroj GPS, systém globální navigace. Byl to baterií napájený přístroj vyráběný americkou firmou Bendix-King a určený pro použití v lehkých civilních letadlech. Během několika vteřin naskočila na obrazovce jeho poloha. Vyťukal zeměpisné souřadnice letiště ve Svobodném a čekal na zobrazení směru a vzdálenosti.

Písk!

Sto dvacet mil od Svobodného Černovův ECM zachytil slabé zašvitoření japonského pátracího radaru. Nepřítel je nejspíš dost daleko, aby zachytil moji ozvěnu, pomyslel si Černov ulehčeně. Zatočil o devadesát stupňů vlevo a začal opisovat kruh o poloměru sto dvaceti mil kolem středu, letiště ve Svobodném. Přístroj GPS mu to značně ulehčil.

Jan Černov pátral zrakem po obloze a napjatě naslouchal, zda nezazní další varování systému elektronických protiopatření.

Žádné letadlo v dohledu.

Ne že by ho to překvapilo. Zachytit vizuálně další letoun ve vzduchu na vzdálenost větší než několik mil je velmi obtížné, ne-li nemožné. Při rychlostech, jakými se moderní letadla pohybují, je člověk spatří většinou pozdě na to, aby se jim dokázal vyhnout. A při leteckém souboji je účinný dolet raket vzduch-vzduch tak velký, že když spatříte nepřátelské letadlo na vlastní oči, znamená to, že jste se buď vy, nebo druhý pilot dopustili závažné, často fatální chyby. Přesto Černov neustále křižoval očima oblohu a prohledával ji v jednotlivých sektorech v rovině horizontu, nad ní a pod ní. Byl sám, a k takovému způsobu boje nejsou moderní stíhačky určeny.

Radar, který jindy používalo pozemní řídicí středisko, nevysílal. Možná středisko zničili Japonci raketou naváděnou na paprsek radarového záření. Ale také se mohlo stát, že energetické závody vypnuly přívod proudu. A třeba lidé z obsluhy střediska naskákali na náklaďáky a utekli před Japonci na západ. Nikdo tam nezvedal telefony a stát se mohlo cokoliv. Kdo ví? A záleží na tom vůbec?

A tohle je staré letadlo, zastaralá, nemoderní stíhačka. Kdysi, a není to tak dlouho, před několika lety, byl Suchoj Su-27 považován za bezkonkurenčně nejlepší stíhací letoun na světě. Ale po pádu komunismu v jedenadevadesátém roce zhynul v novém Rusku technický vývoj stíhacích letadel na nedostatek peněz. Země si dokonce nemohla dovolit ani nákup pohonných hmot pro stávající stíhačky. Zanedbávala se údržba, stroje stárly, projevovala se únava materiálu a opotřebení součástí.

Nejhorší je, že Japonsko disponuje spoustou letadel, která mají stejné nebo ještě lepší parametry než tohle. Ale co se divíš? Zatímco Rusko upadalo, Japonci budovali vysoce výkonný letecký průmysl.

A tak sedíš v zastaralém, neudržovaném letadle, které, podle záznamů, nebylo ve vzduchu už devět měsíců a tři dny, a lovíš Japonce pouhým okem.

Letíš tady a vyloženě si říkáš o to, aby tě nějaký japonský stíhač rychle zabil.

Prosíš ho. Zabij mě, zabij, zabij

Podle zpravodajského důstojníka ve Svobodném, s nímž Černov ráno telefonicky hovořil, dopravují nepřátelé na místo zásoby z Chabarovska a ze základen v Japonsku.

Černovovi se zdálo, že zahlédl letadlo, a změnil směr, aby se přesvědčil.

Ne. Špinavý flíček na krytu kabiny.

Zkontroloval stav paliva, ověřil si polohu na obrazovce GPS Už se tady dlouho zdržovat nemůže, pokud se chce vrátit na základnu v letadle, a ne pěšky.

Blížil se k řece Bureja, když konečně spatřil druhé letadlo. Skvrnka vysoko na obloze, snad šestatřicet, možná i osmatřicet tisíc stop, mířící na severozápad.

Černov zatočil a nechal druhý letoun přeletět v protisměru kolem svého pravého křídla. Bylo to japonské dopravní letadlo, v tomto vzdušném prostoru nemohl být jiný než japonský stroj —, které nemohlo směřovat jinam než do Svobodného. Odpovídala tomu výška i kurz.

Ale jestli je to transportní letoun mířící do Svobodného, musí být nablízku stíhačky.

Major ruského letectva pohlédl na panel ECM a napjatě naslouchal. Žádné pípnutí, žádné kliknutí nebo zapištění.

Zatraceně, stíhačky tu jsou, ale nepoužívají radary. Určitě letí pod transportérem, pod vrstvou řasnaté oblačnosti, ale na tu vzdálenost jsou příliš malé, aby se daly zachytit pouhým okem.

Díky bohu, že mám vypnutý radar, jinak by mě zachytili a touhle dobou už chystali past.

Srdce mu bušilo jako zvon, pot ho štípal v očích a stékal mu na záda

Zkontroloval pohledem spínače, rakety navoleny, odpalovače připraveny, hlavní zbraňový okruh odjištěn.

Dopravní letoun přeletěl kolem Černovova pravého křídla ve vzdálenosti osmi až deseti mil. Major položil stíhačku do šedesátistupňového náklonu, sklopil nos, zapálil přídavné spalování a posunul páky přípustí dopředu na čtyřku.

Mohutná stíhačka proklouzla zvukovou bariérou a prudce zrychlovala. Mach 1,5 1,7 1,9.

Jakmile dosáhl dvojnásobné rychlosti zvuku, Černov zvedl nos do stoupání a pomalu zatáčel.

Raketám AA-10 s aktivním radarovým naváděním říkají piloti „odpal a zapomeň“. Až japonští stíhači zaktivují pátrací radary, čeká je velké překvapení.

Stejně jako Černova, to v případě, že patnáct mil za dopravním letounem letí v závěsu pár japonských stíhaček. Ohlédl se doleva, pak na druhou stranu a spěšně prozkoumal oblohu. Vypadala prázdná, ale to nic neznamenalo. Pořád tam mohli být.

Transportní letoun, malý flíček na obrovské rozloze oblohy vysoko nad ním, se rýsoval asi deset mil daleko. Černov si nemohl dovolit ověřit vzdálenost radarem. Přibližoval se zezadu v odklonu patnácti stupňů od podélné osy cíle.

Vycentroval cíl do zaměřovače a odpálil raketu, která se odpoutala ze závěsu následovaná chvostem plamenů a kouře. Černov sklonil letoun, zamířil o vlásek vlevo a vyslal druhou střelu. Prudká zatáčka vpravo o patnáct stupňů a do vzduchu vyrazila třetí raketa. Odpálení všech tří raket trvalo celkem šest vteřin. Jestli má transportér stíhací doprovod, střely si jej najdou.

Třetí raketa právě zmizela v mlžném oparu, když mu ve sluchátkách zaječelo varování systému ECM.

Na panelu blikala kontrolka napadení střelami vzduch-vzduch a na přístrojovém displeji svítilo hned pod zaměřovacím křížem červeným světlem: Raketa!

Jan Černov strhl řídicí páku do strany a k sobě. Suchoj se překulil na bok a přetížení začalo růst. Zařízení pro elektronická protiopatření automaticky vypustilo klamavý cíl.

Pět G šest sedm.

Nad Černovovým pravým křídlem prolétla raketa a explodovala. Vedle! Varovná kontrolka zhasla, ale systém ECM nepřestával pískat a směrová světla na displeji stále blikala, japonské stíhačky zapnuly radary.

Před deseti lety neexistovalo na zeměkouli letadlo, které by se mohlo pustit do vyrovnaného souboje s Su-27. A i dnes se suchoj dokázal úspěšně vyhnout raketám, proto také Jan Černov stále ještě žil.

Zhasl přídavné spalování a stáhl plyn tak daleko, jak se odvážil, rozhodně nemohl potřebovat, aby mu právě teď zhasly motory —, a nechal odpor vzduchu a gravitaci, aby se postaraly o brzdění. Zvedl nos k horizontu.

Těsně nad ním přesvištěla japonská stíhačka.

Mohli by být dva

Zalitý ledovým potem strhl řídicí páku doprava a zahájil prudký obrat do protisměru. Ve sluchátkách pištěl signál ECM.

Japonský pilot zatáčel doleva a začal se překulovat na záda.

Černov táhl vší silou páku k sobě a snažil se zvednout nos.

V okamžiku, kdy se mu nepřátelský letoun mihl zprava doleva před očima, Černov stiskl palcem spoušť. Třicetimilimetrový kanón vyplivl ohnivou řeku. Prst boží.

Plamenný jazyk trasovacích střel prošil křídlo japonské stíhačky.

Černov se překulil břichem vzhůru, zapnul přídavné spalování a přitáhl páku. Nedaleko se musel pohybovat další nepřítel, protože systém ECM pištěl jako šílený.

Průhled předním sklem vyplnila hnědozelená země. Černov letěl kolmo dolů a prudce akceleroval Máš jen třiadvacet tisíc stop, ty blázne! Přetočil letoun kolem svislé osy a rychle přehlédl vzdušný prostor. Nikde nikdo. Systém ECM zmlkl.

Přitáhl páku k sobě a začal vyrovnávat klesání. Tahej, tahej, tahej Při přetížení sedm G téměř ztrácel vědomí Pot ho štípal pod víčky a před očima se mu zatmělo.

Zplna hrdla ječel, pozoroval žlutavou zemi řítící se mu v ústrety a silou mocí se snažil neztratit vědomí.

Zvládne to. Musí.

Ano!

Uvolnit řídicí páku, klesnout na dvě tři stovky stop, vyrovnat těsně nad zemí a nechat tu starou babičku v klidu akcelerovat.

ECM mlčel.

Černov se otočil a podíval se za sebe. Vpravo. Vlevo.

Nic.

Jen daleko vpředu padala k zemi dvě letadla. Obě hořela, jedno z nich jako pochodeň, která jasně zářila na pozadí bílých oblak.

Když Jan Černov přistál na základně v Zeji a doroloval na stojánku, měl kombinézu promáčenou potem. Řinul se z něj všemi póry i teď, když odklopil kryt kabiny. Ručička G-metru na přístrojovém panelu, která zaznamenávala maximální přetížení za letu, se zastavila na devítce.

Devět G v kombinéze, která stahuje jen břicho a nohy (o celotělové si mohl jenom nechat zdát). Při takovém namáhání mohl snadno přijít o křídla. Bude muset mechaniky upozornit, aby letadlo prohlédli opravdu pečlivě.

Černov počkal, až mechanici upevní pod kola zarážky, a pak uzavřel přívod paliva do motoru.

„Vodu,“ požádal. Poddůstojník mu podal láhev.

„Jak to šlo, majore?“ zeptal se jeden z mladých pilotů, když Černov dopil. Byli čtyři. Stáli kolem stíhačky a hleděli na prázdné závěsy pod křídly a přetrženou pásku přes poklop ústí kanónu.

„Dostal jsem dva, pokud vím. Možná tři. Jeden z nich mě málem připravil o skalp.“

„Výborně.“

„Měl jsem štěstí. Nic než štěstí. Náhodou se mi připletli do cesty a já je náhodou spatřil dřív než oni mě.“ Černov zavrtěl hlavou, stále naplněn úžasem, že ještě žije.

„Jsou dobří?“

„Dost dobří.“ Černov hodil přilbu jednomu z mechaniků, vysoukal se z kokpitu a slezl po žebříku dolů. Roztřeseně se postavil na pevnou zemi a ještě jednou se napil vody. „Máte připraveno další letadlo?“

„Ano, majore,“ odpověděl hlavní mechanik.

„Dvě?“

„Jenom jedno, pane. Doufáme, že přes noc zprovozníme další tři, když zkanibalizujeme ptáky, kteří už nikdy nevzlétnou. A plnění paliva do nádrží trvá celou věčnost.“

„Nějaké zprávy z Moskvy?“

„Ne, pane. Nikdo nevolal.“

„Ráno odlétáme na západ. Vezmeme s sebou tolik letadel, kolik se nám jich podaří natankovat. A uvést do chodu.“

Zatracená Moskva. Při kritickém nedostatku paliva a náhradních dílů, prakticky bez jídla, s třetinou mechaniků oproti plánovanému stavu eskadry a s pozemním řídicím střediskem mimo provoz by sotva dokázal udělat víc, i kdyby mu Kalugin podepsal rozkaz vlastní krví. Černov byl realista. Vypravil se na šílenou sólovou výpravu a málem ji zaplatil životem, ale průběh války tím vůbec neovlivnil. Nejvyšší čas pohlédnout pravdě do očí: Rusko je bezbranné.

„Vsadil bych se, že Zambie má lepší letectvo než my,“ poznamenal jeden z nižších důstojníků polohlasně.

Černov si sundal kombinézu, posadil se vedle podvozku a mávnutím ruky poslal ostatní pryč.

„Nechte mě chvilku vydechnout.“

Jeho mysl pořád pádila rychlostí tisíc mil v hodině a přehrávala si odpálení raket a japonské stíhačky míhající se před ústím jeho palubního kanónu. Emocionální vzestupy a pády, úžasné! Nikdy by nevěřil, že dokáže v jednom okamžiku pocítit takovou euforii a o pět vteřin později takovou hrůzu. Byl totálně vyždímaný, jako houba vložená do hydraulického lisu a stlačená na výšku pouhého milimetru.

O pět minut později pro něj přišel poddůstojník z detašovaného stanoviště.

„Pane, máte na drátě Moskvu. Nějaké hodně velké zvíře.“

„Jak velké?“

„Tvrdí, že je generál, pane. Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Černov přešel rampu a vstoupil do jediné rozlehlé místnosti budovy vedle dráhy. Pod stropem se houpala holá žárovka, samozřejmě nesvítila; světlo sem pronikalo pouze špinavými okny. Uprostřed stála mohutná břichatá kamna. Když Černov vstoupil a vzal si sluchátko, čtyři nebo pět vojáků základní služby v místnosti ztichlo.

„Major Černov, pane.“

„Majore, tady je generál Kokovcov, pobočník maršála Stolypina.“

„Voláte z Moskvy, pane generále?“

„Přímo z velitelství.“

„Od japonské invaze se pokouším dovolat na místní posádku nebo do Moskvy a vy jste první vysoký důstojník, se kterým mám možnost promluvit.“

Generál zvyklý jen na psací stůl měl jiné starosti. „Chtěl jsem mluvit s velícím důstojníkem. Vy jste velitel základny?“

„Vypadá to tak, pane generále.“

„Základně stíhacího letectva by měl velet brigádní generál.“

„Náš generál odešel před čtyřmi lety do výslužby a nikdo ho zatím nenahradil. A před třemi lety byly odsud odveleny dvě eskadry i s letadly. Ostatní eskadry byly rozpuštěny. Personál odešel, ale letouny zůstaly, zaparkovány v bunkrech. Moje eskadra, tedy 556. stíhací, je poslední.“

„A vy máte hodnost majora, ano?“

„Přesně tak, pane. Major Černov. Dříve nám velel plukovník. Letos na jaře si on a další důstojníci vzali několik nákladních automobilů, naložili je a odjeli. Od té doby jsme je neviděli. Tvrdili, že jedou do Irkutska u Bajkalu. Hledat si práci. Pokud vím, plukovník měl nějaké příbuzné v Moskvě. Často o hlavním městě mluvil, takže předpokládám, že je asi tam.“

„Měl k tomu rozkaz?“

„Ne.“

„V tom případě dezertoval!“

„Říkejte tomu, jak chcete.“

„Dezerce.“

„Plukovník odsud odjel za denního světla, všem na očích. Ostatní také. Déle než půldruhého roku nedostali výplatu. A šest měsíců neviděli jediný rubl.“

Odpovědí z Moskvy bylo mlčení. Pak se generál zeptal: „Jak to, že vy tam ještě jste?“

„Před pěti lety mě opustila manželka, generále. Jsem sám. Tohle místo je pro mě stejně dobré jako každé jiné.“

„Jste loajální důstojník.“

„Loajální k čemu? Jsem spíš hlupák, to jsem. Vláda mi dluží plat skoro za dva roky. Poslední zálohu jsem dostal ve stejné době jako plukovník, tedy před devíti měsíci. A totéž platí pro moje vojáky. Prodáváme na černém trhu zbraně a munici, abychom měli na jídlo. Když nemáme peníze, požádáme o půjčku. Když ji nedostaneme, musíme krást. Ale ukončeme tento společenský rozhovor, o čem jste se mnou chtěl mluvit?“

„Je mi to líto.“

„Věřte, že mně také.“

„Maršál Stolypin chce, abyste co nejvíce znepokojovali Japonce. Znepokojovali, ne zastavili. Vyšlete denně několik letek, sestřelte jeden dva dopravní letouny, přinuťte je k maximálnímu úsilí chránit zdroje a přepravní trasy.“

„Domníval jsem se, že Stolypin odešel před několika lety do výslužby. Samsonov už není?“

„Samsonov je mrtvý. Stolypin se vrátil do aktivní služby, aby nás vedl proti Japonsku.“

„No, třeba dokáže přivolat zázrak.“

„Nebuďte neukázněný, majore.“

„Snažím se, pane.“

„Takže co jste udělal, pokud vůbec něco, pro válečné úsilí své vlasti?“

„Před chvílí jsem se vrátil z bojové operace. Jedno letadlo. Stříleli po mně a já po nich.“

„Jediný vzlet?“ V generálově hlase zněla zřejmá nevíra.

„Dnes tři. Šest vzletů včera, den předtím čtyři.“

„Jenom třináct?“

Ten blbec! Černov se v armádě setkával s pitomými nadřízenými celý život a zachoval absolutní klid. „Dnes večer můžeme vyslat ještě jedno letadlo,“ odpověděl beze stopy emocí. „Pohonné hmoty nám zbývají na nějakých osm operačních letů, pak jsme na suchu.“

„Necháme vám dopravit zásoby paliva.“

„Už měsíc nám nejde elektřina. Elektrárně nikdo nezaplatil, takže nás odpojili. Musíme čerpat palivo z cisteren do letadel ručně, což stojí spoustu času a námahy.“

„Prezident Kalugin už podepsal příslušný dekret. Dodávky elektrické energie vám budou okamžitě obnoveny.“

„Nádhera. Válka podle prezidentských dekretů.“ Jan Černov si nedokázal pomoci. Pomalu ztrácel sebeovládání, pravděpodobně následnou reakcí na adrenalinový šok.

„Chceme, abyste napadal a znepokojoval nepřítele,“ přikazoval generál z bezpečí své moskevské kanceláře. „Ale nesmíte být moc agresivní, rozumíte. Stačí, když Japoncům způsobíte drobné ztráty, ale aby je pocítili. Tak zní rozkaz maršála Stolypina.“

Struna Černovovy trpělivosti praskla. „Vy blázne! Dřeli jsme čtyři dny jako otroci, abychom mohli včera vypravit šest letů. Dva operační vzlety denně je maximum, které dokážeme udržet, i kdyby vypukla třetí světová válka. Dnes ráno zahynul můj zástupce. Nemáme potraviny, nemáme palivo, nemáme náhradní díly, nejde nám proud, pozemní středisko je vyřazeno, nemáme zpravodajskou podporu, nemáme personál Nemáme vůbec nic! Vyjádřil jsem se jasně? Chápete, v jaké jsme situaci?“

„Mluvíte s generálem, majore. Pozor na jazyk.“

„Vytáhněte konečně hlavu z písku, generále! Tuhle základnu nemůžeme ubránit. Měli bychom dopravit naše letadla na západ a zachránit je. Je to jenom otázka času, kdy na nás Japonci zaútočí, a pokládám za malý zázrak, že to ještě neudělali. Musím se domnívat, že vy a Stolypin chcete, aby nás napadli, protože nepodnikáte žádné kroky, abyste jim v tom zabránili. Až budeme mrtví, nebudete nás, vy moskevští idioti, muset krmit nebo platit nebo“

Generál na velitelství zavěsil, než Černov dokončil větu. Když si major uvědomil, že linka oněměla, zmlkl a praštil sluchátkem.

Všichni vojáci v místnosti na něj zírali s otevřenou pusou.

„Všechno, co se dokáže vznést do vzduchu, odlétá zítra za úsvitu na západ!“ zařval a od úst mu odlétly kapičky slin. „Personál bude pracovat celou noc.“

„Ano, pane.“

Černov se otočil k nižším důstojníkům, kteří se během jeho telefonátu vtrousili do místnosti.

„Přivezte všechny náklaďáky, co nám zůstaly. Natankujte je. Přikažte vojákům, aby naložili veškeré zásoby potravin, náhradní díly a nástroje. Můžou si vzít své šatstvo, ale nic jiného. Žádný nábytek, žádné televizory a podobné haraburdí.“

Řval, až mu přeskakoval hlas, ale nedokázal se ovládnout. „Pojedeme na západ až do Moskvy. Jestli se tam dostaneme dřív než Japonci, vytáhneme generály z jejich pohodlných kanceláří a pověsíme je za koule do průvanu.“

Jan Černov vyběhl z budovy a vymočil se do trávy.

Úkol předat ruské ultimátum japonské vládě spadl do klína americkému velvyslanci Stanleyovi P. Hanrattymu. Všichni ruští diplomaté opustili Tokio druhý den po invazi a při odchodu za sebou zhasli a zamkli dveře velvyslanectví. Vláda Spojených států nabídla Rusku diplomatické zastoupení v hlavním městě Japonska až do obnovení normálních vztahů a prezident Kalugin se nabídky okamžitě chopil. Předání ultimáta bylo prvním Hanrattyho úkolem v zájmu Ruska. On i jeho vláda obsah dokumentu samozřejmě znali.

Druhý den se Hanratty vrátil na japonské ministerstvo zahraničních věcí pro odpověď. „Jen těžko dokážeme v dnešní době uvěřit,“ řekl japonský ministr zahraničí, když podal Hanrattymu písemnou odpověď, „že jakákoliv vláda na této planetě je schopna vyhrožovat jiné zemi atomovou válkou. Přesto však se Japonsko na tuto možnost prozíravě připravilo a vyvinulo vlastní nukleární arzenál. Pokud se Rusko pokusí napadnout Japonsko jadernými zbraněmi jako první, pak japonská vláda, s hlubokou lítostí, vydá rozkaz k mohutnému odvetnému úderu na Rusko.“

V Moskvě bylo pozdní odpoledne, když prezident Kalugin převzal od ministra zahraničí Danilova japonskou odpověď. Pozorně si ji přečetl a pak dokument beze slova ministrovi vrátil.

12

DŮSTOJNÍCI A VOJÁCI ESKADRY MAJORA ČERNOVA pracovali na základně v Zeji celý dlouhý soumrak a krátkou noc a podařilo se jim připravit k letu šest stíhaček. Letadla stála nachystaná půl hodiny před východem slunce. To, které bylo v nejlepším stavu, nechal major Černov vyzbrojit střelivem do kanónu a čtyřmi raketami AA-10.

Černov rozkázal pěti nejzkušenějším pilotům, aby odletěli do Čity, města ležícího devět set kilometrů západně, daleko mimo dolet japonských zer. Poplácal je na rozloučenou po zádech a díval se, jak usedají do kokpitu, zapínají si pásy, nahazují motory a rolují na dráhu. Odstartovali jeden za druhým a z trysek prudce akcelerujících stíhaček šlehaly doběla rozžhavené jazyky spálených plynů. Rychleji, rychleji, rychleji Rachot motorů naplnil noc dunivým burácením.

Piloti nechali vnější osvětlení letadel vypnuté a nenamáhali se čekáním jeden na druhého, aby letěli v sevřené formaci. Jakmile zhasli přídavné spalování, zatáhli podvozky a zamířili na západ. Přesto trvalo několik minut, než burácení posledního letounu zaniklo v dálce.

Jan Černov stál u zbývající stíhačky a poslouchal, dokud hukot neutichl a dokud ticho nerušilo jen bzučení hmyzu, který poletoval nad stepí každé léto už od dob, kdy svět byl ještě mladý.

Přistoupil k němu dozorčí důstojník a oba muži si potřásli rukama. „Měli byste okamžitě vyrazit,“ řekl Černov. „Jestli to bude možné, dojeďte až do Čity. Jestli ne, zkuste se dostat co nejdál na západ. Japonci asi za úsvitu zaútočí v naději, že nás nachytají v posteli.“ Podíval se na hodinky. V těchto zeměpisných šířkách trvá letní noc pouhé dvě hodiny.

„Opravdu si to myslíte, majore?“

„Podle mě zaútočí, jakmile bude dost světla.“

„Proč právě dnes?“

„Včera jsem jim způsobil citelné ztráty. Měli nás napadnout už před mnoha dny a teď to udělají.“

„Asi máte pravdu.“

Černov pokrčil rameny. „Za úsvitu, nejpozději v průběhu dopoledne.“

„Ostatní náklaďáky jsem už poslal napřed. Počkám a odvezu vaše mechaniky.“

Černov napřáhl pravici a dozorčí důstojník mu ji stiskl.

Major kouřil poslední cigarety z poslední krabičky a hleděl na severovýchodní obzor v očekávání prvních paprsků svítání. Rozdělil si cigarety na pečlivě odpočítané denní příděly, aby mu vydržely. Až dojdou inu, bez peněz

Noc nebyla úplně černá, tak vysoko na severu lze noc popsat spíše jako temnější šero. Černov viděl hvězdy, takže obloha byla jasná a viditelnost dobrá. Vyrůstal na vesnici vzdálené desítky kilometrů od nejbližšího města, kde nebyla noční obloha znečištěna průmyslovými zplodinami ani narušena pouličním osvětlením, a považoval hvězdy za staré a věrné kamarády.

Dokouřil poslední cigaretu a právě obcházel letadlo a hladil ho, snažil se tak uklidnit a soustředit na nadcházející akci —, když hvězdy na východě začaly blednout.

Vyšplhal se do kabiny a hlavní mechanik mu pomohl utáhnout bezpečnostní pásy. „Buďte opatrný, pane.“

„Mír a přátelství, seržante,“ loučil se major tradičním pozdravem pilotů.

Seděl úplně sám v kabině a pozoroval blednoucí nebe. Neměl dost paliva, aby jím mohl zbůhdarma plýtvat, ale jestli bude dlouho otálet, nachytají ho Japonci na zemi, pokud přijdou.

Déle už čekat nemohl. Zvedl ruku a pokynul mechanikům.

O sedm minut později stál na začátku dráhy a procházel seznamem předstartovních úkonů. Všechny systémy vypadaly v pořádku. Vysílačka nefungovala, a tak ji ani nezapínal. Zařízení ECM pracovalo bezvadně. Major pozorně sledoval výmluvné kontrolky a s hlasitostí vytočenou na maximum napjatě poslouchal. Nic neviděl, nic neslyšel.

Třeba se Japonci neukážou. Třeba bude zastřelen za zbabělost před nepřítelem. A katem bude ta kancelářská krysa, vlezdoprdelistický moskevský generál, který včera volal a chtěl velitele základny. To by byl pěkně krutý žert.

Hvězdy se rychle ztrácely.

Jan Černov uvolnil brzdy a hladce posunul páky přípustí motorů na doraz. Všechny tlaky v pořádku, přítok paliva otevřen, otáčky a teplota trysek utěšeně stoupaly

Pak zažehl přídavné spalování. Bílý plamen z trysek rozčísl temnotu jako nově zrozená hvězda.

Akcelerace ho přitlačila do opěradla sedačky. Přestože je suchoj velké letadlo, dnes ráno vážil Černovův stroj asi dvacet tun —, dokáže prudce zrychlit. Zakrátko zvedl vztlak přední kola do vzduchu a Černov se odlepil od betonu dráhy.

Zasunout podvozek a co nejrychleji vyřadit přídavné spalování. Když bylo všechno zasunuto, vypnuto a srovnáno, Černov zamířil na jihozápad. Nejpravděpodobnější směr, odkud se mohli nepřátelští útočníci přiblížit, byl jihovýchod. Kdyby se majorovi podařilo znovu napadnout Japonce z boku dříve, než ho zpozorují, mohl by

Vyrovnal na deseti tisících stopách a pomalu zrychloval na 0,8 machu.

V tak malé výšce polykaly motory palivo velmi rychle i při relativně nízké rychlosti. Černov se nervózně podíval na hodinky. Už je ve vzduchu šest minut.

Po deseti minutách letu zahájil protáhlou dlouhou zatáčku o sto osmdesát stupňů. Otáčel hlavou ze strany na stranu a prohledával ranní oblohu ve všech směrech, zejména na jihu a na východě. Musel odolávat pokušení zapnout na okamžik pátrací radar, alespoň na jeden záběr, aby se přesvědčil, co kolem sebe má, ale usoudil, že by to bylo příliš nebezpečné.

Obloha na severovýchodě získala bledě modrý nádech. Dokonalá viditelnost, minimálně na padesát mil. Ale zahlédnout letadlo na vzdálenost větší než několik kilometrů je v tak obrovském prostoru velmi obtížné, pomyslel si Černov. A tak brzy ráno, kdy je země ještě ponořena do tmy, je to prakticky nemožné, pokud se letadla nepohybují v severovýchodním kvadrantu na pozadí jasnícího se nebe.

Odolával dalšímu pokušení, hledět na severovýchod. Nepřítel se s největší pravděpodobností přiblíží k základně od jihozápadu, z temnoty!

Bezvýsledně pátral ve všech směrech.

Nikde nic.

Třeba Japonci vůbec nepřijdou.

Jaká je tohle posraná válka! Každý muž sám za sebe, soudruzi. Zničili jsme si vlastní zemi a nemáme nic, čím bychom mohli podpořit její vojáky. Naše vlast je chudá, znečištěná a plná strádajících lidí a radioaktivního odpadu.

Černov opsal úplný kruh a zahájil další.

Potil se.

No, tak se zdá, že to byl pitomý, uhozený nápad. Pitomý, pitomý a ještě jednou pitomý. Měl odletět s ostatními do Čity, kde určitě fungují telefony, a promluvit si s lidmi z generálního štábu a zajistit si součinnost s eskadrou vzdušných tankerů. Suchoje by měly operovat ze zabezpečené, dobře chráněné základny, řádně zásobené pohonnými hmotami, náhradními díly a municí, základny, která leží mimo dosah japonských sil. Teprve pak, a s podporou tankovacích letadel, by mohly stíhačky vyrážet na bojové mise a napadat nepřítele tady v Zeji, nebo dokonce v Chabarovsku.

Proč za svítání? Proč si myslel, že udeří za svítání?

Přiznal si, že odpověď na tuto otázku nezná. Prostě to cítil. Útok za úsvitu mu připadal nejpřirozenější.

Podíval se na ukazatel stavu paliva. Pak na hodinky.

Neustále se rozhlížej. Prohledávej oblohu. Pátrej po sebenepatrnějších skvrnkách, které by na nebi neměly být.

Systém ECM varovně zapípl. Jen písknutí a bliknutí. Hleděl na panel a čekal na další záblesk světla, čekal na impulz, který mu naznačí směr. Nic. Vyhlédl do prostoru. Nemůže pořád sledovat jenom ten prokletý panel.

Možná japonský pilot neodolal pokušení, kterému on sám nepodlehl, zapnul na okamžik radar, aby si ověřil ověřil

Tam! Tři drobné tečky na pozadí modrého svítání. Slunce se právě chystalo vyhoupnout nad obzor a v jasnícím se světle oblohy Černov spatřil tři pohybující se skvrnky. Tři. Ne, čtyři. Pět. Šest. Letí na západ. Přeletí daleko na sever od Černovovy pozice.

Tak.

Šest. Zatraceně! Proč jich musí být tolik?

Černov se stočil na jihozápad. Jestli se přiblíží s nejtemnější částí oblohy v zádech, zatímco nepřátelé budou nalétávat na základnu, těžko ho zrakem odhalí.

Jakmile ovšem zjistí, že je nablízku, použijí radary. Kdyby se však dostal k první ráně

Jan Černov posunul páky přípustí motorů dopředu až k zarážce, ale přídavné spalování zatím ponechal v klidu. Bez něj mu plný výkon motorů umožní letět těsně podzvukovou rychlostí.

Panel ECM se rozsvítil. Zera hledají letadla nad Zejou.

Černov přešel do klesání a zvyšoval tak rychlost. Překonal zvukovou bariéru a soustavně akceleroval. Mach 1,1, už 1,2 Stále na plný výkon, ale bez forsáže.

Provedl obrat, vracel se nad základnu a kontroloval přitom směr na přenosném zařízení GPS.

Odjistit hlavní zbraňový okruh.

Navoleny čtyři rakety, kontrolky svítí červeně. Rakety připraveny a odjištěny. Každé stisknutí spouště na řídicí páce odpálí jednu.

Černov vyrovnal klesání na hladině pěti set stop a zpomalil na 1,1 machu. Rychlost dále klesala, tah motorů bez přídavného spalování ho nad hranicí rychlosti zvuku neudrží. Ach, kéž by tak měl moderní letadlo jako F-22, nebo dokonce zero!

Patnáct mil. Čtrnáct. Třináct, námořní míle každých šest vteřin.

Další pohled na panel ECM. Všechny cíle vpředu, za ním nic. Nic, co by vysílalo elektromagnetické záření. Černov se trhaně nadechl a přiměl se ke klidu. Srdce mu bušilo v hrudi jako pneumatické kladivo.

Deset mil. Devět. Osm

Ve vzdálenosti sedmi mil od cíle pozvedl nos o pět stupňů a odpálil první raketu AA-10. Pak druhou a třetí, čtvrtou, tak rychle za sebou, jak dokázal mačkat spoušť. Všechny střely měly aktivní radarové navádění. Při troše štěstí dvě nebo i tři najdou cíl.

Černov naplno otevřel přídavné spalování. Akcelerace ho vtlačila do sedačky. Přehodil selektor na panelu zbraňového systému do polohy pro palubní rychlopalný kanón.

Japonci už určitě zachytili radarové záření blížících se raket.

Černov uvedl do chodu pátrací radar.

Obrazovka rozkvetla.

Vyhlédl průhledovým panelem se siluetou mířidel právě včas, aby zahlédl první záblesk, zásah rakety. Další. A třetí.

Čtvrtá střela vzduch-vzduch minula cíl.

Jan Černov pohlédl krátce na obrazovku radaru a rychle otočil příslušným kolečkem, aby nastavil zesílení odraženého signálu.

Vlevo nepřátelské letadlo. Pomalu se vzdaluje.

Pohlédl zaměřovačem na průzoru. Tam! Poloha jedenáct hodin.

Dopravní letadlo! Ve vzduchu kopule padáků! Parašutisté. Japonci obsazují letiště. To vše proběhlo Černovovi hlavou, aniž by o tom přemýšlel. Soustředil se výhradně na transportní letoun.

Bude muset střílet s odchylkou. Sám letí rychlostí 1,4 machu (1660 km/h), ale cíl se plouží maximálně na dvou stech uzlech (365 km/h).

Dloubl do kormidla a oběma rukama nastavil řídicí páku, aby dostal nos, kam potřeboval. Stiskl spoušťa kanón vychrlil dávku jako sopka.

Za dvě vteřiny bylo po všem. Proud žhavého olova zasvištěl před přídí dopravního letadla, ale po pohybu pravého kormidla lehkém jako pírko prošil suchoj nepřátelský letoun od přídě k ocasu. Čtyřmotorový turbovrtulový letoun vybuchl a Černov vyslal další dávku do plamenné koule. Stále zrychloval až na 1,7 machu, víc toho ze svého stroje v tak hustém vzduchu nevymačká. Koutkem oka zahlédl další parašutisty, ale musel se plně věnovat řízení. Nepřátelské radary teď vysílaly z prostoru za ním. Černov přešel do klesání a hledal ochranu v blízkosti terénu.

Jak odtikávaly vteřiny, cítil, že mu tuhnou lopatky. Varovné světélko raketového útoku pod zaměřovačem se rozblikalo.

Ve výšce třiceti metrů nad zemí vyrovnal Černov klesání, překlopil letoun doleva kolmo na křídlo, přitáhl řídicí páku k břichu a držel ji tam, dokud G-metr nevyšplhal na sedmičku. Pot ho štípal v očích. Horizont se držel na svém místě, linka napříč zaměřovačem. Černov měl sto chutí ohlédnout se přes levé rameno, ale věděl, že se musí plně soustředit na to, aby udržel horizont pod tečkou na zaměřovači, která reprezentovala jeho letovou trasu. Kdyby tečka klesla pod horizont, ve vteřině by se zavrtal do země a byl by okamžitě mrtvý.

Nad pravým křídlem prolétla raketa a v dálce neškodně vybuchla.

Další explodovala se zlověstným zaduněním těsně pod ním a tlaková vlna stíhačku tvrdě zasáhla.

Černov se překulil přes břicho na druhou stranu do pravé zatáčky, už ne tak prudké, protože varovná „raketová“ kontrolka zhasla, stejně jako panel ECM. Neměly by. Japonci jsou přece pořád za ním. Možná se ho snaží dostihnout. Kdyby dokázal udržet rychlost, nikdy se jim to nepodaří. Potřeboval zvýšit odstup od nepřítele.

Vůbec poprvé se podíval na ukazatele systémových přístrojů, tedy přístrojů, které informují pilota o zdraví jeho oře.

Ajaj. Tlak v hydraulice nebezpečně klesá a tři varovné kontrolky svítí žlutě a jedna červeně. Červená patří generátoru.

Proboha! Panel ECM mlčí, protože vyřazením jednoho z generátorů se přerušila dodávka proudu.

V tom okamžiku nad ním vybuchla další raketa. Záblesk a rána následovaná zabubnováním střepin do trupu.

Černov srovnal křídla do vodorovné polohy. Na rychloměru stále mach 1,6.

Z pravého křídla vytékalo palivo. Černov ve zpětném zrcátku viděl, jak se odpařuje z odtokové hrany křídla. Pohled na indikátor hladiny v nádrži pravého křídla. Téměř na nule.

Mírná zatáčka doprava. Pohled na GPS. Patnáct mil od základny, severovýchodní kurz.

Jan Černov ponechal levé křídlo v desetistupňovém náklonu a nos stáčel přes sever na severozápad. Zdálo se mu, že levým křídlem téměř kosí stepní trávu. Pocit rychlosti ho svou nádhernou velkolepostí až zahlcoval; oblétával planetu pět metrů nad jejím povrchem. Upřeně hleděl před sebe, soustředil se celou bytostí a přeskakoval s letadlem přes vyvýšeniny a zvlněné kopce. Kdyby teď koncem křídla políbil zemi, ani by to nezjistil, protože by byl mrtvý ještě dříve, než by jeho smysly stačily ten vjem zaregistrovat.

Vyrovnal směr a prchal na západ.

Pronásledují ho zera? Na to určitě nemají dost paliva.

Tlak oleje v pravém motoru rychle klesal.

Černov vyřadil přídavné spalování. Hned nato poklesly v pravém motoru otáčky. Stáhl pravou páku přípustě úplně dozadu, aby motor zhasl, a zastavil přívod paliva.

Pořád mu zbývá jeden motor a jeden generátor.

Padesát mil od základny sundal kyslíkovou masku a utřel si z obličeje a z očí pot.

Zkontroloval stav paliva. Někde musí být další únik. Stávající zásoba by mu vystačila na třicet minut letu, pokud by ho neztrácel proděravělou nádrží nebo potrubím. Při ztrátách mu dojde palivo dřív. Ale žije.

Pavel Saratov pomalu obcházel kolem tubusu a hleděl do okuláru periskopu. Horní konec vyčníval jen několik centimetrů nad mořskou hladinu, která dnes byla naštěstí klidná. Ale i tak občas zalila sklo periskopu vlna, a když k tomu došlo, kapitán počkal, až zase uvidí, a pokračoval v prohlídce. Viditelnost odhadoval asi na deset námořních mil (18,5 km).

V dohledu se plavily tři lodě. Dvě směřovaly do Tokijské zátoky, třetí z ní vyplouvala. Nákladní kontejnerová plavidla, jedno s výtlakem kolem třiceti tisíc tun, ostatní dvě větší.

Na dohled žádná válečná, dokonce ani hlídková, loď. Saratov otočil rukojetí periskopu a prohlížel oblohu. Bylo zataženo a kapitán nespatřil žádné letadlo.

Zpět k lodím. Dvě pluly na severovýchod plavebním kanálem do Uražského průlivu, který je branou do Tokijské zátoky, třetí vyplouvala proti nim.

Loď plavící se nejblíže pobřeží byla příliš daleko a ještě se vzdalovala, ale kdyby si Saratov pospíšil, mohl by se dostat do výhodné palebné pozice na ostatní dvě a poslat je ke dnu.

Měl deset torpéd, tedy o dvě méně, než by odpovídalo plné výzbroji. Jenže ve zbrojním skladu základny jich zůstalo pouze jedenáct a z jednoho vypustil palivo a prodal je na černém trhu, aby získal peníze na nákup potravin pro posádku. Nebyla to nová, moderní torpéda, ale starší typ 53-65, používaný proti lodím, první z řady sovětských torpéd naváděných na brázdu za lodí.

Saratov nechal torpéda naložit na palubu ponorky, protože podle předpisů nesmělo žádné válečné plavidlo vyplout na moře nevyzbrojeno. Ne že by to snad někdo kontroloval, kapitán nalodil torpéda z vlastní vůle. Měl pocit, že kdyby se sám neřídil pravidly vojenského námořnictva, neměl by právo vyžadovat poslušnost od posádky.

Vždycky se podvědomě obával, k jakým následkům by vedlo, kdyby se spolu se svými muži jednoho dne rozhodl předpisů neuposlechnout. Stala by se z nich pouhá chátra, banda darmošlapů, kterým nejde než o kus žvance, parta námořních vandráků? Pirátů?

Odstoupil od periskopu. Členové útočného týmu se na něj vyčkávavě zadívali a čekali, kdy ohlásí úhly náměrů a vzdálenosti, údaje, které by vložili do počítače řídícího útok.

„Válečná plavidla v dohledu nejsou,“ řekl Askoldovi, prvnímu důstojníkovi ponorky.

Askold pocházel z Ukrajiny, ale když se před sedmnácti lety rozpadl Sovětský svaz, rozhodl se pro ruské námořnictvo, kde tušil lepší budoucnost. Teď se na Saratova zazubil. „Odpalme, co máme, a práskněme do bot.“

„Válečné lodě dříve či později připlují,“ odvětil Saratov a sklonil se k periskopu. „Vjezd do Tokijské zátoky! Proboha svatého.“

„Jste si jistý, že kolem nás neoperují žádné ponorky?“ zeptal se Askold operátora sonaru, který zavrtěl hlavou a vypadal přitom uraženě. Kdyby v kakofonii hluku lodních šroubů u frekventovaného ústí zátoky zaslechl něco byť vzdáleně připomínajícího ponorku, samozřejmě by to ohlásil.

„Přidejte mi pár otáček šroubu, hlavní inženýre,“ přikázal Saratov. Podmořský člun se pohyboval tak pomalu, že se dynamické řízení ponoru pomocí předních a zadních hloubkových kormidel stávalo neúčinným. V důsledku toho loď poskakovala nahoru a dolů a s ní i periskop, který jednu chvíli vyčníval příliš vysoko nad hladinu, ale vzápětí se pod ni ponořil.

„Rozkaz, pane.“

Kapitán opsal okulárem kompletní kruh a přikázal periskop zasunout. Obrátil se k mapě na stolku. „Měly by tady přece být hlídkové čluny, torpédoborce, letadla, nějaké známky vojenské aktivity. A ono nic.“

Že by měl takové štěstí a dorazil právě v okamžiku, kdy vjezd do zátoky zůstal nevysvětlitelnou náhodou nestřežen? Je-li tomu tak, měl by rychle udeřit a ještě rychleji se stáhnout.

Askold stál vedle něj a hleděl na mapu. „Deset torpéd Co uděláme, až je vystřílíme?“ Položil tu otázku tiše, téměř šeptem.

„To nevím,“ zamumlal Saratov.

„Za předpokladu, že to přežijeme.“

„Nechali Tokijskou zátoku bez ochrany.“

Askold se poškrábal na nose. „Napříč průlivem určitě položili protiponorkovou síť, to přinejmenším.“

„Nejsou tam žádné remorkéry, které by ji při otevření stahovaly a pak zase zatahovaly zpátky. Do zátoky vplouvají dvě nákladní lodě a jedna vyplouvá. Kanál je po celé šířce otevřený.“

„Že by byli Japonci tak neuvěřitelně arogantní?“

„Když válka začala, měli jsme v Pacifiku všehovšudy čtyři dieselelektrické ponorky. Všechny atomové skončily jako šrot. Kdybyste byl na jejich místě, nepřesunul byste své protiponorkové síly k invaznímu loďstvu?“

„Hmmm, invazní loďstvo. To je cíl, na který jsme měli zaútočit,“ zamumlal a předstíral, že jen nahlas přemýšlí.

„Zajímalo by mě, jestli hlavní stan odvelel všechny čtyři naše ponorky do Vladivostoku.“

„Možná,“ odpověděl Askold pomalu. „Myslíte, že“

„Vím jen tolik, že tady žádné protiponorkové síly nejsou,“ přerušil ho Saratov. „Vůbec nic, ani dělové čluny.“

Saratov naznačil obsluze, aby vysunula periskop. Znovu se rozhlédl kolem dokola a pak se zadíval přímo na široký vstup do Tokijské zátoky, obrovského zálivu, jehož plocha přesahuje dvě stě padesát čtverečních kilometrů.

Jedno bylo zcela jisté: Japonce ani ve snu nenapadlo, že by do zátoky mohla proniknout ruská ponorka. Zatraceně, oni neočekávali nepřátelské plavidlo ani tady, u vjezdu do zálivu.

V Jokosuce na západním břehu zátoky se nachází velká ropná rafinerie, nedaleko ní námořní základna. Dále na sever leží Jokohama se svým velkým obchodním přístavem. Hlavní kotviště v Jokohamě bude plné tankerů a kontejnerových a velkokapacitních nákladních lodí.

Deset torpéd. Šest v torpédometech, které jsou všechny situovány na přídi. Třída ponorek Kilo, do níž náležel Admirál Kolčak, zadní torpédomety neměla.

Kapitán Saratov měl také k dispozici čtyři přenosné raketomety s protitankovými střelami RPG-9, které získal před několika lety při výměnném obchodu. Střely měly dvoukilogramové výbušné hlavice a byly schopny prorazit pancéřování každého tanku, ale pro boj proti lodím určeny nebyly.

Ponorka nebyla přirozeně vybavena palubním dělem, protože děla byla ze všech sovětských podmořských člunů demontována počátkem padesátých let minulého století. Při plavbě pod vodou byla zdrojem nežádoucího hluku a nad hladinou byla jejich použitelnost a účinnost nevalná. Ale u přeplněného kotviště na krátkou vzdálenost, zejména kdyby měli námořníci dostatek času zvolit vhodný cíl a pečlivě namířit, mohlo palubní dělo způsobit nepříteli značné škody.

Admirál Kolčak byl vybaven čtyřmi odpalovacími trubicemi pro rakety určené proti vzdušným cílům. Trubice se nacházely ve věži ponorky a byly prázdné. Raketu Saratov neviděl již celé roky.

A pak zde byli dva odborníci na demolice se svou zásobou plastické trhaviny, Saratov by na ně málem zapomněl.

„Stáhnout periskop.“

Kapitán se rozhlédl po tvářích plných očekávání, dychtivých, vyjadřujících důvěru ve svého velitele. Víra bláznů

Saratov se vrátil k mapě. Chvíli ji studoval a pak ukázal prstem na jedno místo. „První důstojníku, zamíříme pomalou rychlostí na východ. Po setmění se vynoříme a dobijeme akumulátory.“

„Ano, pane.“ Askold se natáhl pro navigační pravítko.

„Sonare, celé odpoledne budete pozorně naslouchat. Jde mi o torpédoborce nebo o dělové čluny, cokoliv, co není nákladní loď nebo rybářská kocábka. Uvidíme, co nám přinese dnešní večer.“

Podíval se na hodinky. Dvě po poledni.

„Ve tři hodiny chci všechny důstojníky v jídelně.“

Armádní náklaďák ujížděl solidní rychlostí po prašné silnici. Provoz nestál za řeč, jen několik nákladních automobilů, většinou také prchajících před okupanty na západ.

Jan Černov seděl na balvanu vedle silnice a pozoroval auta, jak se přibližují a zase mizí v oblacích prachu. Krvácel z tržné rány na předloktí, ale roztrhal tílko na několik pruhů, ránu zavázal a krvácení ustalo. Při katapultáži si také nepříjemně pohmoždil pravé rameno, ale nezdálo se mu, že by je měl vykloubené, nebo dokonce zlomené, protože jím přes bodavou bolest mohl snadno pohybovat.

K smrti vyčerpaný měl co dělat, aby se nenatáhl vedle silnice a neusnul.

Ponurá, bezútěšná krajina. Vítr nesl od západu těžká mračna, která zakryla slunce. Citelně se ochladilo.

Černov vstal a poskakoval po krajnici, aby se zahřál, když řidič jednoho z rychle projíždějících náklaďáků dupl na brzdy a po několika desítkách metrů zastavil.

Jan Černov zvedl pilotní přilbu a záchrannou vestu a vydal se k autu.

Z kabiny vyskočil mladý důstojník z jeho eskadry a rozběhl se k němu. Zastavil se, zasalutoval a pak dal Černovovi herdu do zad.

13

„PÁNOVÉ, OBÁVÁM SE, ŽE V RUSKÝCH rukou již není ani kousek pobřeží, kam bychom se mohli vrátit,“ řekl kapitán Saratov svým důstojníkům.

„Třeba zůstalo několik malých rybářských vesnic, které Japoncům nestály za pozornost,“ podotkl nejmladší z nich. Nebylo mu víc než nějakých třiadvacet čtyřiadvacet let. „Mohli bychom opustit loď a doplavat na břeh.“

„Vy chcete chytat ryby, Krasine?“

Ostatní se uchechtli v křečovitě předstíraném veselí. Stáli namačkaní kolem malého stolu v důstojnické jídelně.

Kapitán Saratov pokračoval: „Tokijská zátoka je největší přístav v Asii, a možná i na světě. Máme deset torpéd, čtyři protitankové střely a sto kilogramů plastické trhaviny. Navrhuji, abychom pronikli do zátoky, prozkoumali situaci a pak udeřili tam, kde to nepřítel nejvíce pocítí.“

„Kapitáne, proč nepotopíme ze tři ze čtyři lodě přímo tady, ať to máme za sebou?“

Saratov pohlédl jednomu po druhém zpříma do tváře a pak dokončil předchozí myšlenku: „Zůstává otázka, co nejvíce pocítí.“

„Pane kapitáne,“ začal hlavní inženýr, „já nepokládám zrovna za rozumné žádat po posádce, aby riskovala životy při napadání Japonců. Skutečnost je taková, že Rusko není v pozici, kdy by se mohlo Japonsku postavit. Naše vojenská síla nestačí ani k vybojování vítězného střetnutí na předměstí Moskvy, ne tak v západním Pacifiku. Posádka tohle všechno ví. Čeho tím dosáhneme?“

Kapitán Saratov na mladého muže šokované zíral. Od podřízeného důstojníka slyšel takový komentář poprvé v životě. Za starých časů, kdy námořnictvo řídili politrukové, by podobné prohlášení mělo za následek okamžitý konec vojenské kariéry. Snažil se ovládnout a nedat na sobě znát rozhořčení. Chvíli trvalo, než byl zase mocen slova. „Já posádku o nic nežádám. Já vydávám rozkazy a mužstvo poslouchá.“

Všichni mlčeli, vzpomínka na popravu byla příliš čerstvá.

„První důstojníku?“

„Vy rozhodujete, kapitáne, a já jdu tam, kam půjdete vy.“ Starý šprým mezi námořníky tentokrát nevyvolal ani náznak úsměvu. Askold byl pověstný svou schopností žertovat v nejnevhodnější chvíli.

„Děkuji za podporu, první důstojníku. A teď bychom mohli mluvit k věci. Vaše mínění, prosím.“

Askold vylovil z kapsy krabičku cigaret a nabídl je mužům kolem stolu. Dokonce i Saratov si vzal. Když si všichni zapálili, první důstojník prohlásil: „Citelněji jim ublížíme v zátoce. Potopení tankeru v jokohamském přístavu by v Japonsku mělo dalekosáhlé politické důsledky, které si jen těžko dokážeme představit. Pravděpodobně nás brzy dostanou, bez ohledu na to, co uděláme. Kopněme je do koulí, dokud máme nohu, kterou se můžeme rozmáchnout.“

„A co potom?“ zeptal se hlavní inženýr.

Pavel Saratov hned neodpověděl a mladý důstojník zrudl jako krocan.

„Nevím,“ přiznal kapitán nakonec.

„Pravděpodobně žádné potom nebude,“ řekl jeden z důstojníků nakvašeně. „Chcete to písemně a s podpisem?“

Nikdo další se už nevyjádřil.

„Vraťte se ke svým povinnostem,“ propustil je kapitán.

„Pane kapitáne, co mám dát do večerního hlášení pro Moskvu?“ zeptal se komunikační důstojník.

„Nic. Žádné večerní hlášení nebude. Zachováme absolutní rádiový klid. Vysílat se může pouze na můj výslovný rozkaz.“

„Ale pane, vždyť jsme se nehlásili už dva dny. V Moskvě by si mohli myslet, že jsme mrtví.“

„Totéž si budou myslet i Japonci, alespoň doufám.“

Důstojníci opouštěli jídelnu. Zdržel se jen Bogrov, rodák z Moskvy, absolvent námořní akademie. Když se Saratovem osaměl, vytkl mu: „Svečina jste střílet nemusel.“

„Ale? Opravdu si to myslíte, vy ulízaný panáku?“

Bogrov se vypjal do pozoru a chystal se odpovědět. Jistě na to myslel celý den. „Já si myslím, že“

„Sklapněte! Jste blázen! Oni to musí pochopit, všichni. Já jsem velitelem této lodi. Složil jsem přísahu a tato přísaha pro mě nejsou jen prázdná slova. Moje loď bude bojovat a každý muž na její palubě splní svou povinnost. Zastřelím každého, kdo to neudělá. Nikdo nemá na vybranou, já, vy, všichni ostatní.“

Bogrov mlčel.

„Každý jenom naříká nad poměry doma.“ Kapitán mávl podrážděně rukou. „Ty jsou ale úplně vedlejší.“

Pavel Saratov se opřel dlaněmi o stůl a sklopil zrak. Najednou mluvil velmi tiše.

„Jestli řeknete před mužstvem jediné negativní nebo znevažující slovo, Bogrove, jedno jediné, vpálím vám do té shnilé hromady šedivé sračky, kterou používáte místo mozku, kulku. Budete plnit rozkazy do posledního dechu, do poslední kapky krve, jinak osobně nacpu vaši mrtvolu do torpédové roury.“

*

Cassidy a jeho piloti na letecké základně Rýn, Mohan v Německu rychle vpluli do zaběhaného režimu. Piloti trávili každý den minimálně dvě hodiny v jednom ze simulátorů, kde nacvičovali lokalizaci a zachycení nepřítele, letecké souboje a řešení neočekávaných situací. Další dvě hodiny povinně sledovali, jak si v „krabici“, jak se říká simulátoru, vedou jejich kolegové. Ve zbytku pracovního dne studovali manuály k letadlu a absolvovali písemné testy zaměřené na upevnění dosavadních znalostí a identifikaci případných mezer vyžadujících další procvičení.

Druhého večera jejich pobytu v Německu je Bob Cassidy svolal do učebny vedle sálu se simulátory.

„Bylo mi řečeno, že někteří z vás chtějí poslat po síti poštu. Je to pravda?“

„Ano, pane,“ zamumlali tři nebo čtyři.

„Dobrá. Můžete, ale každý dopis musí projít cenzurou jiného důstojníka. Cenzora si můžete vybrat sami. Každý spor, který se nepodaří vyřešit domluvou mezi autorem dopisu a cenzorem, bude postoupen Pastoru Fainovi. A všechny dopisy musí být před odesláním zašifrovány.“

Všeobecné přitakávání a úsměvy. Někteří se rozhlíželi po učebně a očividně zvažovali, koho si vyberou za svého osobního cenzora.

Bob Cassidy zatím pokračoval: „Všechno, co dnes večer v této místnosti zazní, je přísně tajné. A když říkám všechno, myslím tím skutečně každé slovo.“

To už mu ostatní věnovali bezvýhradnou pozornost.

„O víkendu odlétáme do Ruska. Zůstaneme tady ještě čtyři dny a denně půjdeme do vzduchu. Budeme létat v rojích po čtyřech, kterým bude velet Dick Guelich nebo já. Cvičení na simulátorech budou pokračovat, ale chceme se podívat, co dokážete ve vzduchu a jak zvládáte letadlo.

V sobotu se přesuneme i s letouny na leteckou základnu v Čitě na Sibiři. Doprovodí nás tankery a cestou doplníme palivo. Poletíme s plnou výzbrojí a budeme připraveni si cestu probojovat.

Spolupráce velitele eskadry ef dvaadvacítek tady v Německu byla více než příkladná. Mechanici, které potřebujeme pro zajištění údržby, se masově hlásili jako dobrovolníci. Stejně tak ostatní pozemní personál a štábní pracovníci. Dostal jsem se tedy do nečekané pozice, kdy jsem měl více dobrovolníků, než potřebujeme. Po konzultacích s důstojníky eskadry jsem si vybral ty nejlepší. Vojenská transportní letadla je dopraví do Čity i s veškerým vybavením již zítra.

Právě teď, kdy spolu hovoříme, jsou na cestě do Ruska pozemní raketové baterie Sentinel. Nově jmenovaný náčelník ruského generálního štábu maršál Stolypin souhlasil s rozmístěním těchto baterií na pozicích, odkud je podle mínění amerických techniků bude možno využít co nejefektivněji.

Rusové pokládají naši eskadru a raketové baterie Sentinel za hmatatelný důkaz vůle Spojených států přispět jejich zemi na pomoc. Dělají vše, co je v jejich silách, aby nám pomohli pomoci jim. Na nás je, abychom splnili očekávání, jež do nás vkládají.

Nastala chvíle vyložit karty na stůl a sdělit vám holou, nepřikrášlenou pravdu. Nevím, proč jste do toho se mnou šli. Nikdy předtím jsem nezkoušel nikomu nic prodat a pochybuju, že bych si to někdy zopakoval. Bez ohledu na motivy byste však měli vědět, že existuje vysoká pravděpodobnost, že v příštích několika týdnech můžete snadno přijít v boji o život.

Chci, aby si každý z vás položil otázku, jestli právě toto je vaším záměrem, jestli jste ochotni zabíjet jiné lidské bytosti, jestli jste ochotni zemřít, abyste pomohli Rusku.

Jste dobrovolníci. Dnes v noci vyprší lhůta, kdy vás ještě mohu poslat domů s potřesením ruky a s poděkováním. Nikdo vám nebude nic vyčítat, jestli za mnou večer přijdete, že jste si celou záležitost znovu promysleli a že se chcete vrátit domů. Já to pochopím. Zítřek už je něco jiného. Zítra už budete součástí ruské letecké armády. Na zítřek už vám nemůžu slíbit vůbec nic.“

Přítomní si vyměnili tázavé pohledy, jako by zjišťovali, co si myslí jejich nejbližší soused. Všichni nasadili tváře hráčů pokeru a pozorovali, jak se dokážou ovládat spolubojovníci.

„Jak říkám, někteří z nás zemřou. Kolik, to samozřejmě nevím, to ví jen Bůh. Ale někteří skutečně zemřou. Nevím, kdo to bude. Možná všichni. Nemám křišťálovou kouli, z níž by se to dalo vyčíst. Čeká nás zoufalý boj. Nikdo nebude žádat o slitování a nikdo ho také nenabídne. V boji na nože nebo ve vzdušném souboji neplatí žádná pravidla.

Budeme létat a bojovat nad jednou z nejopuštěnějších oblastí této planety. Jestli se budete muset katapultovat, nesmíte očekávat, že pro vás přiletí helikoptéra. Neexistuje záchranný tým, který by skočil do sedel a přispěchal vám vytáhnout zadek z trní. Ústřední zpravodajská služba tvrdí, že se nám pokusí pomoct, ale já bych moc nejásal. Pokud se o sebe nedokážete postarat sami, zahynete v divočině tisíce mil od nejbližší civilizace. A pochybuju, že by se někdy našla vaše mrtvola. Sibiř je obrovská, její rozlohu nelze s ničím srovnávat.

Přemýšlejte o tom, máte na to celý večer. Kdyby si chtěl někdo promluvit, budu ve svém pokoji.“

S těmito slovy Bob Cassidy odešel. Cestou do svého pokoje se zastavil v komunikačním centru základny a prostřednictvím kódované satelitní linky se spojil s plukovníkem Johnem Eatherlym, pobočníkem generála Tucka. Volal mu každý večer a o všem ho podrobně informoval. Dnes hovořili o pilotech.

„Myslíte, že to někdo z nich zabalí?“

„Možná Lacy. Nevím. Uvidíme.“

„Co Hudek?“ zeptal se Eatherly. „Málem mě trefil šlak, když jsem si četl jeho záznamy. Obávám se, že až příliš riskujete, když ho s sebou berete.“

„Hudek je zabiják a psychopat.“

„Hmmm“

„Mnohá stíhací esa byli šílenci. Chlapi jako Albert Ball, Rudý baron“

„Jo, sám bych jich dokázal pár desítek vyjmenovat,“ souhlasil Eatherly.

„Takže jsem toho chlapíka přibral. Doufám, že se nedožiju toho, abych musel svého rozhodnutí litovat.“

„No, když to s ním nebude k vydržení, můžete ho osobně zastřelit. Ruské předpisy jsou o něco liberálnější než UCMJ.“ (Zkratka UCMJ označuje Uniform Code of Military Justice, tedy soubor zákonů a právních předpisů, jimiž se řídí ozbrojené síly Spojených států amerických.)

Cassidy se tomu zasmál.

„Vidíte, ještě se dokážete zasmát,“ poznamenal Eatherly.

„To proto, že nemám tušení, kolik se jich na mě vykašle. Raději bych to měl co nejdřív zjistit.“

Bob Cassidy se rozloučil s přáním dobré noci a odešel do svého pokoje, kde nerušeně vyřizoval papíry až do půlnoci, kdy zhasl světlo a ulehl do postele. Za tu dobu na jeho dveře nikdo nezaklepal.

Po setmění vysunula ruská ponorka Admirál Kolčak nad hladinu větrací trubici a kapitán nechal nastartovat dieselové motory. Podmořský člun se plavil asi dvacet mil východně od ostrova Ošimy, mimo vjezd do Tokijské zátoky. Saratov nebo jeho první důstojník drželi nepřetržitě hlídku u periskopu. Saratov si pozorně prohlédl poziční světla několika dopravních lodí a usoudil, že v lehkém dešti nepřesahuje viditelnost tři míle. Všechny lodě jsou jistě vybaveny radary a na pobřeží rozmístili Japonci určitě další radarové stanice, aby si udrželi přehled o provozu v zátoce. Vynoření proto nepřipadalo v úvahu.

Kapitánovi dělaly starosti torpédoborce, respektive jejich nepřítomnost. Jak mohli Japonci nechat vstup do zátoky nehlídaný? Z bezstarostnosti, arogance, nebo přílišného sebevědomí? Nebo nastražili past, do které chtějí polapit podobné blázny, jako je on?

Saratov přirozeně postrádal bojové zkušenosti. Ani sovětské, ani ruské námořnictvo nevypálilo od roku 1945 jediný výstřel a kapitán se narodil až po skončení druhé světové války. Teď se cítil jako naprostý zelenáč, který se pohybuje ve zcela neznámém prostředí.

Vyhodnotil vůbec situaci správně, nebo mu něco katastrofálně uniklo?

Právě teď by se mu něco málo zkušeností znamenitě hodilo. Mohl se jen utěšovat myšlenkou, že Japonci nemají o nic více zkušeností než on.

Začínaly ho bolet paže a šíje. S očima přilepenýma k okuláru pátral periskopem po hladině v širokém okruhu.

O dvě hodiny později stál pořád na stejném místě. Dieselové motory stále hučely, protože kapitán chtěl co nejvíce dobít akumulátory, než bude muset zatáhnout trubici a ponořit se hlouběji.

Ach, kdyby se tak plavil na Alfě, své staré atomové ponorce. Mohl by klesnout na dno Tokijské zátoky a setrvat tam, dokud by mu nedošly potraviny. Ale na tomto dieselelektrickém muzeálním exponátu? Admirál Kolčak mohl zůstat v hlubině maximálně sedm dní, a to ještě za předpokladu, že sotva otočí lodním šroubem. Ale i kdyby se vůbec nehýbal, vzduch v ponorce by byl po týdnu tak vydýchaný, že by posádce hrozila smrt udušením z nedostatku kyslíku.

S každou hodinou pobytu v těchto vodách vzrůstala pravděpodobnost, že ho nepřítel odhalí. Saratov věděl, že nemá času nazbyt. Buď na Japonce zaútočí, nebo bude muset proklouznout na otevřené moře.

Pomalu doplul k ústí zátoky a čekal na loď, která by mířila dovnitř. Jestli mají Japonci u vjezdu k dispozici pasivní naslouchací zařízení, mohl by zvuk lodního šroubu dopravní lodi zamaskovat hluk jeho vlastního plavidla a nepřátelské hydrofony by ho neodhalily.

Musel vycházet z předpokladu, že Japonci naslouchají. Opak by byl neodpustitelným hazardem.

Minula půlnoc a pak další hodina. Saratov se nechal u periskopu na patnáct minut vystřídat prvním důstojníkem. Ulevil si, zkontroloval pozici na mapě a vypil šálek horkého čaje.

Teprve po druhé hodině ranní spatřil velkou kontejnerovou loď s výtlakem přes padesát tisíc tun, která plnou parou mířila plavebním kanálem do zátoky. Rychlostí deseti uzlů se blížila k ponorce a kapitán měl sto chutí zaútočit na ni torpédem.

Ne. Uvnitř zátoky může nepříteli způsobit mnohem větší škody.

Uhnul kontejnerové lodi z cesty a pak oznámil důstojníkům v centrále: „Tahle. Vplujeme dovnitř s touhle lodí.“

Kapitán ponechal šnorchl nad hladinou. Při deseti uzlech by akumulátory brzy vyčerpal, a to si nemohl dovolit. Na druhé straně ovšem dieselové motory působily mnohem větší hluk. Jestli Japonci opravdu u vjezdu do zátoky instalovali hydrofony, riziko odhalení podstatně vzrostlo.

Ale i kdyby je nepřítel zaslechl, uvažoval Pavel Saratov, nemusel by rozeznat, o jaký zvuk se jedná. Nebo by ho také mohl ignorovat. A potřebuje maximální kapacitu baterií. Zítra večer už by měl jen velmi málo času je řádně nabít a každý zlomek výkonu může při napadení protiponorkovými zbraněmi hrát roli jazýčku na vahách mezi životem a smrtí. Kapitán promyslel problém ze všech stran a rozhodl se.

Otočil loď a ze vzdálenosti pěti set metrů vklouzl do brázdy mohutného nákladního plavidla, které při plném osvětlení zářilo jako menší město.

Nastavil periskop na maximální zvětšení a přečetl si na zádi jméno a domovský přístav: LINDA SUE, MONROVIA, nasvícený dvěma bodovými reflektory umístěnými na záďovém zábradlí.

Celý večer studoval námořní mapu zátoky a teď snadno rozeznal místo, kde se plavební kanál stáčel kolem výběžku Uraga a kotviště zaoceánských lodí.

Držel se v závěsu za Lindou Sue. Loď se pomalu a majestátně sunula kanálem, který ji přivede ke kontejnerovému přístavišti v Jokohamě nebo v Tokiu. Hladina se přes sníženou viditelnost a deštivé počasí hemžila nejrůznějšími menšími plavidly, brázdily ji motorové lodi pro dopravu osob, rybářské loďky a policejní hlídkové čluny.

Několik rybářských lodí se zřetelně rýsovalo proti světlům velkoměstské aglomerace rozložené na západním pobřeží zátoky od obzoru k obzoru. Pak kapitán spatřil loď zakotvenou těsně vedle plavebního kanálu. Zachmuřeně a velmi nerad přikázal zastavit dieselové motory a zatáhnout vzduchovou trubici. Hluk výfukových plynů unikajících trubicí by byl na tak krátkou vzdálenost příliš hlasitý a Saratov nechtěl zbytečně riskovat odhalení.

Blížil se k Jokohamě a prohlížel si dobrou stovku plavidel, která čekala, až se u přístavišť uvolní místo, aby mohla složit svůj náklad a nabrat nový. Les trupů a stožárů lodí pocházejících z celého světa, ze všech zemí, kromě Ruska. Vzhledem k tomu, že přepravují zboží do přístavu agresora a ven, je bylo možné pokládat za oprávněnou kořist.

Pět hodin trvalo, než Admirál Kolčak proplul celou zátokou a vrátil se na jih, kde si kapitán zvolil vhodné místo a posadil ponorku na bahnité dno asi kilometr od pobřeží naproti severnímu okraji Jokosuky. Vedle námořní základny zářila světla obrovské ropné rafinerie, od níž vybíhalo do moře dobrého půl kilometru dlouhé molo. U něj stály na kotvách dva konvenční tankery a na samém konci loď na přepravu zkapalněného zemního plynu s mohutnou tlakovou nádobou uprostřed.

Kapitána Saratova bolela hlava jako střep. Stál vedle periskopu, protíral si oči a masíroval zátylek.

Nikomu nebylo do řeči. Když už námořníci cítili potřebu komunikace, šeptali, jako kdyby Japonci seděli ve vedlejší místnosti s ušima přitisknutýma na stěnu. Možná instinktivně vycítili, že je čeká něco zvláštního, co si nedokážou přesně představit, ale rozhodně něco velkého a nekonečně nebezpečného.

Saratov se sám pro sebe usmál, odešel do své soukromé kajuty a natáhl se na palandě. I když si to posádka neuvědomovala, na bezpečnějším místě než tady v bahně na dně zátoky se ponorka od počátku konfliktu ještě nenacházela.

Dnes v noci. Dnes v noci se rozhodne o jejich osudu.

Ale než budou kostky vrženy, měl by se trochu prospat.

V důstojnické jídelně seděli pozdě odpoledne za stolem, na jehož konec odsunuli špinavé nádobí od oběda, naproti kapitánu Saratovovi dva potápěči, odborníci na demoliční práce, a usrkávali čaj.

Oba muži představovali vynikající ukázku tělesné zdatnosti. Byli prostředního vzrůstu a dohromady by neposbírali ani dva kilogramy tělesného tuku. S býčími šíjemi, naběhlými bicepsy a žilnatými mohutnými pažemi rozhodně nevypadali jako námořníci.

„Jak jste se, chlapci, vlastně dostali k námořnictvu?“ zajímal se Saratov.

„Sloužili jsme u specnazu, pane kapitáne,“ odpověděl jeden z potápěčů s odkazem na sovětské jednotky zvláštního nasazení. Nad náprsní kapsou košile měl vyšito jméno Martos. Jeho druh se jmenoval Filimonov. „Naši jednotku rozpustili a všichni její příslušníci byli propuštěni do civilu. Mohli jsme si vybrat ze dvou možností, připojit se ke gangu zlodějů a únosců kamionů, nebo se přihlásit k námořnictvu.“

„Hmmm,“ zabručel kapitán a napil se čaje.

„U mafiánů by nám bylo líp,“ vysvětloval Filimonov. „Míň práce za víc peněz. Bohužel, ti chlapi měli ve zvyku chlubit se svým bohatstvím. Rozhazovali prachy plnýma rukama. Usoudili jsme, že na to brzo doplatí. Pokud vím, dnes jich žije jenom pár a musí se skrývat v lesích.“

„Za kapitalismu je život mnohem těžší,“ poznamenal Saratov.

„Ano, konkurence je zlá, pane.“

„Chci, abyste zničili rafinerii. Dokážete to?“

„Rafinerii? Plastickou trhavinou?“

„Uvažoval jsem, že byste vystoupili vzduchovou komorou v torpédovně, doplavali k pobřeží, vzdálenost je zhruba kilometr —, rozmístili nálože a vrátili se.“

Potápěči si vyměnili významný pohled. „Ta akce je proveditelná, pane kapitáne. Kdy?“

„Dnes v noci. Hned po setmění. Jak dlouho vám to může trvat?“

„Čím více času budeme mít, tím dokonalejší práci můžeme odvést.“

„Chtěl bych, abyste vyvolali rozsáhlý požár, který nebude snadné uhasit, a způsobili co největší škody.“

„Ach, co největší škody.“ Martos obdařil kapitána a pak Filimonova širokým úsměvem. Polovinu zubů měl z šedavé oceli.

„Dejte nám šest hodin a my založíme největší požár, jaký kdy Tokio vidělo.“

„Šest hodin,“ potvrdil Filimonov. „Co největší škody.“

„Dobře,“ souhlasil Pavel Saratov. „Šest hodin, počínaje okamžikem, kdy vystoupíte ze vzduchové komory.“

„Ovšem nemáme s sebou své obvyklé vybavení, pane kapitáne. Bez naváděcího zařízení ponorku při návratu těžko najdeme.“

„Návrhy řešení?“

„Mohli bychom třeba vyrobit malou bójku a ukotvit ji na poklop vzduchové komory.“

„Co kdyby se ponorka vynořila?“

„To by bylo samozřejmě nejlepší, pane.“

Saratov se rozhodl. „Riskneme to. Vynoříme se přesně v nula tři třicet.“

„My ponorku najdeme, pane.“

„Po vynoření na vás budeme čekat patnáct minut. Pokud se během těchto patnácti minut nevrátíte, odplujeme bez vás.“

„Jestli se nevrátíme, kapitáne, znamená to, že jsme mrtví.“

Pavel Saratov osobně přihlížel, jak Martos a Filimonov vstupují do vzduchové komory. Oba muži na sobě měli černé „mokré“ potápěčské obleky a na zádech tlakové láhve s kyslíkem. Každý nesl nepromokavý vak s náložemi, časovači a detonátory tak těžký, že ho námořníci sotva unesli.

Potápěči měli k zápěstí připevněný nůž. Saratov litoval, že jim nemůže poskytnout střelné zbraně. Žabí muži jednotek specnaz bývali vybaveni vodotěsnými pistolemi a speciální municí, ale u námořnictva si o nich mohli jenom nechat zdát.

„Nedělejte si starosti, pane kapitáne. Nože nám bohatě stačí. Jsme dokonale vycvičení, svou práci známe a budeme velmi opatrní.“

Pak vstoupili do přetlakové komory, Martos jako první. Vystoupil po žebříku, nasadil si ploutve a jednou rukou si přitáhl velký vak s výbušninami, který mu k otvoru vyzvedli dva námořníci. Ti pak za ním uzavřeli poklop komory.

O pět minut později přišel na řadu Filimonov. I on zvedl těžký vak s pyrotechnickým vybavením jako pírko. Zvednutým palcem se rozloučil a zmizel v komoře.

Když Pavel Saratov zaslechl druhé zaklapnutí vnějšího poklopu vzduchové komory, podíval se na hodinky. Pětatřicet minut po deváté večer. Ve 3.30, čtyřiadvacet hodin po zatažení vzduchové trubice, se ponorka vynoří na hladinu.

Kapitán se vrátil do velitelské místnosti. „Vyrazili,“ oznámil prvnímu důstojníkovi a šéfovi svého štábu. „Ve tři třicet vystoupíme na hloubku periskopu, rozhlédneme se a vynoříme. Dva muži budou na palubě připraveni pomoct potápěčům nahoru. Další dva budou čekat v torpédovně na přídi s granátomety. Kdybychom zahlédli na hladině vhodný cíl, vylezou a vystřelí na něj. Až nalodíme potápěče a rafinerie vybuchne, odplujeme k Jokohamě a přispějeme k večírku torpédy.“

Tváře všech mužů v centrále byly poznamenány napětím a vyčerpáním.

„Dáme jim pořádně znát svou přítomnost, pánové. Způsobíme maximální škody. Pak se protáhneme prdelní dírou ze zátoky a práskneme do bot.“

Dva nebo tři členové posádky se zazubili, ale na většině bylo znát znepokojení. Měli moc času, pomyslel si kapitán. Moc času nečinně přemítat o všech problémech Ruska, vzpomínat na své dívky nebo manželky a děti postižené japonskou invazí. Jestli je co nejrychleji nezaměstná, nedokážou se vzchopit k činu.

„Očekávám, že každý námořník odvede dokonalou práci, jak se při výcviku naučil. Odpálíme torpéda a přenosné rakety. Může se stát, že nás vyslídí válečná plavidla nepřítele. Čekají nás hodně rušné okamžiky. Každý se musí soustředit výhradně na přidělenou činnost.“

„Rozkaz, pane!“ vyhrkl Askold, první důstojník.

„Prohlédněte celou loď,“ přikázal kapitán šéfovi štábu. „Seznamte posádku s plánem a zopakujte všem mužům, co jsem právě řekl. Každý jednotlivec musí bezpodmínečně splnit svůj úkol a vy s každým proberete, co přesně má dělat a co se od něj očekává.“

„Rozkaz, kapitáne.“

„První důstojníku, chci, aby se přesně v jednu hodinu vydávala druhá večeře. Posádka dostane to nejlepší, co máme. Prosím, dohlédněte na to.“ Veškerá tato činnost si vyžádá zvýšenou spotřebu vzácného kyslíku, už teď nebyl vzduch v ponorce právě nejčerstvější —, ale Saratov věřil, že morální povzbuzení za to stojí. Spotřeba elektrické energie a kyslíku, které budou později možná, pokud je Japonci vyslídí dříve, než se vynoří, tolik potřebovat, představovala vykalkulované riziko. Celý život je vykalkulované riziko, pomyslel si kapitán. „Bylo by vhodné uvést v činnost pohlcovače oxidu uhličitého.“

„Ano, pane.“

„Bogrove, až se vynoříme, odešlete do Moskvy toto hlášení.“ Saratov podal komunikačnímu důstojníkovi list papíru. „Chci, aby se námořnictvo a ruský národ dozvěděli, co tito muži vykonali a že každý z nich dostál se ctí své povinnosti ruského námořníka.“

„Hned hlášení zakóduji, pane,“ vyhrkl Bogrov, „a připravím k vysílání.“

„Dobře.“

Ruští námořníci na palubě Admirála Kolčaka sklidili po popůlnoční večeři nádobí a pak neměli na práci nic než čekání. Celý den a celý večer se připravovali na nadcházející střetnutí. Všechny volné součásti lodní výstroje byly řádně upevněny, vybavení bylo prohlédnuto a zkontrolováno. Každý člen posádky byl předpisově oblečen a dávno zaujal své místo a po celé lodi svítila červená světla oznamující přípravu k vynoření.

A tak čekali a pozorovali ciferníky hodinek. Všichni se potili a mysleli na domov nebo na nadcházející akci a přáli si inu, přáli si, aby už měli všechno za sebou. Nejistota jim brnkala na nervy. Nikdo nevěděl, jak akce dopadne. Objeví je Japonci a napadnou je? Podaří se jim dosáhnout volného moře? Nezachytí je torpédoborec nebo protiponorková letecká hlídka na P-3? Zemřou, nebo zůstanou naživu?

Mnozí nechali v Petropavlovsku manželky nebo přítelkyně a vyplňovali čas psaním dopisů. Vzpomínali na domov, na ruské léto, na dlouhé ospalé dny, na bzučení hmyzu, na step zvlněnou zralým obilím, na usmívající se dívky, na polibky pod rouškou soumraku Úžasné, jak drahý vám připadá domov a rodina, když si uvědomíte, že je možná už nikdy neuvidíte.

Ve strojovně propukla mezi dvěma mladíky prudká šarvátka, kterou musel řešit přivolaný důstojník. V posádce se o incidentu hodně šeptalo, ale Pavel Saratov předstíral, že o ničem neví.

Odpočíval na malé sklápěcí sedačce, hlavu složenou na mapovém stolku, oči zavřené. Přítomní muži si mysleli, že spí, ale mýlili se. Kapitán se nutil neotevírat oči, aby se nemusel podívat na hodinky nebo na chronometr zavěšený na stěně, aby se zase nenechal hypnotizovat pohybem vteřinové ručičky a přivádět k zoufalství mučivě pomalým tokem času.

Demoliční experti specnazu tam někde venku právě rozmísťují nálože. Rafinerie měla podle plánu vybuchnout ve 3.45. Jestli ne, není v kapitánových silách něco s tím udělat. Jistě, mohl by nechat vypálit pár granátů nebo raket, ale ty by způsobily jen minimální poškození.

Také se mohlo stát, že Japonci oba potápěče dopadli a teď organizují pátrání po ponorce, která je k pobřeží dopravila. Bylo to možné, ale jen málo pravděpodobné. Těžko předpokládat, že právě tuto rafinerii střeží muži, kteří by byli schopní zajmout Martose a Filimonova živé.

A co když Japonci zahlédli ponorku ze vzduchu?

Třeba se někdo z posádky díval dolů a spatřil ve špinavých, blátivých vodách obrys podmořského člunu. Pak by v rafinerii mohl na sabotéry číhat uvítací výbor a protiponorkové síly nepřítele teď jenom čekají, až se ponorka pohne, a potom nechají past sklapnout.

Možná jsou už Martos a Filimonov mrtví, zabiti japonskými hlídkami. Jestli ano, nikdy se to s jistotou nedozvím, přemítal Saratov. Prostě se nevrátí a rafinerie zůstane nedotčena.

Někdo v centrále si pohrával s tužkou a ťukal s ní do stolu.

Saratov se zamračil. Ťukání ustalo.

Vyprostit ponorku ode dna v tak mělké zátoce bude pěkný oříšek. Náhlým uvolněním z bahna by mohla vyskočit nad hladinu jako korková zátka. No, pokud nablízku nikdo nebude Ale musí se připravit k riskantní plavbě k jokohamskému kotvišti a k odpálení torpéd Spolu s prvním důstojníkem promysleli směr a načasování. První důstojník bude neustále zaznamenávat přesnou polohu ponorky, aby se Saratov nemusel v kritických okamžicích zabývat navigací.

Zhluboka se nadechl. Už brzo, brzo.

Všechny rafinerie na světě se podobají jedna druhé jako vejce vejci: průmyslová zařízení, v nichž se surová ropa pod tlakem zahřívá a tím se mění v použitelné produkty. Když Martos a Filimonov vystoupili z vod Tokijské zátoky, v rukou těžké vaky s výbušninami, odplížili se do úkrytu, odkud vyhlíželi zaměstnance a strážné rafinerie. Kolem se pohybovalo několik dělníků, ale hlídky žádné.

V černých potápěčských oblecích splývali s tmou. Ruští žabí muži se pohybovali lehce jako kočky od jednoho stinného zákoutí k druhému a krčili se v temných koutech. Spokojeni, že jejich příchod unikl pozornosti, začali vyhodnocovat situaci. Před mnoha lety se toho při přípravě na právě takovou akci, ovšem kdysi v mlhavě vzdálené budoucnosti, o rafineriích hodně dozvěděli.

Teď se vzájemně upozorňovali na jednotlivé provozy a součásti zařízení. Nepromluvili jediné slůvko, jenom si ukazovali.

Martose zneklidňovala nepřítomnost strážných a zmocnilo se ho podezření, že jde o nepřátelskou past. Opatrně se rozhlížel a pátral po kamerách uzavřeného televizního okruhu, po detektorech pohybu, po infračervených čidlech. Vytáhl z batohu malý dalekohled a odstranil z něj nepromokavý obal. Pátravě si prohlížel krakovací věže a potrubní rozvody, stěny a okna budov. Nikde nic. Nespatřil jedinou kameru. Svým způsobem se ho to dotklo. Japonsko je ve válce, ropná rafinerie, životně důležité průmyslové zařízení, představuje pro případného útočníka mimořádně lákavý cíl, s jehož napadením je nutno počítat, a přitom ho nikdo nehlídá! To tolik podceňují schopnosti ruského vojáka, že se ani nenamáhají rozmístit zde stráže? Úžasná a přímo urážlivá domýšlivost.

Žabí muži se rozdělili.

Dali si na čas, aby nálože rozmístili opravdu pečlivě. Pozorně vyhledávali nejvhodnější místa, opatrně vkládali detonátory a nastavovali časovače, neustále připraveni na nenadálé překvapení. Několikrát se museli stáhnout do úkrytu, když oblastí, kde se náhodou právě zdržovali, procházel některý ze zaměstnanců.

Martos počítal ve svém odhadu se značnou časovou rezervou a při tak málo lidech všude kolem a tak snadném přístupu probíhala akce mnohem rychleji, než původně předpokládal.

Něco přes hodinu poté, co s Filimonovem vystoupili na břeh, umístil poslední nálož a spustil časovací zařízení. Pak se vydal hledat Filimonova, kterého naposledy spatřil, jak se blíží k několika desítkám obrovitých bíle natřených nádrží v zadním traktu rafinerie.

Pohyboval se s nejvyšší opatrností, co nejvíce se kryl a často se zastavoval a pozorně rozhlížel. Díky tomu spatřil strážného, vůbec prvního, dříve než on jeho.

Hlídač měl na sobě pod pláštěnkou uniformu neurčitého původu a na hlavě pogumovaný klobouk. Přijel v malém osobním automobilu s majáčkem na střeše. Když ho Martos poprvé uviděl, stál vedle auta a lhostejně se rozhlížel. Přitáhl si pláštěnku k tělu, upravil klobouk, aby mu nepršelo za krk, a natáhl se pro něco na zadním sedadle. Vynořil se s baterkou v jedné a jakousi složkou v druhé ruce a beze spěchu zamířil k nádržím. Těkal pohledem ze strany na stranu, ale spíše ze zvyku, zjevně ani ve snu nepočítal s přítomností záškodníků.

Obtěžoval se ho vůbec někdo informovat, že je jeho země ve válečném stavu?

Martos přeběhl cestu a skryl se v bezpečí stínů mohutných válcovitých nádrží. Pohyboval se tak rychle, jak mu opatrnost dovolovala.

Kde je Filimonov?

Od rafinerských provozů sem vedlo potrubí o průměru kolem padesáti centimetrů se spoustou ventilů a větvilo se ke každé nádrži.

Filimonov měl potrubní rozvody a zejména ropovody v obzvláštní oblibě.

Zničit bezpečnostní ventil, přervat plášť potrubí a zlomit tak systému vaz dokázala směšně malá nálož trhaviny.

Martos uvažoval, kde partnera hledat. Mohl se samozřejmě vrátit k moři, k místu, kde se vynořili, a tam na něj počkat, ale kdyby Filimonova našel a pomohl mu rozmístit poslední nálože, mohli by být dříve hotoví. Navíc mu výcvikem vštípili, že není dobré nechat partnera pracovat bez zajištění.

Vystrčil hlavu zpoza nádrže a spatřil záblesk. Kužel světla z baterky. Strážný!

Martos ucukl do tmy, obešel nádrž a řídil se přitom spíše hmatem než zrakem. Několik vteřin počkal, než se zase odvážil vyhlédnout. Strážný ho mezitím minul. Kráčel pomalu a jako by něco hledal Zahlédl hlídač něco, nebo jenom tak

Za strážným se vynořil černý stín, tmavší než okolní temnota, a splynul s postavou. Baterka opsala kruh a okamžitě zhasla.

Vzápětí hlídač zmizel mezi nádržemi.

Martos zamířil stejným směrem.

Našel Filimonova, jak sedí vedle strážného a svírá jeho hlavu v dlaních. I v nedostatečném osvětlení si Martos všiml nepřirozeného úhlu hlavy a lesknoucí se záplavy krve na pláštěnce. Stačil jediný pohled, Filimonov prořízl nepříteli hrdlo a téměř mu oddělil hlavu od těla.

Ale proč tu jeho partner takhle sedí?

„Pojď, Viktore, musíme zmizet.“

Filimonovovi se otřásala ramena.

Bože můj, on pláče! „Jdeme, Viktore. Co je to s tebou?“

„Je to holka!“

„Cože?“

„Ten hlídač je ženská! Podívej se sám.“

„No ale“

„Žena jako hlídač! Ze všech pitomých“

„Neblázni, Viktore,“ přerušil ho Martos. „Skončeme to, ať odsud můžeme vypadnout.“

„Žena“ Filimonov zíral na mrtvolu a ani se nehnul.

Zapraskání a pískavý, silně zkreslený hlas pronesl několik japonských vět. Po chvíli mlčení se ozval znovu, tentokrát s naléhavým důrazem. Japonci vybavili své hlídky vysílačkami!

Martos našel Filimonovův vak a prohlédl obsah. Zbývala poslední nálož. Spěšně ji připevnil k podstavci nejbližší nádrže tak, aby na ni nebylo z místa, kde ležela mrtvola, vidět. Vložil do plastické trhaviny rozbušku a připojil časovač. Vytáhl z kapsy tužkovou baterku a zkontroloval své dílo. Spokojeně pokýval hlavou.

Pak popadl Filimonova za paži a vytáhl ho na nohy.

„Na tohle teď není čas. Je mrtvá. S sebou ji vzít nemůžeme.“

Vysílačka, kterou měla nešťastnice zavěšenou u pasu, neustále praskala a štěbetala.

„Žena. Nikdy jsem nezabil žádnou Ani v Afganistánu. Nevěděl jsem“

„Viktore Grigoroviči“

„Nikdy!“

Martos ho tvrdě udeřil do obličeje. Jinou možnost neměl. Filimonov se vůbec nebránil.

Popadl partnera za ruku a táhl ho k zátoce. „Určitě ji budou hledat,“ zasyčel mu do ucha.

„Nevážila ani čtyřicet kilo,“ zamumlal Filimonov tiše, jako by pořád nemohl pochopit, co se stalo.

Když Jiro Kimura psal své ženě Šizuko, nevěděl, kdy, a jestli vůbec, jeho dopis dostane. Veškerá pošta do Japonska podléhala cenzuře a tento dopis cenzor, podplukovník, který nikdy nelétal a jehož jediným úkolem bylo sepisování hlášení pro nadřízené a čtení cizí pošty, určitě nepustí.

Přesto Jiro dopis dokončil. V úvodu napsal, jak Šizuko miluje a jak mu schází, a pak jí vylíčil akci nad Chabarovskem, při níž sestřelil dopravní letadlo.

Po návratu se ho velící důstojník jeho eskadry a velitel peruti snažili ponížit, vzteklí, že si dovolil zpochybnit rozkaz a vznášet dotazy na řídicí středisko.

„Mohl tam být i ministerský předseda, který osobně řídí vojenské operace. Rozkaz sestřelit nepřátelské letadlo mohl pocházet přímo od něho.“

Jiro neprojevil žádnou poníženou pokoru. Právě zabil blíže neurčený počet bezbranných lidí a dosud se s touto hroznou skutečností nevyrovnal. Stál s lehce skloněnou hlavou, což se při troše dobré vůle dalo vykládat jako zdvořilá úklona, ale to gesto jen přililo olej do ohně plukovníkova hněvu.

„Přísahal jste, že budete poslouchat rozkazy, Kimuro!“ zahřměl velitel peruti. „Nemáte možnost volby! Vůbec žádnou! Kodex bušidó vyžaduje naprostou, bezvýhradnou a bezpodmínečnou poslušnost. Zpochybněním posvátného rozkazu svého nadřízeného jste nás všechny zneuctil.“

Kimura mlčel.

„Nepřátelský letoun v zóně bojových operací je pokládán za plně ospravedlnitelný cíl, Kimuro,“ přidal se zvýšeným hlasem jeho velící důstojník. „A vaším úkolem je právě ničení nepřátelských letadel. Vlast vám svěřila nákladnou stíhačku, abyste tento úkol mohl splnit. Pokud okamžitě nesplníte uložený rozkaz, i kdyby šlo o bezvýznamnou maličkost, dopouštíte se zrady svého národa a zrazujete i mě! To nepřipustím! Nepřipustím, abych kvůli vám ztratil svou čest, aby ji ztratila tato jednotka! Budete poslouchat a hotovo! Rozuměl jste?“

Jiro v dopise popsal všechny invektivy nadřízených, jak si je zapamatoval.

Cítil, že ho zalévá vlna studu, stejná, jakou prožil, když na něj oba plukovníci křičeli. Tehdy lehce zrudl a to ho podráždilo. Velitel eskadry si jeho emoce špatně vyložil. Usoudil, že verbální bičování už bylo dostatečné, a zmlkl. Krátce po něm se odmlčel i velitel peruti.

Jiro Kimura se styděl. Styděl se sám za sebe a za své soudruhy, za japonské vojáky s jejich kodexem bušidó a delikátním smyslem pro čest, které si vyžádaly smrt všech cestujících na palubě letadla, jež opouštělo oblast bojů, jen proto, že někdo někde vydal nesmyslný rozkaz.

Jsme všichni vyděšení a malí, malí lidé v každém smyslu toho slova, přemítal Jiro a svěřoval své myšlenky v dopisu manželce.

Styděl se sám za sebe, protože mu chyběla morální odvaha vzepřít se rozkazu, který pokládal za nezákonný a brutální. I s tím se Šizuko svěřil.

Ruka s perem běžícím po papíru se zastavila a Jiro se zamyšleně opřel, přemožen pocitem hlubokého studu. Jeho problém spočíval v tom, že už nebyl čistokrevný Japonec. Zatracení Američané a jejich Akademie vojenského letectva! Vstřebal toho mnohem víc než jen látku jednotlivých studijních předmětů. Teď trpí kvůli etice, kterou ten cizí národ vyznává.

Podle japonských zásad tím, že okamžitě nesplnil rozkaz, zneuctil své nadřízené a celou jednotku. Američané by řekli, že zneuctil sám sebe, protože nezákonný a nemorální rozkaz nakonec splnil. Jediné, na čem by se obě strany shodly, by byl fakt zneuctění.

Američan by na jeho místě alarmoval média a celou záležitost by pořádně rozmázl. Možná by to měl Jiro také udělat.

Cítil se mizerně. Nebyl natolik Japoncem, aby spáchal rituální sebevraždu, ani natolik Američanem, aby své nadřízené zničil. Zbývalo mu jediné, napsat dopis manželce a vyzpovídat se jí.

„Nejdražší Šizuko“

K uzoufání ji miloval. Když se zase sklonil k rozepsanému dopisu, uvažoval, jestli ji vůbec ještě uvidí.

14

SEDĚLI V BLÁTĚ NEDALEKO DÍRY v plotu, kterou při příchodu v pletivu vystříhali. Martos si nachystal dýchací přístroj, aby si ho mohl okamžitě nasadit, ale Filimonov zachmuřeně seděl na tlakové láhvi a hleděl na temnou hladinu zátoky.

Martos se zadíval na svítící ručičky hodinek. Dvanáct minut po jedné.

Skončili dřív, než pokládal za možné.

Ponorka se vynoří až v půl čtvrté. Viditelnost v kalné vodě nepřesahovala několik metrů a s baterkami by ponorku u dna nikdy neobjevili. Martos přibližně věděl, kde se nachází, asi kilometr za tankerem se zkapalněným zemním plynem zakotveným na konci mola. Přesto byla šance na její lokalizaci nulová. Budou muset počkat, až se ponorka vynoří nad hladinu.

Navíc by teď vůbec nebylo rozumné odplavat doprostřed zátoky, kde by se museli dvě hodiny potýkat s mořskými proudy a odlivem, který by je odnesl bůhví kam.

I když byla rafinerie jasně osvětlena, oba muži zůstávali na tmavé blátivé pláži mezi příbojem a plotem téměř neviditelní. Černé potápěčské obleky, tmavá noc, temné bláto, déšť Přístavní hráz, která se se světly vzdálenými pár metrů od sebe táhla až k tankeru se zkapalněným plynem, vypadala jako most do nicoty. A samotné plavidlo s gigantickou nádrží uprostřed ještě přispívalo k podivnému, neskutečnému dojmu.

Martos sjel zrakem k partnerovi.

„Nebyla to tvoje chyba, Viktore.“

Filimonov zareagoval na předpokládanou hrozbu zcela instinktivně. Spatřil strážného v pláštěnce, pravděpodobně ozbrojeného, a automaticky jednal.

Ostatní hlídači začnou tu ženu každou chvíli hledat. Když se nehlásila na volání, asi se zprvu domnívali, že jí selhala přenosná vysílačka nebo že má vybité baterie. Jistou dobu čekali v domnění, že použije radiotelefon v autě. Ale teď už vědí, že něco není v pořádku.

Zatracená práce! Přitom šlo všechno jako po másle.

I kdyby ochranka rafinerie několik náloží objevila, zneškodnit všechny ještě před výbuchem by bylo nad lidské síly. Nicméně nalezená nálož znamená nevybuchlá nálož a o to by byla způsobená škoda menší.

„Vždycky je třeba počítat s něčím neočekávaným. Žádný plán nevyjde do všech detailů.“

„Připevňoval jsem nálož,“ zamumlal Filimonov. „Překvapila mě.“

„Pochop, že to nebyla tvoje chyba. Nemohls vědět, že je to ženská. Vinen nejsi ty, ale ten šikmooký zkurvysyn, který tu ženu navlékl do uniformy a poslal ji v době války hlídat pro Japonsko životně důležité zařízení.“

Filimonov si povzdechl a lehl si na záda do bláta. Roztáhl přitom paže jako ukřižovaný.

„V Rusku by takovou pitomost nikdo neudělal,“ pokračoval Martos.

Filimonov mlčel a jeho netečná otupělost Martose zneklidňovala.

„Musíš na to zapomenout, Viktore,“ naléhal. „Já jsem tvůj přítel. Tak mě přece poslouchej.“

Minuty ubíhaly v ponurém mlčení, do kterého znělo jen pleskání vlnek do blátivého břehu a vzdálené hučení výstražných mlhových signálů. Martos cítil, jak mu na tvář dopadá drobné mžení, lehké jako pohlazení. Slizký vlhký chlad potápěčského obleku se dávno naučil nevnímat.

Uličkou mezi budovami se přihnal hlídkový automobil obsazený dvěma strážnými a odbočil směrem k nádržím. Za moment najdou opuštěné vozidlo.

Martos se podíval na hodinky. 1.47.

Deset minut. Nejpozději do deseti minut objeví mrtvolu a vyhlásí poplach.

Martos si na okamžik pohrával s myšlenkou vrátit se a posádku hlídkového vozu zlikvidovat, muže nebo ženy. Ať už sem přijel kdokoliv, jistě by stihl upozornit centrálu, protože oba najednou by v jediném okamžiku nožem zabít nedokázal. A i kdyby, tuto hlídku by také někdo postrádal.

Martos si přetáhl přes hlavu kapuci potápěčského obleku a urovnal si její otvor kolem obličeje. „Připrav se, Viktore.“

Filimonov se ani nehnul.

Martos kopl partnera do boku. Silně a nelítostně. „Tak dost! Připrav se. Je to rozkaz. Vstaň a nasaď si přístroj.“

Filimonov se stále nehýbal.

„Chceš tady zůstat? Chceš mě donutit, abych tě zabil, Viktore Grigoroviči? Protože na této pláži můžeš zůstat jenom jako mrtvola.“

Filimonov se odvrátil.

„Jsi můj přítel, Viktore. Můj nejlepší přítel. Vím, žes tu ženu nechtěl zabít, tuhle ani žádnou jinou. A vím určitě, že Bůh ti odpustí, Viktore. Tam na nebesích ti v tomto okamžiku odpouští i tvoje matka. I ona ví, žes nikdy v životě nechtěl zabít ženu, protože dokáže číst v tvém srdci.“

Z křižovatky silnic mezi provozními budovami rafinerie se ozvalo zakvílení pneumatik, jak se k nádržím řítil další hlídkový vůz.

„Už ji našli, Viktore. Postarají se o ni, udělají, co je třeba. Ale i my máme jistou odpovědnost. Musíme odsud zmizet, než bude pozdě. Kapitán na nás bude čekat.“

Zatahal Viktora za paži. „Na ponorce je padesát mužů, kteří dodrží své slovo. Když se vynoří, aby nás nalodili, budou velmi zranitelní. Nesmíme se jim zpronevěřit.“

Žádná reakce.

Martos si nasadil ploutve, na záda si upevnil tlakovou láhev a urovnal si brýle. Zkontroloval regulátor a nadechl se z náustku dýchací trubice.

„Tak dobře, ty skopová hlavo. Zůstaň ležet a nech se chytit. Ale zradíš svou vlast. Zradíš své spolubojovníky. A to všechno kvůli mrtvé hlídce. Ty zatracený pitomče! Tvoje matka byla kurva. Prodejná děvka. Tu noc, kdy jí někdo nacpal ocas do díry a zplodil tě, kouřila druhému“

Filimonov vyskočil, aby se na něj vrhl, a Martos spěšně ustoupil do vody.

Pohyboval se tak rychle, jak mu neohrabané ploutve a dýchací přístroj dovolovaly. Jenže Filimonov byl bez této zátěže mnohem rychlejší. Strhl Martose do mělké vody a hnal se mu po krku.

Proboha, ten má ale sílu. Prsty jako ocelové pruty.

Martos se ocitl v těžce nevýhodném postavení. Chtěl použít jen tolik síly, aby Filimonova zastavil a odradil od dalšího útoku. Filimonov měl však v očích vraždu.

Martos ho udeřil kolenem do varlat, ale Filimonov se na něj vrhl a sevřel mu hrdlo jako ve svěráku.

Martos měl hlavu třicet centimetrů pod hladinou, a když na něj Filimonov zaútočil, už si nestačil nasadit náustek. Stejně by nemohl dýchat, nedovolil by mu to Viktorův vražedný stisk. Udeřil protivníka pěstí do hlavy a snažil se mu vtlačit palec do oka.

Pomalu ho opouštěly síly. Sevření kolem krku nepolevovalo.

Vytasil nůž a ohnal se s ním po Filimonovově hlavě, jednou, podruhé, potřetí, a Martos cítil, jak železná obruč na jeho hrdle povoluje. Rozmáchl se a uhodil Filimonova vší silou rukojetí nože.

Viktor ho pustil.

Poslední rozmáchnutí, poslední úder rukojetí do hlavy a Filimonov ztratil vědomí.

Martos si strhl brýle, jejichž sklo se při zápase rozbilo.

Světla. Reflektor! Podél plotu projížděl hlídkový vůz a řidič kontroloval ve světle hledáčku pletivo.

Martos popadl Filimonova za kapuci potápěčského obleku a táhl ho do hlubší vody. Když mu hladina sahala k pasu, stiskl mezi zuby náustek a začal plavat. Partnerovu hlavu přitom držel nad vodou.

Zmocnil se ho slapový proud. Martos zabíral jen jednou rukou, druhou stále svíral Filimonovovu kapuci, a ohlížel se přes rameno k osvětlené rafinerii, aby v hluboké tmě plaval pokud možno kolmo od břehu. Slaná sprška ho štípala v očích.

Proč je Filimonov stále v bezvědomí?

Martos se soustředil na plavání, na pravidelné, rytmické dýchání a na soustavné udržování přijatelného tempa. Čas od času se ohlédl přes rameno.

Filimonov se mu nesnažil pomáhat. Vůbec se nehýbal. Otřes mozku?

U díry v plotu teď stála dvě auta a jejich světla mířila na moře. Po hladině přejížděl kužel pátracího reflektoru. Dvojice však už byla příliš daleko, aby ji bylo ze břehu vidět, a unikla tak odhalení.

Jenže Japonci už brzo objeví Filimonovovy ploutve a dýchací přístroj, pokud je už nenašli, a vyhlásí poplach.

Zatraceně, zatraceně, zatraceně.

Jestli v těchto mělkých vodách vypátrá ponorku hlídkový letoun, čeká je neodvratná smrt.

Ale co, k čertu, všichni jednou zemřeme. Každý člověk si svým zrozením podepisuje hrdelní rozsudek. Taková je pravda, kterou ten pitomec Filimonov odmítal pochopit.

„Pane Krasine, zvedněte loď na hloubku periskopu.“

„Rozkaz, kapitáne.“

Krasin, hlavní inženýr ponorky, vydal příslušné rozkazy.

Všichni námořníci zaujali bojová stanoviště, připravení na nejhorší. V posledních hodinách toho moc nenamluvili. Pozorovali ubíhající čas, okusovali si nehty a neklidně, ovšem tiše, se vrtěli. Teď čekání skončilo a brzy se rozhodne mezi životem a smrtí.

Ponorce se z blátivého lůžka na dně zátoky nechtělo. Bez využití hnací síly motorů se mohla odlepit jen pozitivním vztlakem. Do nádrží proudil stlačený vzduch a vyháněl z nich vodu, která svou zátěží udržovala ponorku pod hladinou.

Kýl lodi ležel pětadvacet metrů pod hladinou, těsně pod periskopovou hloubkou. Vyskočíme z vody jako čertík z krabičky, pomyslel si kapitán rezignovaně.

O několik vteřin později se ponorka konečně uvolnila z bahnité náruče a rychle stoupala. Až příliš rychle.

„Všichni muži na příď,“ přikázal kapitán. „Hloubková kormidla úplně dolů.“

Zastavit výstup se však nepodařilo a ponorka se prudce vynořila. Pak se však projevilo opětovné zaplavení nádrží, hloubková kormidla začala plnit svou funkci a vzápětí loď zmizela pod hladinou.

„Pozor, hlavní inženýre,“ varoval ostře kapitán, dobře si vědom rizika: jestli se jim teď loď vymkne zpod kontroly a zaboří se přídí do dna, budou ji muset opustit.

Hlavní inženýr však své řemeslo dokonale ovládal. Stabilizoval ponorku a zaujal periskopovou hloubku.

„Periskop nahoru,“ rozkázal Pavel Saratov, jako kdyby se nic mimořádného nestalo a lodi ještě před okamžikem nehrozilo smrtelné nebezpečí.

Kapitán rychle propátral obzor v celém okruhu a pak nenucené utrousil:

„Co kdybychom zastavili motory, pane Krasine, a počkali na naše potápěče? Jistě by neměli žádnou radost, kdybychom odpluli bez nich.“

První důstojník se ohlédl po hlavním inženýrovi a spiklenecky přimhouřil jedno oko.

„Strojovno, zastavit motory.“

Saratov znovu obešel v kruhu tubus periskopu. Tentokrát nespěchal a rozhlížel se opravdu pozorně.

Pozoroval světla rafinerie, tankery, přístavní hráz a mohutnou loď na přepravu zkapalněného plynu. Mlhavou temnotou probleskovala světla Jokohamy. Na dohled kotvilo několik desítek lodí. Světla Tokia dále na sever však přes závoj noci, mlhy a deště vidět nebyla. V blízkosti ponorky se nenacházela žádná loď ani rybářský člun.

Saratov odstoupil od periskopu a gestem naznačil, aby ho zasunuli. „Navrhuji, pánové, abychom se vynořili a nalodili potápěče.“

Hlavní inženýr vydal příslušné příkazy a ponorka se pomalu vynořila z moře.

Martos se cítil k smrti vyčerpaný. Od poslední rány do hlavy se Filimonov vůbec nehýbal. Proud je strhával k ústí zátoky a Martos musel neustále namáhavě plavat proti němu, tedy k severu, aby se udržel víceméně na místě očekávaného setkání.

Nepodařilo se mu to. Když se ponorka objevila nad hladinou, viděl, že ho proud odnesl skoro kilometr dále na jih. S Filimonovem v závěsu začal plavat k lodi.

Vyplivl náustek. „Vůbec by neškodilo,“ nadechl se, „kdybys mi trochu pomohl plavat, ty jedno podělané koňské jelito“

Filimonov zůstával nehybný. Martos věděl, že svého přítele jenom čtyřikrát či pětkrát praštil tupým koncem rukojeti do hlavy, nic víc, což by sotva stačilo vyřídit stárnoucí myš. Ten tvrdohlavý býk dostal při kasárenských rvačkách do lebky mnohem tvrdší rány, a ani nezamrkal.

Martos slyšel, jak ponorka proráží hladinu. Slyšel hlasité šplouchnutí obrovského, těžkého předmětu a pak syčivý zvuk, jak zase zajížděla pod vodu.

Když se vynořila podruhé, už ji neslyšel, zato postřehl kovové cvaknutí otevíraného poklopu věže. To už plaval směrem k záchraně s Filimonovem ve vleku.

„Ty pitomý bláznivý mamlase! Pomoz mi aspoň trochu!“

Pak se musel zastavit. Už nemohl, síly ho opustily. Ujistil se, že Filimonov má obličej nad hladinou, a křikl: „Hej! Tady jsme.“

Uvědomil si, že ho na tu vzdálenost nemohou slyšet. U pasu měl připevněnou baterku a teď pro ni sáhl. Nahmatal však jen prázdný opasek. Svítilnu asi ztratil při potyčce s Filimonovem.

Co jeho baterka? Ano, tady je.

Na tom mohutném chlapíkovi je cosi nepřirozeného

Martos rozsvítil baterku a mávl jí směrem k ponorce.

„Viktore, příteli, co je s tebou? Tak mluv, řekni něco.“

Posvítil Filimonovovi do obličeje. Chvíli trvalo, než se jeho zrak přizpůsobil odrazu světla od bílé pokožky.

Filimonov měl otevřené oči, ale jejich pohled byl úplně prázdný. Panenky nesledovaly pohyb baterky a zornice se v jejím světle nezúžily. Viktor Filimonov byl mrtvý.

Co? Jak

„Viktore, ty ty“

Ponorka se zatím k němu těsně přiblížila, až ho vlny odhodily stranou. Dva muži na palubě mu hodili lano. Martos, nepouštěje partnera, si omotal lano kolem zápěstí. „Vytáhněte nás.“

„Co je s ním?“

„Chytněte ho a vytáhněte nahoru.“

Když vytáhli Filimonova z vody, pomohli na kluzkou ocelovou palubu i Martosovi. Byl tak zesláblý, že se sotva držel na nohou.

„Co je s ním?“ zopakoval námořník otázku.

„Je mrtvý. Odneste ho dolů.“

Námořníci spustili Filimonovovo tělo poklopem určeným pro nakládání torpéd. Martos ještě stál na palubě, když v rafinerii vybuchla první skladovací nádrž. Na tu vzdálenost to znělo jako slabé lupnutí, ale plamenný jazyk, který vyšlehl k nebi, vypadal velmi působivě i na pozadí světel Jokosuky.

„Kapitán vás očekává na můstku,“ řekl mu kdosi.

Filimonovovu mrtvolu, která ležela na palubní rampě mezi skříněmi pro uskladnění náhradních torpéd, právě prohlížel zdravotník. Martos se odvrátil a kráčel dozadu do centrály, odkud vystoupil po žebříku na můstek, spíše malé kabiny, na vrcholu věže ponorky. Pavel Saratov pozoroval dalekohledem zkázu rafinerie.

„Pane?“

„Jak to šlo?“

„Rozmístili jsme nálože. Filimonov zabil hlídku. Byla to žena. Prořízl jí hrdlo. Rozladilo ho to. Porvali jsme se. Domníval jsem se, že jsem ho jen uzemnil, ale podle všeho jsem ho zabil.“

Saratov přesunul pozornost od vzdáleného požáru rafinerie k pozičním světlům lodi zakotvené vpředu vlevo od ponorky. „Deset stupňů vpravo,“ obrátil se na námořníka, který stál vedle něho a měl na hlavě sluchátka a před ústy mikrofon.

Námořník zopakoval rozkaz do mikrofonu a pak ho potvrdil: „Deset doprava, pane.“

Martos to potřeboval ze sebe dostat. „Když bylo Filimonovovi nějakých sedm osm let, zabili mu matku. Stalo se to v Oděse. Nějaký námořník ji ubodal k smrti. Živila se jako šlapka. Námořník jí zasadil devětaosmdesát řezných ran. Vykrvácela.“

„Takže“ Kapitán se odmlčel.

„Policisté odvedli Viktora na stanici, aby matčino tělo identifikoval. Nemyslím, že by dokázal zapomenout, jak vypadala. Rozřezaná prakticky na cáry, vyhřezlé vnitřnosti, samá krev Občas o tom mluvil.“

„Rád si to poslechnu, ale později,“ prohlásil kapitán. „V té rafinerii jste odvedli dobrou práci. Vyhoří do základů. Chtěl jsem, abyste to věděl.“

„Ano, pane.“

„Měl jste v úmyslu svého partnera zabít?“

„Ne, pane. V žádném případě.“

„Promluvíme si později. Můžete odejít.“

Martos sestoupil do ponorky.

Kapitán si pozorně prohlížel loď vpředu na levoboku. Připadala mu malá, výtlak kolem patnácti tisíc tun. Ta za torpédo nestojí, pomyslel si. Můžeme si vybrat tučnější kořist.

„Tuhle ne,“ oznámil námořníkovi po svém boku. „Přímo vpřed, dvě třetiny výkonu.“ Námořník zopakoval rozkaz a Pavel Saratov vzápětí ucítil, jak dieselové motory zareagovaly zvýšením otáček.

Potápěče mu bylo upřímně líto.

Ve vzdálenosti několika kilometrů vyšlehl z petrochemického komplexu k nebi další ohnivý blesk.

Vítr mu příjemně povlával vlasy. Saratov se zhluboka nadechl a vychutnával vůni slaného vzduchu a nedaleké pevniny.

Martos seděl v miniaturní kuchyňce, kde pojídal suchý chléb a kde ho také našel lodní zdravotník. Vynořená ponorka se otřásala vibracemi naftových motorů a lehce se pohupovala na vlnách zátoky.

„Podívejte se na tohle,“ řekl zdravotník a otevřel dlaň. „Tohle jsem mu našel mezi zuby.“

Červená kapsle, vodotěsná, ale porušená.

„Jed,“ zašeptal Martos.

„Jed?“

„Sebevražedná pilulka. Určitě ji měl v ústech.“

„Proč by“

„Musel o tom už nějakou dobu přemýšlet,“ uvažoval Martos nahlas. „Možná rozkousl kapsli náhodou, když jsem ho praštil do hlavy. A když se do ní kousne, následuje smrt prakticky okamžitě.“

Zdravotník obdařil Martose zděšeným pohledem a pak se odvrátil.

„Náhoda,“ zamumlal Martos sám pro sebe. „Určitě si ji vložil do úst, když jsme seděli na pláži a čekali Ach bože!“

Novinářka se jmenovala Christina. Vypadala jako posměšná karikatura své profese. Dokonalý účes pokrývala tak silná vrstva laku, že se v ní odrážela světla studiových reflektorů. Měla na sobě otřesnou safari bundu, jaké se prodávají za výprodejní cenu druhý den po Vánocích.

Obličej kryl hustý nános mejkapu, který měl zakrýt vějíře hlubokých vrásek u koutků úst a očí. Ústa vypadala pod vrstvou křiklavé rtěnky jako otevřená krvácející rána. Vrhla jeden pohled do kamery a pak jen stála, zírala na Boba Cassidyho a čekala. Za svou momentální funkci vděčila spíše štěstí než svým schopnostem. Všichni reportéři mezi sebou losovali a ona vyhrála. Cassidy totiž svolil k jedinému rozhovoru pro sdělovací prostředky a vymínil si, že je bude zpovídat jediný novinář.

Z reflektorů sálalo nesnesitelné horko a Cassidy si setřel z tváře stružku potu.

Reportérka určitě dostala od někoho jakýsi pokyn do sluchátek, protože se náhle rozmluvila.

„Plukovníku, byla jsem informována, že povedete skupinu Američanů, které Rusové najali, aby pro ně létali na F-22. Je to pravda?“

Cassidy krátce přikývl.

„Mohu se zeptat, proč právě vy?“

Hledali sirotka bez rodiny a bez závazků a narazili na mě. To samozřejmě říct nemohl. „Přihlásil jsem se dobrovolně.“

„Proč?“

„Proč ne?“

„Kolik Američanů se s vámi této mise zúčastní?“

„Asi sto padesát.“

„Kdy plánujete odjezd do Ruska?“

„Brzo.“

„Vy nejste moc sdílný, že, plukovníku?“

„Sdílnost nepatřila mezi vlastnosti požadované pro tento úkol.“

„Kolik vám Rusové platí?“

„Tuto otázku budete muset položit někomu z ministerstva zahraničí. Nebo z Ruska.“

„Říká se, že za každé sestřelené letadlo máte dostat prémii. Je to pravda?“

„Zeptejte se Rusů. To oni podepisují šeky.“

„Nepovažujete to za krvavé peníze?“

„Jestli dostaneme zaplaceno, bude to za letadlo, nikoliv za pilota. Letadlo nekrvácí, nemyslíte?“

„Čeho doufáte v Rusku dosáhnout?“

„Sestřelení japonských letadel.“

Reportérka mávla na kameramana a červené světélko nad kamerou zhaslo.

„Vy vůbec nespolupracujete, plukovníku.“

„Tohle není žádný přátelský rozhovor. Jsem tady jen na naléhání ministerstva zahraničí. Můžete se ptát, na co chcete.“

„Žádala jsem, abych mohla tohle interview natočit se stíhačkami F-22 v pozadí. Vy jste to odmítl. Proč?“

„Ty letouny nejsou moje, madam.“

„Požádali jsme o rozhovor s pilotem afroamerického původu. Který z nich to je?“ Reportérka studovala seznam účastníků mise.

„Afroamerický původ? To je ale groteska! Budu předstírat, že jsem nic neslyšel.“

„Ale aspoň jeden z vašich pilotu je černoch, nebo snad ne?“

„Bohužel ne.“

„Proč ne?“

„To nevím. Asi náhodou. Jestli jsem se vyjádřil politicky nesprávně, můžete mě roznést na kopytech.“

„Mohl byste nám říct něco o Rusku? Nemáte náhodou ruské předky? Nebo něco o boji za svobodu, prostě něco, co by se dobře vyjímalo“

Cassidy se vztekle zamračil. „To si řekněte sama.“ Sundal si mikrofon a vstal ze židle.

Největší zájem médií se samozřejmě soustředil na Leeho Foye, ale ten nebyl k dispozici. Jako by se po něm slehla zem, až se Cassidy musel zeptat Faina, kam se Foy ztratil. „Povídal cosi o tom, že se nejspíš uchýlí někam do bordelu. Můžu to říct té reportérce, kdyby se ptala?“

„Klidně.“

Novinářům se očividně nedoneslo, že Fain byl v mládí vysvěcen na kněze, takže Christina ho nezahrnula záplavou šťavnatých otázek, jichž se obával. Fain se pokusil o vstřícnost. Je tady proto, aby pomohl udržet světový mír, aby konal svou povinnost, aby bojoval na straně obětí agrese, aby bránil americké spojence a tak dál a tak podobně.

Po patnácti minutách vstal z horkého křesla s očividnou úlevou.

Většina pilotů odpovídala ve stejném duchu, až došla řada na Claye Lacyho. Když byl dotázán na důvody, které ho sem přivedly, odpověděl: „Étos stíhacího pilota má v sobě podmanivou čistotu, vzácnou žílu solidarity a sebeobětování, vlastnosti, které moderní způsob života často přehlíží. Připadá mi to jako,“ Lacy chvíli hledal vhodný výraz, „skoro jako náboženství. Souhlasíte?“

Christina něco nesrozumitelně odfrkla.

Lacy pokračoval: „Zajímá mě, jak se zachovám tváří v tvář protivníkovi, odvážnému a odhodlanému bojovníkovi, který se mě bude snažit zabít. Budu mít dost chrabrosti? Budu odvážný? Budu bojovat se ctí, a bude-li to nutné, dokážu se ctí i zemřít? To jsou závažné otázky, které v této zvrácené době trápí řadu lidí. Jsem přesvědčen, že i vy sama jste o nich dlouze přemýšlela. Nemýlím se?“

Christina otevřela ústa, ale jen tupě mlčela. Lacy, ztělesněná zdvořilost, trpělivě vyčkával. „Chápu,“ vykoktala nakonec novinářka.

„To jsem moc rád, skutečně,“ rozplýval se Lacy vřele. „Většina těch pilotů,“ mávl opovržlivě rukou, Jsou jenom létající žoldáci, kteří netouží po ničem než zabít protivníka a dostat za to zaplaceno. Nemají žádné názory, žádné ideály, žádný intelektuální život. Já jsem jiný než oni. Mně jde o poznání lidského nitra.“

Když Lacy po skončení interview zašel za plukovníkem, zeptal se ho, stále ještě smrtelně vážným tónem: „Jak jsem si vedl, pane?“

„Dobře, Lacy, moc dobře. Od tohoto okamžiku jste důstojníkem jednotky pověřeným stykem s veřejností.“

Aaron Hudek předvedl podobný herecký výkon jako Lacy, možná ještě lepší. Na otázku, proč se přihlásil dobrovolně, odpověděl: „Protože je to jediná válka, kterou v současné době máme.“

„Jak myslíte, že se budete cítit, až zabijete několik lidských bytostí?“

„Přímo nádherně.“ Hudek obdařil Christinu vlčím úsměvem. „Už se nemůžu dočkat. Rozstřílím ty zatracené šikmooké žluťasy dřív, než si uvědomí, co je poslalo na onen svět. Jen počkejte a uvidíte.“

Otřesená Christina se rychle otřepala: „Jak víte, že sám neskončíte mezi sestřelenými?“

„Och, to mně nehrozí, milá paní. Jsem nejlepší stíhací pilot na světě. F-22 Raptor je vynikající stroj a já ten kus železa dokonale ovládám. Rozpráším ty podělaný Japonce, že si budou připadat jako hovno po průletu ventilátorem. Víte, já Japončíky nesnáším. Hádám, že u mě je to osobní záležitost, která má kořeny kdesi u Pearl Harboru. Štve mě ta jejich falešná, úlisná zdvořilost. Ale nebojte se, nepřipustím, aby mě ovládly emoce. Budu klidný a chladnokrevný a ty zrádné žluté trpaslíky postřílím jako vrabce.“

Christina nevěděla, jak na ten vášnivý výbuch zareagovat.

Hudek se usmál do kamery, odepnul si z košile mikrofon, vstal ze židle a hrdě odkráčel kolem Dixie Elitchové, která odvrátila pohled.

Pak se do křesla posadila Dixie a sladce se usmála na technika, který jí připevňoval mikrofon.

„Slečno Elitchová,“ začala Christina.

„Kapitánko Elitchová, prosím. Tuto hodnost mi přidělilo ruské vojenské letectvo a já jsem na ni velmi pyšná.“

Podařilo se jí tu větu vyslovit s lehkým náznakem ruského přízvuku. Bob Cassidy, který ji zpoza kamery pozoroval, si musel přikrýt ústa dlaní.

„Kapitánko Elitchová,“ opravila se Christina s náznakem hořkosti v hlase.

„Celý život miluju vše, co pochází z Ruska. Kožešiny, vodku, Tolstého, Čajkovského, Čechova, Pavlova“ Tady jí zásoba ruských reálií došla, ale Dixie to přešla nonšalantním mávnutím ruky a dál drmolila jako kolovrátek: „Jsem tak vzrušená, že mám konečně opravdovou možnost navštívit Rusko a pomoci v této těžké hodině jeho lidu, posloužit svým drobným dílem tomuto velkému, ale tragicky zkoušenému národu a možná i trochu přispět ke zlepšení postavení utiskovaného proletariátu. A možná dokonce, až se to bojím vyslovit, i ke zlepšení postavení buržoazie.“

„Copak jste se vy všichni zbláznili?“ vyštěkla Christina.

„Bohužel musím odpovědět kladně,“ poznamenala Dixie Elitchová věcně. Zadívala se přímo do kamery a vypálila svůj nejzářivější úsměv značky Dnes večer jsem volná.

Když si té noci šel Bob Cassidy lehnout, přistihl se, že myslí na Dixie. Znepokojilo ho to a trochu rozladilo. Musí uvažovat o tisícovce problémů, ale teď myslí na ženskou, a ještě na takovou, která je pro něj nedosažitelná. Ano, dobře znal do žuly vytesané pravidlo moderní, co do pohlaví integrované armády: Nikdy nelez do postele s podřízenými. A také žádné flirtování, žádné vyzývavé pohledy, nedej bože polibky, sňatek nebo milování. Normální vztahy mezi mužem a ženou byly v ozbrojených silách tabu.

Nové vojenské letectvo se s plukovníky, kteří se začali oddávat nočnímu snění o mladých sladkých stvořeních, velmi rychle rozloučilo a odchod probíhal podle neměnného scénáře: „Sbalte si svých pět švestek a vypadněte, než vás dveře praští do zadku!“

Bob Cassidy strávil svůj dospělý život v uniformě, a i když se ve své profesi tu a tam s ženami setkával, dosud na žádnou z nich nepomyslel.

S výjimkou Sladké Sabriny. Dokud žila, myslil na ni každou noc, a mockrát, skutečně mockrát od té doby, co zemřela. Často o ní snil. Zdálo se mu, že se jí zase dotýká, že ji znovu líbá, že se mu nějakým zázračným způsobem podařilo překlenout nekonečnou propast, která je odděluje. Občas mu do snu vklouzl i Robík. Seděl Sabrině na kolenou, běžel přes trávník, pobíhal jejich domem nebo se se smíchem vrhal do hromad spadaného listí.

Tyto sny ho obvykle probudily a až do rána zahnaly spánek. Potom bloudil prázdným domem a připadal si strašlivě opuštěný.

Myšlenky na jinou ženu než na Sabrinu pokládal svým způsobem za zradu.

Pokusil se v mysli vyvolat její obraz, aby zaplašil usmívající se obličej Dixie Elitchové.

Když konečně odplul do říše spánku, myslel na Sabrinu, nebo to byla Dixie?

15

PAVEL SARATOV VĚDĚL, ŽE V JOKOHAMĚ kotví spousta lodí, ale kolik jich je, to zjistil, až když vplul do vnitřního přístaviště, které se táhlo na míle daleko. Odhadl počet plavidel na sto a více.

Snížil rychlost ponorky na šest uzlů. „Velká dopravní loď patnáct stupňů před přídí na pravoboku. Vzdálenost dva tisíce metrů. Kontejnery uloženy ve čtyřech řadách. To bude náš první cíl.“ Saratov poslal námořníka do podpalubí a sám si nasadil soupravu sluchátek a mikrofonu. Jediným dalším členem posádky přítomným na můstku zůstal druhý důstojník, který pátral v prostoru za zádí a po stranách ponorky po nepřátelských letounech a bojových plavidlech.

„Máme ji, pane.“

Posádka používala k zaměření radar a jediný velitelův úkol spočíval v určení cíle. Saratov již dříve vydal rozkaz, že budou torpéda odpalovat po jednom na vybrané cíle. Měl v úmyslu způsobit nepříteli maximální materiální ztráty.

Torpéda byla velká, více než půl metru v průměru, délka přes osm metrů, a bojová hlavice každého z nich nesla 570 kilogramů trhaviny, což postačovalo k potopení většiny lodí.

O dvacet vteřin později opustil torpédomet první doutník a za necelou minutu odpálili další torpédo na druhou plně naloženou dopravní loď, tentokrát určenou pro přepravu sypkých hmot. První projektil zasáhl kontejnerové plavidlo s hlasitým zaduněním. Voda je výborný vodič zvuku a celá posádka se mohla na vlastní uši přesvědčit o svém úspěchu. I další dvě torpéda našla svůj cíl. Čtvrté mířilo na další kontejnerovou loď, osvětlenou jako vánoční stromeček.

Ponorka proplouvala konstantní rychlostí šesti uzlů hluboko uprostřed kotviště, ze všech stran obklopená vesměs nehybnými plavidly. Obsluha torpédometů odpálila pátý projektil na obrovskou nákladní loď odplouvající k výjezdu z přístavu. Stříleli zblízka, velmi zblízka, ale hlavice naštěstí vybuchla. Zvuk detonace kapitána Saratova vskutku potěšil. Pomalu, téměř neznatelně, se velké plavidlo začalo uprostřed trupu lámat. Torpédo zlomilo kýl, páteř každé lodi. To je ono!

Saratov přikázal změnit kurz. Hodlal opustit přístav východním směrem. Zbýval jediný nabitý torpédomet a posádka již přinášela ze skladiště nová torpéda. Přezbrojení je náročná operace a zasunutí dlouhého a těžkého válce do odpalovacího zařízení vyžaduje minimálně hodinu těžké dřiny.

No, poskytl Japoncům dostatečnou látku k zamyšlení. V tomto okamžiku bezpochyby vyhlásili poplach na všech základnách protiponorkových zbraní v okruhu stovek kilometrů. Čím dříve z Tokijské zátoky odpluje, tím větší šance na přežití.

„Plnou rychlostí,“ rozkázal strojovně. „Potřebuju každou otáčku šroubu, kterou můžete z motorů vymačkat.“

Suši zavolal Tošihikovi Ajukavovi domů přes zabezpečenou linku. „Pokládal jsem za nutné, pane, okamžitě vás informovat o vývoji situace. Před okamžikem jsme zachytili vysílání ruské ponorky. Její kapitán hlásil, že pronikl do Tokijské zátoky.“

„Cože?“ To už se Ajukava ze spánku úplně probral.

„Právě to vypadlo z počítače, pane. Usoudil jsem, že byste o tom měl vědět.“

Kódovaný signál zachytil výzvědný satelit a odeslal jej k parabolické anténě na střeše budovy zpravodajské služby. Odtud putoval do počítače, který zprávu rozšifroval, přeložil z ruštiny do japonštiny a odeslal na tiskárnu. Celá operace trvala pětatřicet vteřin, ale z toho plných třicet zabral průchod papíru tiskárnou, díky tomu, že ruský kapitán použil jeden ze čtyř kódů, které se Japoncům podařilo rozluštit, a tomu, že jeho radista zprávu bezchybně zašifroval, což zdaleka nebylo pravidlem.

„Přečtěte mi to hlášení,“ požádal Ajukava.

Když Suši dočetl, Ajukava několik vteřin zprávu vstřebával a pak se zeptal: „Upozornil jste armádu?“

„Ano, pane,“ odpověděl Suši mírně, ale musel se hodně snažit, aby nedal najevo podráždění. Dotaz nepřímo naznačoval, že ho nadřízený pokládá za neschopného. Ajukava bezpochyby neměl čas na žádné zdvořilosti, ovšem mohl se alespoň pokusit o slušné jednání.

„Nálože rozmístěné v rafinerii, o nichž se hlášení zmiňuje, vybuchly před dvaceti minutami, pane. Jedná se o rafinerii Lotosový květ v Jokosuce. A před chvílí ohlásila dopravní loď v jokohamském kotvišti, že byla napadena torpédy.“

„Jak dlouho už to hlášení ponorky máme?“

„Teprve několik minut, pane. Informoval jsem armádní velitelství, upozornil ostrahu jokosuckého přístavu a samozřejmě hasiče. Potom jsem se spojil s vámi.“

„Výborně.“ Deset vteřin ticha. „Ponorka!“

Ajukava se zděsil. Ti uniformovaní blázni namluvili ministerskému předsedovi, že od okamžiku zahájení bojových operací na Sachalinu a ve Vladivostoku potopili každou provozuschopnou ruskou ponorku. Zelené mozky odmítly obětovat vzácné letouny a válečné lodi na ochranu přístavů na domácích ostrovech, protože údajně potřebují veškerou techniku k zajištění dobyvatelských cílů impéria. Koneckonců, copak se Rusko zmůže na takovou protiakci?

Vybuchující rafinerie a potápějící se lodi jsou teď smutným důkazem toho, jak se vojáci přepočítali, zdrojem starostí pro celou zemi a příčinou toho, že vláda ztratila svou tvář. Další katastrofa, kterou lze připsat na vrub arogantní pýchy a krátkozrakosti. Snad se Atsuko Abe poučí.

„Asi bych měl zavolat ministrovi,“ prohlásil Ajukava spíše pro sebe než k Sušimu a bez rozloučení zavěsil.

Suši také položil sluchátko a ušklíbl se.

Torpédoborec Hatakaze vyzbrojený řízenými raketami se plavil tři sta metrů od přístavního mola jokosucké námořní základny, když komunikační důstojník upozornil hlasitým signálem můstek, že z velitelství právě přišel naléhavý rozkaz nejvyšší priority. „Ruská ponorka útočí na lodě v Jokohamě. Napadněte ji a zničte,“ stálo na listu papíru, který právě vyplivla počítačová tiskárna.

Velitel torpédoborce byl ostřílený profesionál. Okamžitě nařídil posádce nejvyšší bojovou pohotovost, vlajkovým signálem odehnal vlečný remorkér, plnou parou vyrazil do zátoky a nabíral rychlost takovým tempem, jaké mu těžce namáhané stroje dovolovaly.

Hatakaze se právě vracel z nepřetržitého dvoutýdenního bojového nasazení. Přispěl ke zničení ruské flotily v poklidu rezavějící v zátoce Zlatý roh a podílel se na ostřelování pozemních jednotek, které se na úzké šíji u Vladivostoku pokoušely zastavit japonský postup. V průběhu zuřivé palby se přední palubní dělo ráže 127 milimetrů přehřálo, což způsobilo předčasný výbuch granátu ještě v hlavni. Nehoda měla za následek dva mrtvé a čtyři zraněné. Zadní dělo naštěstí pokračovalo v palbě bez nejmenší poruchy. Jakmile mohl velící admirál torpédoborec postrádat, odeslal ho do domácí loděnice k opravě. Vzhledem ke vzniklému nedostatku munice podělil Hatakaze zbytkem svých stosedmadvacetimilimetrových projektilů ostatní plavidla flotily a ponechal si jen deset nábojů pro zadní dělo.

Když obsluha radaru odhalila ve změti vlastních lodí, člunů a falešných odrazů Admirála Kolčaka, plul už Hatakaze rychlostí dvaceti uzlů. Ruská ponorka unikala patnáctiuzlovou rychlostí na jihozápad a blížila se k rafinerii. Zprvu jen podezřelý záblesk na obrazovce byl vzápětí bezpečně, podle vlnové délky pátracího radaru, identifikován jako nepřátelské plavidlo.

Ponorka sice postrádala nejmodernější elektronické vybavení, jakým se mohl chlubit Hatakaze, ale torpédoborec zase, kvůli své velikosti, pro ni představoval poměrně snadný cíl. Obsluha pátracího radaru ponorky vyhodnotila signál správně jako odraz válečného plavidla, které se velkou rychlostí blíží od námořní základny v Jokosuce, a okamžitě o tom informovala kapitána Saratova.

Pavel Saratov se s dalekohledem na očích obrátil k jihu, odkud se měla nepřátelská loď přibližovat.

Déšť ustal a viditelnost se zlepšila na patnáct kilometrů.

Tam je! Torpédoborec s rozsvícenými pozičními světly na hlavním stěžni. Proč taky ne? Tohle jsou přece japonské domácí vody.

Saratov otráveně udeřil pěstí do zábradlí můstku.

Torpédoborec brzy zahájí palbu z palubního děla. Jestli se ponorka pokusí o únik pod hladinou, torpédoborec ji snadno objeví a zničí hlubinnými minami nebo protiponorkovými střelami typu ASROC.

Kapitán dobře věděl, že průnik do zátoky, od samého počátku velmi hazardní, přímo sebevražedná sázka, může skončit právě takto.

Ohlédl se k hořící rafinerii na jihozápadě a k tankeru na přepravu zkapalněného plynu zakotvenému na konci mola. Právě na něj se chystal zaútočit šestým, posledním nabitým, torpédem. Pohyblivý a rychlý torpédoborec přímo před přídí bude mnohem obtížnějším cílem.

Další pohled na nepřátelskou válečnou loď. „Jaké je vzdálenost k torpédoborci?“ zeptal se naléhavě palubní hlídky.

„Dvanáct tisíc metrů, kapitáne, a přibližuje se. Změnil kurz a míří přímo na nás, rychlost něco přes třicet uzlů.“

„A tanker?“

„Dva tisíce pět set metrů, pane.“

„Dejte mi palebné údaje na torpédoborec a nastavte torpédo na akustické navádění.“

„Rozkaz, pane.“

„A informujte mě o vzdálenostech, sakra!“

„Ano, kapitáne.“

Ponořit se v těchto mělkých vodách by byla hotová sebevražda a Saratov tu možnost bez váhání vyloučil.

Toužebně se zadíval na plynový tanker, který se mohl stát jeho životním cílem. Stál na kotvišti hluboce ponořený, jak si Saratov všiml hned, když kolem něj proplul cestou do zátoky poprvé. To znamenalo, že je plně naložený.

„Namíříme si to rovnou proti tankeru a vypneme motory.“ Japonský kapitán nebude takový blázen, aby riskoval, že zasáhne dělostřeleckým granátem gigantickou nádrž plnou zkapalněného plynu.

S tankerem za zády, uvažoval Saratov, máme pořád ještě šanci. Přinejmenším může vysadit posádku ponorky do vody.

„Rozkaz, pane.“

„Třicet stupňů vpravo, zpomalit na dvoutřetinový výkon.“

Saratov zaslechl opakování svého rozkazu v centrále a cítil, jak se ponorka otáčí.

„Torpédoborec ve vzdálenosti jedenáct tisíc metrů, pane.“

Saratov se ohlédl na blížící se válečné plavidlo. Proč nestřílí?

Rafinerie vesele plápolala a u základny plamenného moře kapitán nezřetelně rozeznával siluety hasičských vozů. Potápěči specnazu odvedli vskutku vynikající práci.

Saratov zamířil dalekohled na přístavní molo tankerů, po kterém ujíždělo několik hasičských aut s blikajícími výstražnými majáčky. Chvíli přemýšlel, co asi na hrázi dělají, ale pak obrátil myšlenky k jiným problémům. Další pohled na torpédoborec. Proč nestřílí? Určitě jsme dávno v dostřelu jeho děl.

„Vzdálenost k tankeru dvanáct set metrů, kapitáne.“

Kapitán torpédoborce Hatakaze pozoroval dalekohledem hořící rafinerii. Temnou věž ruské ponorky, o jejíž přítomnosti ho obsluha radiolokátoru ujistila, sice vidět nemohl, ale zato zřetelně rozeznával světlý bod na radarové obrazovce na můstku před sebou. Viděl také dlouhé přístavní molo a tankery zakotvené podél hráze. Od ponorky ho dělilo asi devět tisíc metrů.

Použití střel ASROC nepřicházelo v úvahu, i když cíl se nacházel v jejich účinném dosahu. Rakety by odnesly torpéda typu Mk-46 několik kilometrů daleko a shodily je do vody, ale torpéda by snadno mohla zasáhnout vlastní tanker.

Kapitán Kama se rozhodl zaútočit na ponorku stosedmadvacetimilimetrovým dělem umístěným na zádi torpédoborce. Ne že by si mohl moc vybírat. Přiblížil se k cíli na dostřel, ale teď bude muset svou loď otočit o dobrých sedmdesát stupňů od cíle, aby se záďové dělo vůbec dostalo k palbě. Kromě toho hrozilo nebezpečí, že pokud dělostřelci cíl přestřelí, zasáhnou zakotvený tanker se zkapalněným plynem, a kapitán se ani neodvažoval domýšlet všechny katastrofální důsledky.

Rozhodl se proto s útokem ještě počkat. Těch několik minut se bude modlit, aby ruská ponorka neodpálila torpédo.

„Připravte se k vypuštění torpédových návnad,“ rozkázal. „A pozor na malé čluny. Sonare, pečlivě naslouchejte.“ Poslouchejte, zda se neblíží torpédo, dodal v duchu.

Bojovat v takovém místě!

Požár rafinerie byl tak ničivý, jak vypadal. Osvětlil nízká mračna i tankerové molo děsivou mihotavou září. Nespočetná řada druhotných explozí vysílala k nebi další a další plamenné jazyky, hrozivé zejména tehdy, když čelo plamenů přeskočilo k volné hladině kaluží ropných produktů vytékajících ze zničených nádrží nebo potrubí.

Hasiči sváděli s ničivým živlem beznadějný a předem prohraný souboj. Požár zuřil na příliš mnoha místech, a sotva se někde podařilo plameny uhasit, vzápětí vyrazily o kus dál nové, ještě mohutnější, a osvětlovaly mořskou hladinu ještě jasněji.

Ponorka se přiblížila k tankeru na přepravu zemního plynu snadno, protože na pozadí plamenů ho kapitán jasně viděl a neměl žádné problémy s navigací.

Teď snadno rozeznával postavy pobíhající po palubě, nejspíš v zoufalé snaze uvést obrovité plavidlo do pohybu. Saratov si dokázal živě představit, jaká duševní muka jeho kapitán prožívá.

„Zastavit stroje,“ rozkázal do centrály.

Ponorka klouzala setrvačností k tankeru a ztrácela rychlost. Mezera se zkrátila na dvě stovky metrů.

„Kormidlo úplně vlevo.“

Příď ponorky se začala stáčet.

„Vypadá to na další torpédoborec, pane. Připlouvá od Jokosuky. Kurz jedna devět pět, vzdálenost dvaatřicet tisíc metrů.“

„Udržujte loď v pohybu, hlavní inženýre. Rychlost dva uzly.“

„Rozkaz, pane. Dva uzly.“

Paluba ponorky sotva vyčnívala nad hladinu, protože kapitán rozkázal ponechat v zátěžových nádržích část vody. „Vypněte diesely a přejděte na akumulátory.“

„Rozkaz. Přejít na akumulátory.“

Saratov zaostřil dalekohled na japonský torpédoborec, který s každou minutou zkracoval vzájemnou vzdálenost asi o kilometr.

Klapot naftových motorů utichl a kapitán slyšel šumění větru a vzdálený hukot požáru. A někde ve tmě, nejspíš nad rafinerií, letěla helikoptéra, jejíž rotor hlasitě prořezával vzduch.

„Torpédoborec zachycem sonarem,“ ohlásil první důstojník.

„Připravte se k odpálení torpéda číslo šest na nepřátelský torpédoborec.“

„Rozkaz, kapitáne. Torpédo šest připraveno. Vzdálenost cíle sedm tisíc metrů.“

„Jak dlouho ještě potrvá, než bude torpédomet číslo jedna znovu schopen palby?“

„Asi dvacet minut, kapitáne.“

Fantazie! Máme jediný výstřel. Jestli nezasáhneme cíl

Musí nás přece vidět! „Jste připraveni k odpálení torpéda?“

„Ano, pane.“

Saratov vyčkával, očima přilepený k torpédoborci. Nepřítel nestřílel, což Saratov připisoval skutečnosti, že přímo za ním kotví tanker. Slyšel hlasité výkřiky v cizí řeči, kterou pokládal za angličtinu. V každém případě alespoň nezněla jako japonština a rozhodně to nebyla ruština.

„Cíl šest tisíc metrů a zpomaluje.“

Právě na to Saratov čekal. Japonský sonar toho při dvaatřiceti uzlech moc nezachytí, ale na druhé straně vysoká rychlost skýtala naději, že se lodi podaří uhnout z dráhy torpédu.

„Torpédomet šest, pal!“

Stlačený vzduch vymrštil torpédo z trubice a ponorka sebou citelně škubla.

Na můstku Hatakazeho sledoval kapitán na obrazovce radaru drobný záblesk, věž ruské ponorky. Kdyby se tak chtěla ponořit a odplout z blízkosti tankeru!

Vysoká rychlost torpédoborce vyvolávala hlasité turbulence a sonar na přídi byl prakticky k nepotřebě. Kapitán Kama proto přikázal zpomalit.

„Torpédo ve vodě!“

Varovný výkřik obsluhy sonaru všechny muže na palubě torpédoborce elektrizoval.

„Kormidlo zcela vpravo! Plnou parou vpřed!“ rozkázal kapitán Kama. „Nový kurz nula devět nula. Odhodit torpédové návnady. Zadní dělová věž zahájí palbu, jakmile se cíl ocitne v dosahu.“

Torpédoborec poslušně zareagoval na kormidlo a paluba se strmě naklonila.

„Obrací na východ, kapitáne,“ oznámila hlídka Saratovovi, který pořád stál na můstku ve věži, dalekohled přitisknutý k očím.

„Vidím. Zatracená práce. Jakou mají rychlost?“

„Čtrnáct uzlů. Ale je slyšet hukot motorů a domnívám se, že zrychlují.“

Torpédoborec k nim obracel úzkou záď. Záblesky z hlavně děla v zadní věži! I když máme za zády tanker, Japonec střílí!

„Ponořit, ponořit, ponořit! Mizíme pod hladinu.“

Saratov spěšně odpojil sluchátka. Druhý důstojník už sestupoval z věže. Loď se naklonila kupředu. Saratov se protáhl průlezem a zavřel za sebou poklop v okamžiku, kdy do vody těsně vedle věže dopadl první pětipalcový granát.

„Periskopová hloubka!“

„Rozkaz. Periskopová hloubka.“

Slyšeli, jak na hladinu dopadají další střely. K čertu, jejich dělostřelci jsou nebezpečně přesní.

„Jak dlouho ještě první ryba popluje?“

„Zbývá třicet vteřin, pane.“

„Obrat o devadesát stupňů vpravo. A vyřiďte torpédovému důstojníkovi, aby si maximálně pospíšil s nabíjením.“

„Rozkaz, pane.“

„Děkuji, první důstojníku.“

Saratov si uvědomoval, že okruh jeho možností se rapidně zužuje. Zatím to nechtěl říct posádce, ale pokud poslední torpédo nezasáhne cíl, vynoří se s ponorkou vedle tankeru a vydá rozkaz k opuštění lodi. Nehodlal nechat všechny své muže zahynout v této plechovce sardinek ve chvíli, kdy nemají žádné zbraně, kterými by mohli pokračovat v boji.

Přemýšlel o této eventualitě, pozoroval, jak příď mění směr, a čekal, až ponorka klesne posledního půldruhého metru na periskopovou hloubku, když se ozvala exploze. Torpédo! Něco zasáhlo. Ale co?

Muži zajásali radostí.

„Tiše!“

„Pokračujte v obratu, hlavní inženýre, a otočte se o plných tři sta šedesát stupňů. Vpřed na dvě třetiny. Vysunout velký periskop.“

Sotva velký periskop vyjel nad hladinu, Saratov přitiskl oči k okuláru. Malý útočný periskop byl v noci prakticky nepoužitelný.

Torpédoborec se stále pohyboval, tedy jeho přední polovina. Záď Kristepane! Torpédo utrhlo celou záď.

„Naše torpédo utrhlo torpédoborci prdel,“ oznámil Saratov mužům v centrále. „Oznamte to dál. Nepřátelská loď hoří a potápí se.“

Když utichl šepot a ruch, Saratov se zeptal obsluhy sonaru: „Co slyšíte?“

„Moc ne, kapitáne. Plynový tanker uvedl do chodu motory a podle mě brzo odpluje.“

„Vypadněme odsud, kapitáne, dokud jsme ještě naživu.“

Ta slova vyhrkl druhý důstojník. Byl bledý jako duch ze záhrobí.

Saratov pohlédl mužům do tváří. Někteří odvrátili zrak a jeden se kousal do rtů. Většina však jeho pohled opětovala. Druhý důstojník naprázdno polykal, jako by se měl každým okamžikem pozvracet.

Saratov uchopil mikrofon vnitrního komunikačního systému ponorky, zapnul ho a nastavil hlasitost.

„Mluví kapitán. Posádce. Odvedli jste dobrou práci. Zasadili jsme nepříteli citelné rány. Zničili jsme velkou rafinerii, potopili přinejmenším tři plavidla a dvě další vážně poškodili. Právě jsme zlikvidovali torpédoborec, který na nás útočil. Jsem hrdý na každého z vás i na posádku jako celek. Být vaším velitelem je pro mě velká čest.“

Kapitán se odmlčel. Zhluboka se nadechl a přemýšlel o dalších slovech. „Za okamžik se vynoříme a zjistíme, jestli bychom nemohli zapálit plynový tanker. Potom vypadneme z této zátoky a prorazíme na otevřené moře.“

Druhý důstojník prohrál souboj se svými vnitřnostmi a vyzvracel se do čepice.

„Konejte svou práci a plňte úkoly, pro které jste byli vycvičeni. To je jediná šance, jak vyváznout.“

Kapitán odložil mikrofon do vidlice.

„Blíží se další torpédoborec, kapitáne.“

„Vím o něm.“ Saratov se zadíval na prvního důstojníka a snížil hlas. „Vypněme radar. Bez vlastního záření budeme jenom jeden z mnoha světlých bodů na jejich obrazovce.“

„Pokud budeme udržovat pouze mírnou rychlost,“ podotkl Askold stejně tiše.

„Sonare, jaká je pozice druhého torpédoborce?“

„Odhaduju ji na dvacet tisíc metrů, kapitáne. Těžko říct s jistotou při tom hluku ve vodě.“

„Poslouchejte dál.“

„Chcete dokončit nabíjení prvního torpédometu, než se vynoříme, kapitáne?“ zeptal se Askold.

„Čas hraje pro Japonce. Jestli se jen trochu opozdíme, poskytneme jim ho dost, aby mezitím poslali ke vjezdu do zátoky každou bojovou loď, kterou mají v dosahu.“

Zvedl hlas: „Sonare, nechte radar vypnutý, ať nezáříme.“

„Rozkaz, pane.“

„Připravte rakety. Vyneste je z přední torpédovny. Vynoříme se. Vytlačit vodu z příďových nádrží. Potom otevřeme poklop. Jeden muž vystoupí na palubu s přenosným raketometem. Když už je máme, tak je vyzkoušíme.“

Jestli rakety selžou, pravděpodobně vůbec nevystřelí; Saratov je měl už šest, ne, sedm let —, odpíská to a dá se na ústup. První torpédomet bude zakrátko znovu nabitý No, nebude k zahození mít při plavbě zátokou k dispozici zbraň, kterou se bude moci bránit.

„Vysunout periskop.“

Obhlédl okolí, zatímco první důstojník hovořil telefonem s obsluhou torpédometů. Hatakaze stál, příď v plamenech, záď dávno pod vodou. Plynový tanker se stále ještě neodpoutal od mola, za ním divoce plápolala rafinerie. Druhý torpédoborec nebylo vidět. Jestli má jeho kapitán jen trochu rozumu, odpluje k ústí zátoky a tam si na ponorku počká

Saratov udal hlavnímu inženýrovi nový kurz na severovýchod, aby dostali plynový tanker na levobok. Vrak Hatakazeho byl vzdálený tři nebo čtyři kilometry na jihovýchod, takže s ním si hlavu lámat nemusel.

Za hodinu rozjasní přicházející svítání oblohu a v ústí zátoky může počítat i se čtyřmi čekajícími torpédoborci.

Pavel Saratov nechal zasunout periskop a vydal rozkaz k vynoření.

Saratov otevřel poklop a vystoupil po žebříku do miniaturního kokpitu ve špičce věže. Následoval ho druhý důstojník, který zaujal své obvyklé stanoviště, odkud mohl sledovat dění za zádí a po obou stranách ponorky. Tanker se nacházel vpředu vlevo, asi osm set metrů daleko.

Požár v rafinerii zuřil ještě silněji a osvětloval okolí jasněji než před patnácti dvaceti minutami. Některé sektory, které předtím nehořely, plály teď vysokými plameny, jejichž hukot byl slyšet i na vzdálenost přesahující jeden kilometr, která je od petrochemického komplexu dělila. Ohnivá bouře zněla jako deštivá vichřice na nočním rozbouřeném moři.

Jako by hořela i nebesa. Mraky získaly sírově oranžový nádech a osvětlovaly temnou hladinu pekelnými odlesky.

Ponorka ležela nehybně uprostřed olejovité vodní masy. Posádka vyháněla vzduchem zátěž z předních nádrží, aby se paluba vynořila nad vlny. Saratov s druhým důstojníkem pátrali na hladině zátoky po torpédoborci, o jehož přítomnosti věděli. Spodní vrstva ohnivých mračen se vznášela asi tři sta metrů nad vodou a viditelnost dosahovala slušných patnácti kilometrů.

„Kdo bude střílet?“ zeptal se Saratov mikrofonem.

„Senka. Ten ví o raketách úplně všechno.“

„Ať okamžitě vyleze na palubu! Nemůžeme tady trčet celou noc!“

Ta slova mu vyklouzla bezděčně a nejraději by si nafackoval. V této chvíli by neměl dávat posádce najevo, že i jeho se zmocnila nervozita.

Kde je k čertu ten torpédoborec?

Když odložil dalekohled, stál na palubě muž, který se natahoval pro něco do průlezu. Když se napřímil, držel v obou rukou nevzhlednou rouru, kterou si vzápětí položil na pravé rameno.

Baterie v přenosném raketometu budou s největší pravděpodobností stejně mrtvé jako Lenin.

Senka neztrácel čas. Zapřel se, namířil na tanker a stiskl spoušť.

Baterie fungovaly. Raketa s granátovou hlavicí zasvištěla vzduchem, noční temnotu prořízl plamenný jazyk, a řítila se jako střela nad vodou rovnou k obrovské ocelové nádrži se zkapalněným plynem.

Záblesk. Víc nic. Dva kilogramy trhaviny vybuchly, ale to bylo všechno.

„Zkuste další! Pusťte to do něj!“

Alespoň že raketa zasáhla cíl, pomyslel si Saratov; obával se, že tanker leží mimo dostřel. Hlavice nejspíš zasáhla traverzu nebo nosník, uvažoval, když si dalekohledem prohlížel nosnou konstrukci, na níž spočívala tlaková nádoba nevídaných rozměrů. Jestli se raketa netrefí přímo do pláště nádoby, nálož sama o sobě moc velkou škodu nenadělá.

Senka znovu neplýtval časem. Očividně věděl, jak s raketometem zacházet. Položil si ho na rameno, ale pak se zarazil. Sundal trubici, chvíli si ji prohlížel a potom ji hodil do vody. Sáhl do průlezu pro třetí.

Vystřelil. Raketové palivo vzplálo a hnalo bojovou hlavici přes zátoku. Dopad, další záblesk A zase nic.

„Zkuste ještě tu poslední a potom odsud padáme!“

„Pět minut do nabití torpéda, kapitáne,“ zaznělo ve sluchátkách.

Saratov potvrdil příjem.

Kde je ten druhý torpédoborec?

Záblesk na pravoboku.

Saratov se ohlédl. Spatřil torpédoborec, který se k nim hnal plnou parou. A druhý záblesk z děla na přídi.

Projektil dopadl do vody několik desítek metrů před ponorkou.

Saratov chtěl už už vydat rozkaz k ponoření, když si všiml, že Senka stojí čelem k tankeru s raketometem na rameni.

Saratov otevřel ústa přesně v okamžiku, kdy vrcholek věže zasáhl projektil vystřelený z torpédoborce. Střepina šrapnelu ho zasáhla do hlavy a kapitán okamžitě ztratil vědomí. Druhému důstojníkovi šrapnel rozpáral břicho a na místě ho zabil.

První důstojník se vrhl do průlezu a popadl velitele za kotníky. Pevně ho uchopil a stáhl ho do věže, zatímco Senka na palubě odpálil poslední raketu.

Měl neuvěřitelné štěstí. Střela prolétla nosnou konstrukcí, aniž se potkala s jedinou traverzou, a narazila do pláště tlakové nádoby. Bojová hlavice vybuchla a nádobu prorazila.

Otvorem se pod obrovským tlakem vyřinul zkapalněný plyn s hlasitým, nervy drásajícím hvízdnutím, které zaslechlo několik námořníků na palubě tankeru. Byl to poslední smyslový vjem jejich života. Za méně než vteřinu se kolem otvoru v nádrži vytvořil velký mrak zemního plynu. Nálož trhaviny obsažená v hlavici ještě hořela a teď plyn zapálila.

Ohnivá koule rostla s děsivou rychlostí a v příštím okamžiku se tlaková nádoba roztrhla. Za další setinu vteřiny vybuchlo šest tisíc tun zkapalněného vysoce hořlavého plynu.

Tato exploze představovala to nejhorší, co Japonsko zažilo od výbuchu atomové bomby nad Nagasaki, a byla téměř stejně ničivá. Mohutný tanker se v ohnivém pekle doslova vypařil, stejně jako několik set metrů přístavní hráze. Jeden ze zakotvených tankerů vyprazdňoval v okamžiku výbuchu nádrže a teď rovněž explodoval. Druhý, do jehož nádrží proudil z rafinerie benzin, praskl jako přezrálý meloun a hořlavý náklad okamžitě vzplanul.

Tlaková a termická vlna prvotní exploze srovnala se zemí zbytek rafinerie a dokonala tak zkázonosné dílo požáru. Ropné produkty, které dosud neshořely, ještě dodaly ničivé vlně na síle. Všichni lidé, kteří se nacházeli na palubách tankerů a bojovali s ohněm v rafinerii, vmžiku shořeli a nezůstalo po nich ani zrnko popela.

Když tlaková vlna dorazila k osm set metrů vzdálenému Admirálu Kolčakovi, smetla praporčíka Senku, který vypálil osudnou raketu, do moře. Praporčík dopadl do vody již mrtvý, spálený termickou vlnou, která té tlakové předcházela. Tepelný pulz rozžhavil černý ocelový trup a mořská voda, která ho zalévala, se s divokým sykotem okamžitě vypařovala. Tlaková vlna, která dorazila o desetinu vteřiny později, zdeformovala věž, servala z ní protiakustický obklad a opřela se do plavidla s takovou silou, že se ponorka převrátila na bok a její kýl se na okamžik vynořil nad hladinu.

Pavel Saratov nic z toho nevěděl, protože byl v bezvědomí. Prvnímu důstojníkovi se podařilo protáhnout ho průlezem, i když se při náklonu ponorky jednu chvíli ocitl téměř nohama vzhůru. Než se loď zase vrátila do původní polohy, vniklo průlezem do podpalubí přes tisíc litrů vody. Ta se valila i otevřeným poklopem torpédovny, kudy prolezl Senka, a kdyby ponorka zůstala nakloněná o několik vteřin déle, masa mořské vody v trupu by ji potopila.

Jenže Admirál Kolčak se jako zázrakem narovnal a muži, kteří se zdržovali na přídi, poklop uzavřeli a zajistili. Ve zdemolované věži museli svést s poklopem urputnou bitvu a utěsnili ho jen o zlomek vteřiny dříve, než ponorku zasáhla rázová vlna exploze a znovu ji převrátila na bok.

Kapitán torpédoborce Šimakaze, který se hnal na ruskou ponorku, s hrůzou zíral na obrovskou ohnivou kouli, která mu rostla před očima. V prvním okamžiku se domníval, že tanker zasáhl jeden z jeho vlastních šrapnelů, před tímto rizikem své dělostřelce důrazně varoval.

Termická vlna zapálila nátěr torpédoborce a tlaková vzápětí roztříštila okna můstku a zprohýbala trup, jako by do něj udeřil svým kladivem Thor hromovládce. Ale torpédoborec se k ohnisku výbuchu blížil po kýlové přímce, a tak prvním ničivým nárazem proplul jen s těžce poškozenými nástavbami a zdemolovanými stožáry, radarem a anténami. Kormidelníka zabily letící skleněné střepy a ve smrtelném sevření při pádu strhl kormidelní kolo. Torpédoborec, který plul rychlostí přes dvacet uzlů, začal zatáčet. Dvojitá rázová vlna se mu proto stala osudnou. První nápor ho rozhoupal a druhý ho obrátil kýlem vzhůru. Na rozdíl od nižší a lehčí ponorky se torpédoborec zpátky již nenarovnal.

Žhavá koule hořícího zemního plynu rapidně expandovala a její teplota závratně stoupala. Námořníci v ponorce se obávali, že se zaživa upečou. Vnitřní plášť, zahřátý na sto padesát stupňů, naštěstí začal po dosažení maxima, díky působení mořské vody, postupně chladnout, i když ne tak rychle, jak by si muži uvěznění v ohnivé peci přáli.

Po několika mučivých minutách, kdy se teplota uvnitř ponorky vrátila téměř k normálu, se první důstojník vyšplhal po žebříku na můstek, aby vyhodnotil rozsah poškození. V místech, kde stálo molo a kotvily tankery, se zlostně převalovaly temné vlny. Všechna menší plavidla, ještě před chvílí rozesetá po hladině zátoky, zmizela. Na třech nebo čtyřech místech se zdálo, že moře hoří, tam, kde vzplála rozlitá ropa a benzin.

Pobřeží Město hořelo, kam až oko dohlédlo. I tam po sobě tlaková a termická vlna zanechaly obraz naprosté zkázy a o zbytek se postaral ráz vzduchu, který se prudce vrátil do míst, odkud ho exploze vytlačila.

Hlavní periskop byl ohnutý, čočky a zrcadla rozbité. Jestli následkem výbuchu, nebo zásahu nepřátelského děla, to Askold nepoznal. Tělo druhého důstojníka skončilo stejně jako Senka v moři, odvěkém pohřebišti námořníků.

První důstojník přikázal strojovně zvýšit rychlost a udal nový kurz. Kvůli nepoužitelnému periskopu se rozhodl zůstat na hladině.

Dieselové motory hnaly Admirála Kolčaka dvacetiuzlovou rychlostí na jih k ústí zátoky a generátory zatím dobíjely baterie. Když se na východním obzoru objevily první známky svítání, brázdila již ponorka vlny Pacifiku a Askold vydal rozkaz k ponoření.

Na hladině největšího světového oceánu nebyla malá ponorka ničím jiným než drobnou tečkou, takže když zmizela pod vodou, jako by nikdy neexistovala.

16

V TÝDNECH, KTERÉ NÁSLEDOVALY po katastrofě v Tokijské zátoce, prožíval ministerský předseda Atsuko Abe velmi těžké chvíle. Při výbuchu a následných nezvladatelných požárech, které v Jokosuce řádily plné dva dny, zahynulo podle střízlivých odhadů na sto pětapadesát tisíc lidí a záchranné týmy, povolané z celého Japonska, hlásily přes sto tisíc zraněných, z nichž nejméně polovina utrpěla vážné popáleniny.

Důstojník sloužící v situační místnosti generálního štábu umístěné v podzemí budovy ministerstva obrany se přesně řídil platnými předpisy a v okamžiku, kdy obdržel hlášení o požáru rafinerie v Jokosuce, spojil se telefonicky s ministerským předsedou i náčelníkem generálního štábu Japonských sebeobranných sil. Oba zastihl doma. Když explodoval tanker na přepravu zkapalněného zemního plynu, Abe i generál už seděli v situační místnosti.

Přicházející Jobovy zvěsti příliš nekomentovali. Televizní společnost promptně vyslala na místo tragédie zpravodajskou helikoptéru a vzápětí se na obřích obrazovkách strategicky rozmístěných v místnosti generálního štábu objevily omračující záběry.

Všude zuřily všestravující požáry, moře plamenů a zkázy, takový dojem si odnesli pozorovatelé těchto scén nejen na ministerstvu obrany, ale i japonská veřejnost, protože je vysílala přímým přenosem veřejnoprávní televize.

I když Abe ze všeho nejméně toužil po tom, aby se obyvatelstvo stalo svědkem takové kalamity, byl v podstatě bezmocný. Aby mohl televizi zakázat vysílat, co se jí zlíbí, musel by v zemi vyhlásit stanné právo, a k tomuto kroku přistoupit nechtěl. Nemohl přece přiznat, že se situace v tokijské metropolitní aglomeraci vymkla civilním úřadům z rukou, alespoň prozatím.

V prvním popudu chtěl ministerský předseda svalit vinu za katastrofu na zemětřesení. Záchvěvy země způsobily v rafinerii osudné škody a petrochemický komplex nakonec vybuchl. Vyhovující zdůvodnění, které by veřejnost jistě přijala, ovšem videozáznam pořízený z vrtulníku a vysílaný několika televizními stanicemi jednoznačně potvrdil, že požáry propukly současně na celkem osmi různých místech, odkud se rozšířily, přinejmenším o půl hodiny dříve, než došlo k osudové explozi, která srovnala se zemí nejen rafinerii, ale i několik čtverečních kilometrů nedalekého města.

A co bylo ještě horší, kameramanovi se několik minut před detonací podařilo zachytit ruskou ponorku. Ležela vynořená vedle plynového tankeru, zřetelně rozeznatelný tmavý obrys rýsující se na temné hladině na pozadí odlesku požáru.

Když tanker vybuchl, tlaková vlna nemilosrdně mrštila zpravodajskou helikoptérou o zem a roztříštila ji jako dětskou hračku v rukou nějakého strašlivého monstra, jimiž se jen hemží japonské filmy. Televizní stanice samozřejmě záběry ruské ponorky zaznamenala na videokazetu a pak je znovu a znovu opakovala. Podmořský člun pohupující se na hladině působil jako ztělesnění zla, paluba zalitá vodou, zlověstný černý obrys nasvětlený odrazem záře holocaustu.

Nálada veřejnosti, která po vpádu na Sibiř klesla na bod mrazu, se ještě zhoršila. Společenská paměť si samozřejmě uchovala vzpomínku na bombardéry B-29 rozsévající koncem druhé světové války na japonská města zkázu v podobě zápalných bomb. Záběry hořících měst země, která se znovu nacházela ve válce, Japonce šokovaly. Život jako by se zastavil a celý národ na televizních obrazovkách zděšeně sledoval novou katastrofu.

Kdo je za ni odpovědný?

„Odpovědnost za každého mrtvého Japonce a za každého zmrzačeného a popáleného zraněného nese jednoznačně ministerský předseda Abe.“

Tuto zjevnou pravdu nahlas vyslovil jeden z nejvyšších představitelů opozice a jeho nesmlouvavé vyjádření televizním štábům samozřejmě také neuniklo.

Další vysoce postavený politik dodal sžíravě: „Zdá se, že naši vůdcové těžce podcenili ruskou vojenskou sílu.“

Abe se snažil kritice čelit a horečně hledal způsoby, jak ukončit nezdravý zájem veřejnosti o nájezd ponorky, vypálené město a ubohé oběti. Vyžádal si legislativní změny, které by zavedly cenzuru sdělovacích prostředků a zamezily veřejným projevům kritiky a nesouhlasu. Jeho strana měla v parlamentu pohodlnou většinu a příslušné zákony lehce prosadila. Na osobní nátlak ministerského předsedy se televize poslušně vrátila ke sportovním přenosům a oddechovým filmům a tisk se zcela vyhýbal veškerým zmínkám o válce s výjimkou oficiálních informací z tiskového odboru ministerstva obrany, které noviny přetiskovaly bez jakéhokoliv komentáře.

Abe dosáhl svého cíle, ale byl natolik politikem, aby si uvědomoval, že promrhal cenný politický kapitál, který se mu později mohl velmi hodit. Neviděl však jinou možnost řešení. Kdyby veřejnost ztratila důvěru ve válečné úsilí nyní, ještě před dosažením cíle výbojů, veškerá jeho snaha, všechny jeho představy a sny by byly odsouzeny k zániku.

Jediným světlým bodem fiaska se zavedením cenzury bylo to, že z prvních stránek novin zmizely seznamy obětí z ruské fronty. Mizerně vyzbrojené a špatně vybavené ruské jednotky kladly postupujícímu agresorovi nečekaně silný a houževnatý odpor, ne nepodobný partyzánské válce. Ale i bez každodenního seznamu padlých veřejnost vycítila, že se situace zdaleka nevyvíjí příznivě.

„Kde udeří Rusové příště?“

Tuto otázku si kladli lidé po celém Japonsku. Odpověď na ni přirozeně nedostali. Abeho stoupenci obviňovali pochybovače z vlastizrady a nálada mezi obyvatelstvem se ještě zhoršila.

Značný problém představovala i ekonomická situace. Abeho administrativa krátce po vypuknutí války uzavřela japonské akciové trhy a národní hospodářství se volným pádem propadalo. Ve Spojených státech, pro Japonsko největším zahraničním trhu, zájem o zboží ze Země vycházejícího slunce dramaticky poklesl. A po katastrofě způsobené odvážným nájezdem ruské ponorky majitelé lodí a rejdařství odmítli dále přepravovat do Japonska suroviny a zboží, nezbytné pro udržení továren v chodu a lidí v práci. Nečinné podniky po stovkách a tisících propouštěly zaměstnance.

I s tímto problémem se Atsuko Abe musel vypořádat. Spolu s generálem Jamašitou, náčelníkem generálního štábu, byl pevně přesvědčen, že důležité továrny v zemi včetně loďařských a přepravních společností by měla převzít armáda. Narazil ovšem na razantní odpor uvnitř vlastní politické strany, jejíž klíčoví představitelé zdůrazňovali, že válka měla ekonomiku rozpumpovat, ne ji zlikvidovat.

„Jak je možné,“ hřímal Abe na své stranické oponenty, „ že každý je vlastenec v době, kdy je vlastenectví zadarmo, ale v okamžiku, kdy má za ně zaplatit, nezná bratra?“

Život v západních oblastech Ruska se po japonské invazi stal ještě tvrdším než před ní. Velké masy národa trpěly hladem, továrny stály, stavební projekty byly zastaveny. Armáda pomalu, ale o to neúprosněji přebírala kontrolu nad všemi aspekty života lidí a ždímala je na samé hranice únosnosti. Každý muž ve věku mezi osmnácti a pětadvaceti lety, pokud nešlo o vyložené mrzáky, se musel hlásit v jednom z odvodních středisek, kde čekali na zbraně a vybavení posílané ze zastaralých továren, uváděných do provozu na základě prezidentských dekretů. Všechno, potraviny, pohonné hmoty, oděv, ubytování, prostě všechno, bylo na příděl. Cenzurovaná média publikovala pouze propagandu. Národ, který choval v budoucnost jen pramalé naděje, viděl, že jeho země se potácí od zlého k ještě horšímu.

Zvěst o zkáze, kterou v Tokijské zátoce způsobila jejich ponorka, zapůsobila na těžce zkoušené Rusko jako blesk z čistého nebe a její dopad byl nesmírný. Obrázky Admirála Kolčaka a fotografie Pavla Saratova ve slavnostní uniformě, převzatá z jeho služebního spisu, oblétly celou zemi v novinách, tiskly se podle nich plakáty a donekonečna byly promítány v televizi.

Skrovná fakta ze Saratovova života, rovněž čerpaná z jeho osobního spisu, narostla v oficiální životopis o deseti tisících slovech, který přetiskly všechny deníky vycházející na západ od Uralu. Ztráta nevinných životů byla hrozná a děsivá, ale představa hrstky odvážných mužů, kteří se v malé ponorce vkradli do pevnosti arogantního nepřítele a těžce ho ochromili, rozezněla citlivou strunu v srdcích národa zoufale žíznícího po dobrých zprávách. Příběhu se chopily sdělovací prostředky v Evropě, v Severní a Jižní Americe i v Austrálii a zvěst o hrdinství ruských námořníků oblétla doslova celý svět. Čtyři dny po katastrofě byl kapitán Pavel Saratov nejznámějším žijícím Rusem planety.

Během těchto orgií bezuzdného patriotismu se maršál Oleg Stolypin zoufale snažil sehnat prostředky na zajištění obrany své země. Když v noci ležel v posteli a pokoušel se usnout, před jeho duševním zrakem se japonské obrněné jednotky valily podél Transsibiřské magistrály na západ až do Moskvy. Probouzel se ze sna zbrocený potem, obrázek noční můry japonských tanků rachotících po dlažbě Rudého náměstí nesmazatelně vypálený v mysli. Kdyby se Japonci pro tažení na Moskvu skutečně rozhodli, neexistovala v Rusku síla, která by je dokázala zastavit.

Japoncům však zjevně chyběla odvaha vsadit vše na jednu kartu a bláznivě se vrhnout na západ. Ale možná jen užili zdravý rozum. Stolypinova vojenská zkušenost by se také vzpírala proti takovému skoku do neznáma. Starý šedivý maršál nevěřil na válečné štěstí. Postrádal rovněž brilantního ducha svého zesnulého předchůdce, maršála Ivana Samsonova. Dokázal samostatně uvažovat, ale než se rozhodl, musel si každou situaci pečlivě prostudovat, zvážit všechna rizika a analyzovat všechny možnosti. Jakmile si ovšem byl jistý, že má pravdu, šel za splněním úkolu s veškerou vahou své osobnosti, jíž máloco a málokdo dokázal odolat.

Stolypin rychle shromáždil a zaktivizoval štáb složený ze zkušených vojáků, kteří si nedělali iluze o skutečném stavu ruské armády. Vyzbrojen prezidentskými dekrety a nově natištěnými penězi dal otevřít zapečetěné sklady a rozdat zbraně a vybavení jednotkám a nováčkům. Další výstroj začaly vyrábět továrny a v důsledku toho byla dopravní síť Ruska tak nelítostně přetížená, až hrozil její kolaps.

Maršál se soustředil na vybudování vojenské síly země. Každý plán, který vymyslí, bude závislý na počtu a výzbroji jednotek, které bude mít k dispozici. Zvýšení těchto počtů se tedy stalo jeho nejvyšší prioritou.

Další prioritou bylo posílení těch jednotek, které už byly na Sibiři rozmístěny a které mohly okamžitě Japonce napadnout a způsobit jim ztráty. Lidské síly, zbraně, munice a zásoby potravin byly odesílány na východ ve velkém množství nákladními auty, vlaky i letecky. Maršál dobře věděl, že slabé síly na Sibiři nemohou Japonce porazit, ale v zájmu posílení ducha národa musely bojovat. Jednoho dne maršál Stolypin navštívil prezidenta Kalugina, aby s ním projednal vojenskou situaci. Našel ho, jak se probírá novinovými výstřižky a sleduje tři televizní kanály současně.

„Saratov sjednotil ruský národ,“ prohlásil Kalugin a zamával hrstí výstřižků. „Lidé ho zbožňují.“

O několik minut později, jako dodatek ke svému planému řečnění, prezident poznamenal: „Muži, který rozdrtí Japonce, padne celé Rusko k nohám.“

Nepozorně naslouchal Stolypinovu hlášení.

„Prohráváme, že?“ přerušil výčet neúspěchů.

„Pane prezidente, Japonci budují hloubkovou obranu, aby ochránili ropná pole v okolí Jakutska a na Sachalinu. Zakopávají se kolem Chabarovska a soustřeďují vojska a materiál k výpadu do údolí Amuru. Spolu se svým štábem jsem přesvědčen, že nepřítel hodlá ještě před příchodem zimy postoupit až k Bajkalu a tam založit svou předsunutou obrannou linii.“

Během jeho proslovu Kalugin nesouhlasně kroutil hlavou, oči zavřené. „V parlamentu se množí otázky,“ řekl jakoby sám pro sebe. „Poslanci vyžadují obrat, chtějí vidět, že se vojenská situace mění v náš prospěch. Dosavadní akce, do nichž jsou zapojeny jen nepočetné jednotky, pouze Japonce znepokojují. Vzdát se poloviny Sibiře nepřipadá v úvahu.“

„My ale, pane prezidente, nemáme dost sil na to, abychom“

„Lid vyžaduje akci! Poslanci požadují akci! A já ji od vás žádám také!“ zahřměl Kalugin.

Stolypin nevěděl, co na ten výbuch říct. Ovšem nezpanikařil, to slovo neznal. Zopakoval prezidentovi pravdu: „Děláme vše, co je v našich silách. Každým dnem jsme silnější, každý den nás přibližuje k vítězství.“

Kalugin vstal a zařval: „Lži, lži, samé lži! Každý den postupuje japonská armáda hlouběji do Ruska. Vaše prolhané sliby jsem poslouchal dost dlouho a už jich mám až po krk.“

Otočil se k maršálovi a postavil se proti němu jako rozdurděný kohout. „Musíme využít tohoto okamžiku, který nám seslal osud, musíme ho využít s veškerou odvahou a rozhodností. Musíme bezpodmínečně splnit svou povinnost.“ Kalugin zvedl před oči zaťatou pěst a zahleděl se na ni. „Musíme udeřit všemi silami, které máme. Muž, který zaútočí první, zvítězí.“ Prezident praštil pěstí do skleněné desky stolu, která se roztříštila na tisíc kousků.

„Cenou pro vítěze je Rusko, celé Rusko,“ pokračoval v tirádě Kalugin. „Triumfuje ten, kdo odmítne být rozumný. Tak zní základní pravidlo války. A Atsuko Abe to dobře ví. I on studoval Džingischána.“

„My ale, pane prezidente, na Japonce už teď útočíme, všemi silami, které máme.“

„Ne! Ne, maršále Stolypine, neútočíme. Máme k dispozici deset jaderných hlavic. Až tyto zbraně vybuchnou nad Japonskem, potom“ Kalugin se trhaně nadechl. „Potom bude vítězství naše. Musíme použít zdrcující vojenskou sílu. Naše slabost je jenom povzbuzuje, vážený pane. Já jsem tyto věci studoval a vím, že se nemýlím. Musíme nepřítele vymazat z povrchu země. A potom bude Rusko moje.“

K několika málo lidem, na které si Stolypin dokázal udělat čas prakticky každý den, patřil Janos Iljin. Byl to Iljin, kdo ho informoval o tom, jak hluboko do území Sibiře Japonci pronikli. Iljin byl pozoruhodně a mimořádně přesně informovaný muž. Znal kódová označení japonských jednotek, věděl, jakou lidskou silou a jakými zbraněmi disponují, a znal dokonce jména velitelů. Své znalosti využíval vesměs tak, že opatřoval poznámkami taktické mapy, které maršál čas od času studoval.

Jednoho dne se maršál Iljina zeptal: „Odkud všechny tyhle informace pocházejí? Nikdy jsem si nemyslel, že by zpravodajská služba mohla být takovou studnicí znalostí. Já jsem rád, když se mohu se svými jednotkami vůbec domluvit, a vám jako by tyto mapy posílali každé ráno přímo z Tokia.“

„Víte dobře, pane maršále, že na vaši otázku nemohu odpovědět. Kdybych začal svá tajemství rozdávat, brzy by mi žádná nezbyla.“

„Jste mnohem lépe informován než GRU.“ (Zkratka GRU označuje vojenskou zpravodajskou službu.)

„My pracujeme na opačné straně ulice.“

Od té doby se již maršál Stolypin o této věci nezmínil.

Když uzavřeli pracovní část schůzky, Iljin se většinou zdržel na krátký neformální rozhovor. Byl samozřejmě mladší než maršál a dosud s ním nespolupracoval.

„Patříte také mezi vysoké důstojníky,“ zeptal se Iljin, „kteří toužebně vzpomínají na minulé dny zašlé slávy?“

„Ach bože, to ne,“ ohradil se maršál vehementně. „Ty minulé dny, jak říkáte, byly všechno možné, jenom ne slavné. Korupce, sobectví, neschopnost, nemravnost, alkoholismus, všeobecná bída, znečištění, plýtvání Věřte mi, jsem rád, že ta doba je už za námi.“

„Ale armáda? Mohutná, dobře vycvičená a silná armáda byla tehdy pýchou každého Rusa.“

„Ano. Kreml na nás vynakládal obrovské prostředky a my jsme šermovali zaťatou pěstí před tváří celého světa, který se nás bál. Ale pravda byla taková, že Sovětský svaz by se nikdy nezmohl na nic jiného než na obranu vlastního území. Jako národ jsme byli vždycky chudí. Naše ozbrojené síly byly stavěny na obranné, nikoliv ofenzivní operace. Uvedu příklad. Na invazi do Spojených států jsme nemohli vůbec pomýšlet, i když se Američané našeho útoku obávali. Válka v Afganistanu představovala hranici našich možností. A prohráli jsme ji proto, že jsme se nedokázali rychle rozhodnout.“

„Jaký je tedy osud Ruska?“

„Osud?“ zavrčel starý maršál.

„Naše budoucnost.“

„Až porazíme Japonsko? Doba slávy Ruska teprve přijde. Bez paranoie studené války, nesmyslného blábolu komunistů a neúnosných nákladů na armádu Rusko rozkvete jako dosud nikdy v dějinách. Vy se toho možná dožijete, Iljine.“

Když o několik dnů později Iljin po skončení porady odsunul stranou mapy a své poznámky, prohlásil: „Škoda, že Samsonov už není mezi námi. Byl to vynikající stratég.“

„Máte pravdu,“ souhlasil maršál. „Byl to vojenský génius. Já poznám genialitu, když se s ní setkám, a v něm jsem ji rozpoznal zcela bezpečně. Byl to nejlepší voják v dějinách této země. Bohužel odešel, když ho vlast nejvíce potřebovala. Někdy přemýšlím, jestli Bůh ještě Rusko miluje, nebo na ně zanevřel.“

„Bůh nemá se Samsonovovou smrtí nic společného,“ poznamenal Iljin a pátravě se zahleděl maršálovi do tváře.

„Co to říkáte?“

„Rád bych věděl, jak dalece mohu pokládat náš rozhovor za důvěrný.“

„Pokládáte mě snad za ukecanou babu, která neudrží jazyk za zuby?“

„Pokládám vás za čestného muže, pane maršále, ale jestli se mýlím, jsme oba ztracení.“

„Na tyhle šarády já nemám čas.“

Iljinovým očím neušlo jediné zachvění svalu v Stolypinově obličeji. „Samsonov nezemřel přirozenou smrtí. Kalugin ho nechal zavraždit. Vraždu spáchal prezidentův osobní strážce. Maršála pohřbili v lese padesát kilometrů na sever od města.“

Tvář starého maršála zpopelavěla. „Jak to víte?“

„Vědět o těchto věcech je náplní mé práce. Mám své informátory úplně všude. Proboha, maršále, uvědomte si, že pořád žijeme v Rusku.“

„Máte důkazy?“

Iljin vytáhl z náprsní kapsy fotografii malého formátu a podal ji Stolypinovi. Na obrázku ležel na trávě maršál Samsonov, uprostřed čela velký otvor po kulce, oči široce otevřené.

„Tou dírou na čele kulka vyletěla. Střelili ho zezadu.“

Stolypin mu fotografii vrátil.

Iljin vytáhl z krabičky zápalku, škrtl a podržel plamínek pod růžkem. Hořící snímek pak odložil do popelníku.

„Proč jste mi to řekl?“

„Kaluginovi muži teď kontrolují jaderné zbraně uložené na Trojském ostrově. Mají s sebou špičkové experty, nejlepší, jaké Rusko má.“

Maršál Stolypin se zhluboka nadechl a pak pomalu vypouštěl vzduch z plic. Přitom neustále sledoval skomírající plamínky v popelníku, nad nimiž se vznášel obláček kouře.

Pohledy obou mužů se setkaly.

„Doneslo se mi,“ pokračoval Iljin, „že když Kaluginovi muži mají někoho na příkaz svého pána zabít, posadí oběť na přední sedadlo vedle řidiče. Za jízdy se baví o nepodstatných záležitostech. Oběť se uvolní a přestane být ve střehu. A pak ho vrah ze zadního sedadla střelí do týla. Rád bych věřil, že je to bezbolestná smrt.“

„Takže jste mě chtěl varovat.“

Iljin přikývl. „Alexandr Kalugin je druhý Josef Stalin,“ dodal po chvíli. „Paranoik, který nemá žádné zábrany ani ohledy. Vůbec žádné.“

„Je to šílenec,“ potvrdil váhavě maršál Stolypin. Vzpomněl si na rozhovor, který s Kaluginem vedl před několika dny. Byl to rozhovor, při němž prezident pěstí rozbil skleněnou desku stolu.

Rusové pojmenovali jednotku „Americká eskadra“ a spustili v tisku a v televizi oslavnou kampaň zaměřenou na povzbuzení upadající morálky veřejnosti. Schopnosti a možnosti letounu F-22 Raptor byly vynášeny do nebe. Ruští novináři ho nazývali „superletadlo“, nejlepší na světě. V rukou amerických pilotních es, která se dobrovolně přihlásila, aby mohla létat a bojovat na straně Ruské federace, zakrátko vymažou japonské zločince z oblohy.

V pouličních stáncích se prodávaly plakáty, na nichž stáli američtí dobrovolníci kolem stíhačky, na jejímž trupu se skvěla ruská vlajka. Mimo eskadru nikdo nevěděl, že vlajka byla namalována vodovými barvami. Když fotoreportéři sbalili nádobíčko a odešli, mechanici ještě vlhkou vlajku pečlivě smyli, aby uchránili „chytrou kůži“, počítačem řízenou povrchovou kamufláž letadla.

Když se plukovník Bob Cassidy v moskevském hlavním stanu seznámil s vojenskou situací, zděsil se. Rusové dosud nebyli schopni postavit se Japoncům konvenčními pozemními zbraněmi.

Po poradě se osobně setkal s maršálem Stolypinem, ale ponechal si své mínění pro sebe. Tvář starého pána zůstávala zcela nečitelná. Naslouchal tlumočníkovi, pokyvoval hlavou a hleděl na Cassidyho jako na panáka z výkladní skříně obchodu s oděvy.

Bob Cassidy seděl jako na trní a měl pocit, že ocitl zpátky v letním přípravném kempu před vstupem na akademii, takovým dojmem na něho starý pán zapůsobil.

„Děláme pro Rusko, co je v našich silách, pane plukovníku,“ poznamenal ruský maršál, „a jsem přesvědčen, že váš prezident by řekl, že on také dělá všechno, co může. A totéž očekávám i od vás.“

„Ano, pane,“ řekl Cassidy a lehce zrudl, když si vyslechl překlad.

Maršál pokračoval zcela odosobněným tónem: „Byl bych rád, kdyby Americká eskadra zaútočila na japonské letecké síly a získala ve vzduchu nadvládu. Jakmile ji budete mít, a samozřejmě i v průběhu jejího získávání —, budete sestřelovat jejich dopravní letouny a zabráníte jim opravovat porušené železniční tratě. Jestli se Japonci stanou zcela závislí pouze na silniční dopravě, s příchodem zimy je porazíme.“

„Můžu se zeptat, pane maršále, jaký tlak máme podle vás vyvinout na japonskou automobilovou dopravu?“

„Záleží na vaší úvaze, pane plukovníku. Já mám v úmyslu ponechat Japoncům tak velkou část Sibiře, jaké se jim zachce. Je to obrovské území. Na druhé straně, pokud se vám podaří vzbudit v nich planoucí touhu vrátit se do Japonska, zachráníte tím spoustu životů.“

Boba Cassidyho napadlo, že Stolypin by musel být pekelným soupeřem u pokerového stolu. „A v zimě vaše armáda zaútočí?“

„Letos v zimě,“ prohlásil maršál Stolypin rozhodně, „zlikvidujeme každého japonského vojáka, který vkročil na půdu Sibiře. Do jednoho.“

Krátce před příjezdem vlaku, který dovezl na základnu v Čitě personál a část vybavení, přistály dopravní letouny C-5. Základnu tvořily dvě téměř rovnoběžné ranveje, každá přes dva kilometry dlouhá, což při startu a přistávání nedávalo pilotům příliš prostoru pro omyl. Transportní letadla přistávala a rolovala na stojánky, zatímco vysoko nad nimi kroužil plukovník Bob Cassidy v čele letky šesti stíhaček F-22. Několik kilometrů na jihovýchod ležela další dvě letiště, každé opět se dvěma dráhami. Byly to staré vojenské základny, nějakou dobu neudržované, takže beton drah už značně narušil zub času. Tryskový letoun by nouzové přistání na nich jen těžko přežil.

Cassidy pozorně sledoval taktický displej. Před závěrečným večírkem na rozloučenou poskytl plukovník Evan Register, který přiletěl z Washingtonu, Cassidymu a jeho pilotům několik cenných informací.

„Systém Athena, kterým jsou zera vybavena, je před vašimi radary dokonale skryje. A vypálit na zero raketu AMRAAM je pouhým plýtváním kvalitní střelou, které Athena v žádném případě nedovolí zaměřit cíl. Nechte radar vypnutý, protože jeho záření by zera využila jako naváděcí maják. Slétla by se na vás jako můry ke světlu.

Vaším esem v rukávě je Nebeské oko. Radary, jimiž jsou satelity vybaveny, mohou využívat Dopplerův efekt. Nedokážou odhalit samotná zera, ale uvidí brázdu, kterou po sobě japonské stíhačky ve vzduchu zanechají, zejména když poletí nadzvukovou rychlostí. Rázová vlna při překonání zvukové bariéry je pro satelit nepřehlédnutelná.“

„Moment,“ ozval se jeden z mladších pilotů. Zjevně chtěl uvěřit, ale ještě nebyl tak docela přesvědčený. „V tom je určitě nějaký háček a já se ptám jaký.“

Cassidy se v poslední řadě sedadel pohodlně opřel a zazubil se. Takže Stanford Tuck ho nakonec nezklamal.

„No, samozřejmě jsou zde jistá technická omezení,“ přiznal čaroděj z Washingtonu. „Tahle technologie je zcela nová a zcela převratná. Detekce brázdy za letounem s využitím Dopplerova jevu funguje nejlépe v klidném vzduchu. Letní turbulence, bouřky, deštivé počasí, silný vítr, krupobití, tyhle podmínky schopnost zařízení snižují. Počítač dokáže tyto rušivé vlivy do jisté míry eliminovat, ale mějte na paměti, že satelity se jednak pohybují velkou rychlostí, a obraz se tudíž stále mění, jednak jsou ty výpočty opravdu náročné.

Sledujeme však brázdy za zery už několik týdnů, a jestli se počasí drasticky nezmění, bude všechno v pořádku.“

Cassidy se zadíval na své piloty a pokrčil rameny. Co se dá dělat?

Ve výšce pětadvaceti tisíc stop nad Čitou teď plukovník Cassidy přemýšlel, jak spolehlivé je Nebeské oko právě dnes. Vzduch mu tak vysoko nad zemí připadal docela klidný. Slunce bylo zastíněno vysokou vrstvou cirů, která poněkud clonila oslepující jas.

Krajina pod nimi působila nehostinně. Nevelké město Čita leží v nejsevernějším ohybu Amuru, zaštítěné dlouhým horským hřebenem s vrcholky pokrytými věčným ledem. Aridní ráz půdy připomínal Cassidymu Nevadu nebo centrální oblasti Oregonu. Ranveje vypadaly uprostřed žlutohnědé vyprahlé země jako dva světlé pruhy. Vedle nich rozeznával plukovník docela zřetelně stojánky pro letadla a několik nových budov, ve kterých tušil hangáry.

Řeka Amur působila mohutně, v této roční době hojně napájená tajícím sněhem. Překlenovaly ji dva mosty, jeden železniční pro Transsibiřskou magistrálu, druhý silniční. Až uhodí zima, řeka se téměř zastaví, její vody spoutá mráz v souvislý ledový krunýř.

Tisíc mil dál po proudu leží Chabarovsk, vzpomínal Cassidy, odkud se řeka stáčí na severozápad, a po dalších pěti stech mílích splyne s vlnami Ochotského moře.

Taktický displej signalizoval v okolí formace raptorů prázdnou oblohu. Cassidy postupně nastavil displej tak, aby pokryl celou oblast mezi Čitou a Zejou, která leží o pět set námořních mil dále na východ. Pět set námořních mil dělí například Boston a Detroit. Na vzdálenosti tady na Sibiři si člověk bude muset zvyknout, pomyslel si Cassidy. Téhle země se lidská ruka sotva dotkla.

A pak se Cassidyho myšlenky obrátily k Jirovi Kimurovi. Žije ještě vůbec? A jestli ano, kde teď právě je?

Na svého přítele myslel v poslední době často, přestože si uvědomoval, že by se měl soustředit výhradně na přetěžký úkol, který na sebe vzal. V duchu se okřikl a přiměl svou mysl obrátit pozornost k jiným úvahám.

Na taktickém displeji pořád vládl klid, žádný strašidelný bod se neblížil ani od Chabarovska, ani od Nikolajevska. Cassidyho to poněkud znepokojovalo. Bylo by krásné, kdyby satelity jeden dva cíle odhalily, ale ony nic. Tedy, pokud neosleply. Sebedokonalejší technologie se může porouchat a tato navíc ještě není úplně vyzkoušená.

Cassidy se zadíval na transportní letouny usazené hluboko pod ním na stojánkách. Z této výšky vypadaly jako vystřižené z papíru. Pokud šlo všechno podle plánu, pozemní personál z nich právě vykládá baterie protiletadlových střel Sentinel namontovaných na kolových přívěsech. Letouny také přivezly čtyři mohutné džípy, které měly trajlery dopravit na určené místo. Dvě baterie budou usazeny vedle přistávacích drah, ostatní pak odpoledne a večer zamíří na předem určené pozice na místních komunikacích v okolí základny. Jakmile bude náklad vytažen z útrob trupů, dvojice C-5 okamžitě odstartuje k letu přes severní pól na základnu na Aljašce. Cestou doplní palivo z cisternového letadla.

Na létajících tankerech vlastně stál a padal úspěch celé operace, přemístit letadla a vybavení přes třetinu zeměkoule tak, aby vše dorazilo v okamžitě bojeschopném stavu. Najít v minulosti tanker v obrovských pustých prostorách oblohy pokaždé představovalo výzvu navigačním schopnostem posádek, a když docházelo palivo, připomínalo to ze všeho nejvíce chůzi nad propastí na prověšeném laně. Dnes se setkání letounů ve vzduchu stalo díky systému globální navigace rutinní záležitostí, na což si pochopitelně nikdo nestěžoval.

S tímto uspokojivým konstatováním Cassidy zkontroloval vlastní ukazatel zásoby paliva. Stíhačky tankovaly před necelou hodinou, takže si nemusel dělat starosti, ale uvažoval, jak dlouho ještě vydrží připoutaný k vystřelovací sedačce. Seděl v kabině letadla už déle než šest hodin a celé tělo ho bolelo a svědilo. Zavrtěl se, aby ulevil utrápené zadnici.

Uplynulo dalších třicet minut. Jeden z transportních letounů se přesunul na začátek ranveje, chvíli tam stál a pak se rozjel. Když se vznesl do vzduchu, druhý již také roloval ke startu.

Cassidy počkal deset minut, a když obě C-5 zmizely za severním obzorem, snížil tah motorů a začal klesat.

První problém, který museli Američané vyřešit, představovalo zaparkování letadel. Základna ležela mimo taktický dolet zer startujících z Chabarovska, slabá útěcha, protože Japonci již mohli operovat ze Zeje. A kdyby tankovali ve vzduchu, mohli udeřit kdykoliv a odkudkoliv, i ze samotného Japonska.

S touto skutečností na paměti byly F-22 rozmístěny po celém letišti. Hangáry opevněné pytli s pískem byly plné odstavených stíhaček, z nichž některé patřily ke starým typům MiG-19 a MiG-21. Mnohé měly prázdné pneumatiky, vytékal z nich olej a v zaprášených sacích otvorech se uhnízdili ptáci. Američané vytáhli ruský šrot na plochu a do uvolněných prostor zaparkovali raptory. Pak natáhli kamuflážní sítě.

Ty nejlepší betonové hangáry ukryté za hradbou stromů byly obsazeny stíhačkami Suchoj Su-27, které vypadaly jako připravené k letu. Starali se o ně nemytí, vychrtlí Rusové, kteří páchli špínou a potem a neznali ani slovo anglicky. Američané jim rozdali čokoládové tyčinky a brzy se s nimi spřátelili. Rusové se na sladkosti vyhladověle vrhli, ale hlavně se zajímali o cigarety, které Američané bohužel neměli.

Když se teď Cassidy procházel po pevné zemi, připomínala mu krajina kolem Čity spíše stát Colorado. Základna a malé městečko choulící se kolem železniční stanice o několik kilometrů dál ležely v říčním údolí lemovaném na severu, západě a jihu vysokými zasněženými horami, obklopené křišťálově čistým vzduchem. Odsud bylo také všude daleko.

Alespoň že jim bezvadně fungovalo komunikační zařízení. Američané si totiž přivezli své vlastní přenosné vysílačky komunikující prostřednictvím satelitů, a mohli se tak spojit s libovolným místem na zeměkouli.

Cassidy se okamžitě jednoho radiotelefonu zmocnil. Připojil k němu automatické kódovací a šifrovací zařízení, nastavil je na greenwichský čas a počkal na navázání spojení. Když se ozval oznamovací tón, zavolal velitelství letectva umístěné v podzemním bunkru na úpatí hory Cheyenne nedaleko Colorada Springs.

„Všude klid, plukovníku. Dnes sebou moc nevrtěli.“

Bob Cassidy vydechl úlevou. Obranné systémy měly být uvedeny do plné bojové pohotovosti až zítra odpoledne; do té doby budou Američané velmi zranitelní.

Všechno představovalo problém, od ubytování po toalety. Piloti a ostatní důstojníci dostali přidělen jeden polorozpadlý kasárenský barák, pozemní personál a mužstvo pak další dva. Toalety byly přímo úděsné. V každé budově jediný záchod bez mísy, který měl sloužit osmdesáti ubytovaným mužům.

„Kdyby tohle viděla moje matka, na místě by ji trefil šlak. Vždycky chtěla, abych se přihlásil k námořnictvu a žil jako gentleman,“ poznamenal Bob Cassidy ke skupince nižších důstojníků, kteří zírali to temného a neuvěřitelně špinavého kumbálu, toalety.

„Proč jste ji neposlechl?“

„Trpěl jsem mořskou nemocí. I při koupání ve vaně.“

„No tak to jste na správném místě, plukovníku. Tady vám koupání ve vaně nehrozí.“

„Pánové Hudek a Foy si seženou lopaty a vykopou díru pro latrínu. Scheere, vy sežeňte ostatní a jděte strhnout tu starou dřevěnou barabiznu naproti přes silnici, abychom získali nějaká prkna. Půjčte si nástroje od mechaniků. Pozor na rezavé hřebíky. A až budete hotoví, postavíte druhou latrínu pro mužstvo.“

Když Cassidy odešel, Hudek zhnuseně poznamenal: „Latríny! Přiletěli jsme přes půlku světa, abychom kopali hajzly!“

„Báječné,“ zamumlal Foy. „Dobrodružství, sláva Já se snad samým nadšením rozbrečím.“

K večeři se všichni sešli v opuštěné jídelně. Ve sporácích se topilo dřevem z okolních lesů. Lékař, který se ke skupině připojil v Německu, přísně zakázal pít vodu z kohoutků, takže s hotovými jídly ohřátými na plotně byla podávána balená voda v lahvích.

Později večer se dostavil major Jan Černov v doprovodu tlumočníka a sháněl se po velícím důstojníkovi. Po vzájemném představení oznámil plukovníkovi Cassidymu: „Moji lidé potřebují potraviny. Přemístili jsme se sem před dvěma týdny ze Zeje. Na základně nemají žádné jídlo navíc.“

„Kolik vás tady je?“

„Pětašedesát.“

Cassidy neváhal. „Podělíme se, majore.“ Zachytil pohled proviantního důstojníka a přivolal ho k sobě. Po krátkém rozhovoru řekl tlumočníkovi: „Večeře pro vaše muže bude připravena za dvacet minut.“

„Nemáme žádné peníze. Nemůžeme vám zaplatit.“

„Zeja leží dál v údolí, ano?“

„Ano. Na východ od nás. Japonci zaútočili. Pár jsem jich sestřelil.“

„Letěl jste na Su-27?“

„Ano. Dobré letadlo.“

„Jmenuju se Bob.“ Cassidy natáhl pravici.

„Jan Černov.“

„Musíme si při jídle pořádně promluvit. Chci vědět o Japoncích všechno, co o nich víte vy.“

Moře bylo docela klidné, hladinu čeřily jen občasné závany větru. Ponorka se ani nezhoupla, když se jako duch kradla tmou, poháněná elektromotory. Noční oblohu halily mraky a mlha viditelnost ještě dále snižovala. Pavlu Saratovovi, který stál na maličkém můstku ve věži Admirála Kolčaka, masírovalo tváře drobné mžení. Kapitán se zhluboka nadechl a vychutnával vůni mořského vzduchu, který se tak příjemně lišil od smradu, který panoval uvnitř ponorky.

Žije. Ach, jak sladký pocit. Bezmyšlenkovitě se dotkl hrbolaté čerstvé jizvy na čele, která se mu táhla od kořínků vlasů přes levé oko a mizela za uchem. Střepiny japonského šrapnelu, jenž zasáhl můstek, mu servaly polovinu skalpu.

Zdravotník mu přišil velký odchlíplý cár kůže zpátky a rána se naštěstí hojila. Na několika místech ovšem jizva hnisala, podle zdravotníka, který dvakrát denně nanášel na ránu mast a každé ráno mu píchal injekci antibiotik, se tam dostala infekce. Když kapitána ošetřoval, posádka v centrále zírala s otevřenými ústy. Saratov sebou vždycky škubl, jako by ho jehla nesnesitelně pálila. Než si nechal píchnout první injekci, prohlédl si zapečetěnou lahvičku s penicilinem. Lék byl dávno prošlý, ale protože jinou dávku neměli, vrátil lahvičku beze slova zdravotníkovi a trpně se podvolil jeho péči.

Do půlnoci zbývala hodina. Tady pod mraky a v mlze panovala téměř úplná tma, spíše příjemný soumrak. V těchto zeměpisných šířkách a v této roční době noc již temnější nebude. Díky mrakům byla loď alespoň skryta před pátravým zrakem kamer amerických satelitů. Kapitán přemýšlel, jestli Američané předávají zjištěné údaje Japoncům. Asi ano, usoudil nakonec. Pavel Saratov Američanům nedůvěřoval.

Hlídka, která stála za kapitánem s dalekohledem u očí, propátrávala mlhu. „Mějte oči otevřené,“ řekl námořníkovi Saratov. „Jestli Japonci vědí, kde jsme, a zaútočí, spatříme je až v poslední chvíli.“

Rána se v dalších dnech pomalu hojila a kapitán Saratov mířil se svou lodí na sever. Stále se držel na volném moři. Lehával na pryčně, hleděl ke stropu, přežvykoval plesnivý chléb a zvažoval své možnosti.

Zcela zavrhl rádiové vysílání, a to na jakékoliv frekvenci. Nebezpečí, že ho nepřítel pomocí směrových antén odhalí, bylo až příliš velké. Jednoho večera zachytila ponorka hlášení z Moskvy. Askold je rozšifroval a přinesl kapitánovi, který je po přečtení vrátil prvnímu důstojníkovi.

„Kapitáne, Moskva vám přikazuje plout k Trojskému ostrovu. Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Hmmm,“ zavrčel Saratov.

„Takový ostrov na mapách vůbec není.“

„Je to ponorková základna umístěná uvnitř vyhaslé sopky nedaleko Kurilského průlivu. Sloužila pro atomové ponorky. Už je několik let opuštěná.“

„Co uděláme, pane kapitáne?“

„Udržujte současnou rychlost a kurz a nechte mě chvíli přemýšlet.“

Trojský ostrov. Po několika dnech uvažování se Saratov rozhodl to zkusit, protože ostatní alternativy mu připadaly horší.

Teď promluvil do mikrofonu lodního komunikačního systému. „První důstojníku, dostavte se prosím do mé kajuty.“

Když stál Askold před kapitánem, oznámil mu: „Ostrov je přímo před námi, kapitáne. Pokud byla naše navigace správná, dělí nás od něj maximálně čtyři míle.“

„Nebyl jsem tady dobrých dvanáct let,“ řekl Saratov tiše. „Doufám, že jsem ještě nezapomněl, jak se dostat dovnitř.“

„Stejně je to úžasné,“ poznamenal první důstojník. „Ponorková základna tak utajená, že jsem o ní v životě neslyšel.“

„Nezapomínejte, že jste nesloužil na atomových ponorkách.“

„Co když tam už nic není?“

„No, to nevím, Askolde. Prostě nevím. Je hotový zázrak, že nás dosud nevyčenichaly pé trojky. Dříve či později se jim to ale podaří. Uvažoval jsem, že zastavím nákladní loď, nechám na ni přestoupit posádku a pak ponorku potopím. Je zastaralá a v hrozném stavu, periskop zničený, dochází nám palivo a zásoby jídla a zůstala nám jenom čtyři torpéda. Víc už nepříteli asi uškodit nemůžeme.“

,Ano, pane.“

První důstojník soustředěně pátral dalekohledem v mlze.

Zaslechli pleskání příboje o skály, ale stále nic neviděli. Saratov prosvěcoval mlhu přenosným reflektorem a opatrně se blížil k pobřeží. V závětří ostrova bylo moře naštěstí docela klidné, ale ani tak si Saratov nedovolil postupovat rychleji než maximálně dvouzlovou rychlostí.

Konečně spatřil téměř kolmý skalnatý sráz tyčící se z moře.

Saratovovi trvalo další hodinu, než objevil navigační značky, které potřeboval, vybledlé barevné skvrny na několika balvanech. Pochyby, kterých se ani potom nemohl zbavit, si však nechával pro sebe. Několikrát se zhluboka nadechl, nechal změnit kurz a přikázal, aby se loď ponořila.

Sestoupil do centrály a nechal ponorku klesnout na třicetimetrovou hloubku a pak vyrovnat. Než byly jeho rozkazy splněny, studoval mapu, kterou si asi před hodinou připravil.

„Chci, abyste postupovali tímto směrem a rychlostí tři uzly po dobu přesně pěti minut. Potom zatočíte o devadesát stupňů doprava. Kdybychom pluli pomaleji, vystrčil by nás proud z plavebního koridoru.“

„Rozkaz, kapitáne.“

„Jestli ve třech uzlech narazíme do skály, skončíme s dírou v trupu,“ poznamenal jeden z nižších důstojníků rádoby nenuceným tónem.

„Dostat se na tohle místo je nebezpečné,“ opáčil kapitán a snažil se, aby mu v hlase nezaznělo opovržení, které k mladíkovi cítil. Teď neměl čas odkazovat své podřízené na patřičné místo. „Sonare, začněte ťukat. Ukažte mi na osciloskopu situaci před lodí.“

Jak se ponorka se blížila k ostrovu, kapitán rozeznával na obrazovce osciloskopu stále zřetelněji otvor ve skalní stěně. Sonar neustále propátrával prostor a Saratov, obávaje se zpomalit, vplul do tunelu.

Muži v centrále kolem něj se silně potili. „Tohle je horší než Tokijská zátoka,“ poznamenal první důstojník. Nikdo neodpověděl, všichni se očima vpíjeli do obrazovky osciloskopu.

Když ponorka vplula do ústí tunelu, Saratov nechal zpomalit na pouhý jeden uzel a za neustálého ťukání sonaru se pomalu ploužil vpřed. Po chvíli mu obrazovka ukázala, že se blíží k východu ze sluje.

Šrouby se zastavily a hlavní inženýr začal vhánět do zátěžových komor stlačený vzduch. Ponorka centimetr po centimetru stoupala k hladině.

Když se vynořila, kapitán uvolnil uzávěry palubního poklopu, otevřel ho a vyšel na můstek ve věži.

Podmořský člun si ležel klidně uprostřed temné laguny, která vyplňovala obrovskou jeskyni. Saratov ovšem v žádném případě neočekával, že dutina ve skále bude ozářena elektrickými světly. Asi třicet metrů vlevo od ponorky stála na molu skupina ozbrojených mužů v uniformách ruské námořní pěchoty. Saratov úžasem zalapal po dechu.

Jeden z mužů na molu přiložil dlaně k ústům a zavolal: „Vítejte, kapitáne Saratove. Už na vás čekáme.“

17

NĚKOLIK OZBROJENÝCH NÁMOŘNÍCH PĚŠÁKŮ na hrázi mělo důstojnickou hodnost, a když ponorka přirazila k molu, Saratov si všiml, že jeden z nich má na náramenících generálské hvězdy. Vojáci položili k lodi kovový můstek a generál ho přeběhl jako vytrénovaný sportovec. Vůbec se neobtěžoval námořníkům oplatit jejich salutování.

Saratov také nesalutoval a nezdálo se, že by si toho generál všiml. Stál na palubě a prohlížel si věž, těžce poznamenanou nedávným střetnutím, a zkroucený periskop.

„Jak dlouho bude trvat, než se tohle všechno opraví?“ zeptal se Saratova.

„Tyhle šrámy? S pořádnými nástroji dva dny. Nahradit chybějící akustický obklad by si však vyžádalo několik týdnů a ani tak nelze vyloučit, že by se po prvním ponoření neodchlípl.“

Generál křepce vyšplhal na můstek. „Jmenuji se Jesenin,“ představil se.

„Saratov.“

„Neměl byste stát v pozoru a salutovat?“

„Opravdu?“

„Myslím, že ano. Tento předpis ještě nikdo nezrušil. Jsem přesvědčen, že nejlepší rámec pro náš vztah bude vojenská hierarchie.“

Saratov zasalutoval a Jesenin také.

„A teď, když budete tak laskav, pane generále, bych se chtěl podívat na váš služební průkaz.“

„K tomu se dostaneme. Obdržel jste rozkaz, který vás odvelel do této laguny?“

Saratov přikývl.

Generál vytáhl list papíru se státním znakem Ruské federace. Na něm stál rukou psaný rozkaz pro generála Jesenina, který se podle něj měl odebrat na Trojský ostrov a převzít velení nad tamní posádkou. Podpis pod rozkazem byl nezaměnitelný. Prezident Alexandr Kalugin.

„A váš služební průkaz? Co dokazuje, že jste skutečně generál Jesenin?“

„Bohužel, tady se budete muset spokojit s mou poctivou tváří.“

„To snad ne! Dopis, který může, ale také nemusí být pravý? Uniforma, kterou jste si mohl opatřit prakticky kdekoliv? Vypadám snad jako prostoduchý blázen?“

„Máme také zbraně, kapitáne. Jak vidíte, jsem ozbrojen, stejně jako moji lidé. Když se laskavě rozhlédnete, zjistíte, že zatímco tady spolu mluvíme, mají vaše námořníky na mušce.“

Vojáci skutečně mířili na námořníky, kteří přivazovali ponorku lany k úvazníkům. „Všichni muži na této základně jsou pod mým velením, a to včetně vás a vaší posádky,“ uzavřel generál Jesenin.

„Nevěděl jsem, že na základně vůbec někdo je.“

„Teď už ano.“

Saratov vrátil prezidentův dopis generálovi a opřel se lokty o zábradlí můstku.

„Blahopřeji vám k vašemu úspěchu v Japonsku, kapitáne. Vedl jste si velmi dobře.“

Saratov přikývl.

„Z rozkazu prezidenta Kalugina jste byl povýšen na námořního kapitána první třídy.“

„Moje posádka čeká už půl roku na výplatu. Zařídíte, aby ji dostali? Mnozí jsou živitelé rodin.“

„Bohužel, z Trojského ostrova nesmí odejít žádná pošta.“

Saratov se odvrátil, aby zatajil před generálem své znechucení.

„Periskop Jestli je tady někde ve skladu náhradní, jeho výměna potrvá několik dní. Radar je mimo provoz. Několik baterií nám prasklo. Jestli tady máte k dispozici náhradní díly, nástroje a potraviny, palivo a torpéda, bude ponorka připravena k plavbě za týden. Možná.“

Generál krátce přikývl. „Opravíme vaši loď co možná nejrychleji. Doplníme palivo, zásoby a munici. A potom vy a vaše posádka dopravíte mě a můj speciální tým zpátky do Tokia.“

Saratov se pokusil potlačit úsměv.

„Něco vás pobavilo, kapitáne?“

„Buďme upřímní, pane generále. Tahle loď se podruhé do Tokijské zátoky v žádném případě nevrátí.“

„Vím, že to bude obtížné.“

Saratov si pohrdlivě odfrkl. „Z důvodů, o kterých můžeme jenom spekulovat, nechali Japonci vjezd do zátoky úplně odkrytý. Dali jsme jim pořádně zabrat a způsobili celonárodní katastrofu. Dokážete si představit, jak se cítí ponížení? Máte ponětí, jak Asiaté uvažují? Ztratili před světem tvář a teď udělají všechno, co je v lidských silách, aby takovou ostudu nemuseli prožívat podruhé. Touhle dobou je přístup do Tokijské zátoky neprodyšně uzavřený. Neproklouzne tam ani myš.“

„Máte bezpochyby pravdu, ale já mám zase rozkazy prezidenta Kalugina. A vy přijímáte rozkazy ode mne.“

„Ano, pane.“

„Aby bylo mezi námi úplně jasno, kapitáne, vysvětlím vám situaci po lopatě. Tato loď se vrátí do Tokijské zátoky. Pokud nejste ochoten ji tam pod mým velením dopravit, poskytneme vám rychlý pohřeb a váš první důstojník dostane šanci na svůj okamžik slávy.“

Saratov se musel kousat do rtů, aby nedal najevo, co si myslí. Jesenin se na něj zadíval a usmál se.

„Pokládáte mě za nechutného lampasáka, kapitáne,“ konstatoval nevzrušeně. „To je celkem pochopitelná reakce. Mám nepříjemnou povahu a za svou jízlivou přímočarost se vám omlouvám.“ Generálův úsměv se rozšířil. „Ale nechutný je možná slabé slovo. Možná byste mě, Saratove, stejně jako mnozí před vámi, nejradši viděl umírat. Kdoví, možná budete mít to štěstí.“

Jesenin zablýskal oslnivě bílými zuby.

Saratov se snažil udržet lhostejný výraz obličeje. „Doufám, že jste opravdu tak tvrdý chlap, jak vypadáte,“ řekl generálovi. „I když nás Japonci nečekali a my je dokonale překvapili, málem nás zlikvidovali. Tentokrát budou připraveni. Umírání v této ocelové odpadní rouře není nic příjemného. Když ponorka klesne pod bezpečnou hloubku, tlakem vody imploduje a vás to rozdrtí na placku. Můžete se také udusit, pokud nebudeme mít možnost obnovit vydýchaný vzduch. A jestli uvízneme na dně a nedokážeme se vynořit, nejspíš se budete modlit k Bohu, abyste se raději utopil.“

Jeseninův úsměv zmizel jako pára nad hrncem.

„Možná zemřeme společně, Saratove. A třeba se budu dívat já, jak umíráte vy. Uvidíme, jak tahle hra dopadne.“

Generál sestoupil po příčlích, přivařených k ocelovému plášti věže, na palubu a po krátkém zaváhání pozvedl zrak k Saratovovi. „Máte pět dní a nocí, abyste se připravil k odplutí. Využijte je co nejvíce.“

Následujícího dne po přistání v Čitě vzlétl Bob Cassidy v čele čtyřčlenného roje k první bojové operaci. Spal přesně dvě hodiny. Podle hlášení z velitelského střediska v Coloradu Springs nastartovala na letišti v Zeji pět set mil východně dvě zera motory. Připraveni nebo ne, Američané nemohli vyčkávat.

Jako Cassidyho dvojka letěl Paul Scheer. Druhou polovinu roje tvořili Dick Guelich a Čajíček Foy.

Cassidy sklopil letoun do mírné stoupavé zatáčky a čekal, až se k němu připojí zbývající tři stíhačky. V sevřené formaci pak všechny čtyři raptory nabíraly ve spirále nad letištěm výšku. Ve výšce osmi tisíc stop je pohltila hustá oblačnost, z níž se vymanili až na hladině dvaceti tisíc stop.

V otevřeném prostoru zvětšili rozestupy, aby mohli bezpečně věnovat několik vteřin obrazovkám palubních počítačů. Prvořadou zásadou byla kontrola elektroniky.

Stíhačky F-22 získávají informace o vzdáleném nepříteli jednak prostřednictvím vlastních radarů, jednak přenosem dat z ostatních letounů a konečně přes satelit z počítačů na velitelství letectva v Coloradu Springs. Letadla jsou navíc vybavena senzory, které zachytí každé elektronické vyzařování nepřítele, a infračervenými čidly vysoce citlivými na teplo. Všechny informace jsou pak zpracovány hlavním taktickým počítačem a pilot vidí jejich prezentaci na taktickém situačním displeji.

Letadla si vzájemně vyměňují a předávají údaje pomocí laserových datových paprsků, zaměřených podle vzájemné polohy letounů určené infračervenými senzory. Každá stíhačka vystřelí laserový paprsek na jiný stroj formace a počítač během nanosekund upraví odchylku relativní polohy a s centimetrovou přesností určí vzájemnou vzdálenost a pozici. V mracích nebo za špatného počasí pak jsou data vysílána vysokofrekvenčním cíleně zaměřeným rádiovým paprskem.

Každý pilot přesně věděl, kde se nacházejí ostatní, protože jeho počítač, mozek letadla, zobrazoval taktickou situaci na trojrozměrném holografickém MFD, multifunkčním displeji, uprostřed přístrojového panelu. Další MFD umístěný vlevo přinášel informace o motoru, stavu paliva a zbraních. Třetí multifunkční displej zobrazoval „boží pohled“, letadla při pohledu shora za letu nad mapou zemského povrchu pod nimi.

Pilot volil zobrazení, které potřeboval, pohybem ovladače kurzoru umístěného na pravé, tedy vnitřní páce připustí motoru. Řídicí páka letounu, ovládaná pravou rukou, byla rovněž vybavena tlačítky, takže si pilot mohl vybírat z celé řady možností zobrazení, aniž musel sundat ruce z řídicích a ovládacích prvků. U předchozích generací stíhaček by musel ruce neustále zvedat a mechanicky přehazovat spínače nebo mačkat tlačítka.

Nejnovější a nejmodernější stíhačka, jako například F-22 Raptor, je vlastně létající počítač, schopný dosáhnout až dvouapůlnásobku rychlosti zvuku, tedy 2,5 machu, a manévrovat za přetížení až 9 G. Konstrukce trupu díky technologii stealth umožňuje pilotovi odhalit nepřítele dříve, než je sám odhalen, ovšem nová zera vybavena Athenou mají v tomto nad nimi výhodu. V moderní válce je každý projev rytířství ve vzduchu potlačen: Vítězem se stává pilot, který vystřelí první a unikne, než ho dostanou přátelé oběti.

Ve výšce třiceti tisíc stop raptory zrychlily na 1,3 machu a piloti aktivovali chameleonské zbarvení letounů. Elektronické zařízení změnilo barvu trupu a stíhačky splynuly s modří letní oblohy.

Scheer podle předem připraveného plánu odbočil o pět stupňů vlevo a udržoval směr, dokud se rozestup mezi ním a Cassidym nezvětšil na pět mil, a pak se vrátil na kurz rovnoběžný s velitelem letu. Druhá polovina roje se přesunula vpravo a zaujala obdobnou formaci. Cassidy doufal, že se čtyřmi letouny rozprostřenými na dvaceti mílích oblohy má nejlepší možnost dostat nepřítele na dostřel raket Sidewinder, pokud náhodou na nějaké zero narazí. Kdyby Japonci jednu z amerických stíhaček odhalili, ostatní se mohou přesunout za útočící zero, jehož pilot bude plně zaujat svou kořistí. Takový byl alespoň plán operace, pečlivě připravený a při předletové přípravě podrobně rozkreslený a vysvětlený pilotům. Oblačnost pod nimi se rozplynula a pod roztroušenými kumuly, které bobtnaly v paprscích slunce, se objevila země.

Stíhačky mířily na východ a Cassidy zaslechl basové bzučení, jak pátrací radar nepřítele pravidelně pročesával oblohu. Cassidy při tom zvuku lehce znervózněl. Jistě, věděl, že povrch raptoru zaručuje, že se signál nemá prakticky od čeho odrazit a obsluha radaru americkou stíhačku na obrazovce nespatří, ale přesto

Viditelnost byla toho dne vynikající. Vlevo se zvedal řetěz hor s vrcholky pokrytými sněhovými korunami a mizel za obzorem. Vpravo se táhlo další pohoří a ztrácelo se v širých prázdných pláních Mandžuska. Tak obrovská, tak pustá země. Pilot, který by se musel katapultovat do této divočiny bez známek činnosti člověka, byl odsouzen k smrti vyčerpáním nebo hladem. Na Cassidyho naléhání mělo vojenské letectvo nazítří dopravit na základnu pátrací letoun Cessna 185 s širokými pneumatikami a velkoobjemovými palivovými nádržemi, aby byl k dispozici právě pro podobné případy.

Aby mohl vůbec řídit stíhačku a ovládat počítače, těch bylo ve skutečnosti pět: tři pro kontrolu letu, jeden navigační a jeden taktický —, musel se pilot raptoru plně soustředit na proud informací, prezentovaných graficky na průhledovém displeji nahoře před ním a na třech multifunkčních displejích. Neměl ani zlomek vteřiny času kochat se pohledem na krajinu pod sebou ani pátrat zrakem po nepříteli. Pilot se vlastně stával lidským centrálním procesorem stíhačky.

Bob Cassidy potlačil tyto myšlenky a soustředil se na obrazovky v kabině.

Míle pod letadly ubíhaly rychle. Už to nebude dlouho trvat

Navlečený v celotělové antigravitační kombinéze a s hlavou schovanou v přilbě se Cassidy nemohl ani poškrábat na nose. Po obličeji mu stékaly stružky potu, ale protože proti tomu nemohl nic dělat, musel nepříjemný pocit ignorovat.

Byl nervózní. Potřásl hlavou, aby si odstranil pot z očí, a chvíli si pohrával s myšlenkou pozvednout průhled přilby, aby si mohl pot setřít prsty navlečenými v rukavici. Operace by zabrala asi patnáct vteřin, během nichž by letoun překonal tři a půl míle nebeského blankytu.

Ještě ne.

Cassidy se na několik vteřin pozorně zahleděl na místo, kde se podle údajů počítače měl nacházet Scheer. Nic neviděl. Pouhým okem byla stíhačka vybavená inteligentní kamufláží nezachytitelná, tak dokonale splývala s pozadím.

Při dnešním letu měly raptory samozřejmě vlastní radary vypnuté, ale taktické displeje přesto ožily. Nebeské oko lokalizovalo nepřítele a satelit vysílal potřebné informace letadlům. Ve vzdušném prostoru nad Zejou se pohybovala dvě zera, určitě ta, která před hodinou stála na letišti se spuštěnými motory.

Jak se vzdálenost zmenšovala, a Cassidy změnil měřítko zobrazení monitoru, uvědomil si, že zera vyrazila ke cvičnému letu. Nezaujala formaci, pohybovala se bezcílně nad základnou, otáčela a poletovala dopředu dozadu. Nejspíš prověrkový let po opravě nebo údržbě, usoudil Cassidy.

Ve vzdálenosti padesáti námořních mil od cíle zahájil Cassidy se Scheerem sestup. Transportní letouny s bombami dorazí do Čity až zítra, dnes mohli nepřátelskou základnu jenom ostřelovat palubními zbraněmi.

Guelich a Foy zůstávali pospolu nahoře a postarají se o obě zera ve vzduchu.

Cassidy slyšel, jak jeho stíhačku přejel hluboký tón pátracího radaru. Bzučení se ozývalo celkem pravidelně, což ho utvrdilo v přesvědčení, že je obsluha radaru opravdu nevidí. Povrch raptoru odrážel díky technologii stealth tak málo energie elektromagnetického záření, že to nestačilo k vytvoření světlého bodu na radarové obrazovce, zatím. Jakmile se vzdálenost zkrátí pod určitou hranici, energie již bude dostatečná a nepřítel je odhalí. Cassidy uvažoval, kde ta hranice leží.

Letiště spatřil ze vzdálenosti patnácti mil. Odpolední slunce měl vpravo za sebou, takže i když se se Scheerem přiblíží, vojáci na zemi je prakticky nemají šanci zahlédnout.

Cassidy přiškrtil klapky přípustí a snížil rychlost na jeden mach. Potřeboval využít ke střelbě každou dostupnou vteřinu, ale chtěl dorazit nad cíl tak, aby nepřítele předčasně nevaroval.

Ve výšce tří tisíc stop a ve vzdálenosti deseti mil ještě více zpomalil a zaměřil se na letištní rampu. I Scheer si už určitě vybral svůj cíl. Cassidy pohledem na taktický displej zkontroloval jeho polohu.

Dosud pravidelné bzučení nepřátelského pátracího radaru se náhle změnilo, jak obsluha přejížděla paprskem oba raptory. Devět mil. Byli odhaleni teprve ve vzdálenosti devíti mil.

Bob Cassidy letěl rychlostí pěti set uzlů, když spatřil nepřátelské stíhačky. Na rampě jich stálo v řadě pět. Cassidy alespoň doufal, že to jsou zera. Mohly to být i staré ruské stroje, ale neměl čas přesně zjišťovat, o jaké typy se jedná. Ostře zabočil, aby mířil přímo na cíl, ujistil se, že má kuličku přesně ve středu, a pohlédl na výškoměr.

Řada stíhaček se rychle blížila. A v levém předním kvadrantu se náhle vynořil Paul Scheer ve vzdálenosti necelých patnácti metrů. I on si vybral za cíl zaparkovaná letadla.

Cassidy ještě více ubral plyn a zpomalil na tři sta uzlů.

Jako první vystřelil Scheer. Pokropil stíhačky dlouhou dávkou a uhnul vlevo. Z jednoho letounu vyrazil kouř.

I Cassidy prošil letadla salvou a strhl řízení vpravo.

„Vezmi to přes hangár, Paule, a vypadneme. Připojím se k tobě.“

„Ano, pane.“

Cassidy zakroužil jižně od letiště, zatímco Scheer prostřílel hangár. Pilot spatřil několik baterií raket rozmístěných na otevřeném prostranství a digitálním fotoaparátem pořídil v rychlém sledu čtyři záběry základny. Až se vrátí domů, vloží paměťovou kartu do počítače a vytiskne snímky na barevné tiskárně.

Po druhém ostřelování hangáru zamířil Paul Scheer na západ a Cassidy se k němu připojil. S přídavným spalováním nabírali výšku a vraceli se. Japonci se nezmohli na jediný výstřel.

Dick Guelich se řítil na svou zamýšlenou kořist rychlostí 1,8 machu, když se ve vzdálenosti deseti mil silueta představující na průhledovém displeji cíl přesunula vlevo. Ten chlap zatáčí, pomyslel si.

Sklopil levé křídlo, aby vyrovnal změnu směru, a opět zaměřil cíl.

Tam. Už ho vidí, malá skvrnka na obzoru, stáčející se doleva. Pět mil, Čtyři, tón aktivace rakety Sidewinder a Dick Guelich střelu odpálil. Odpoutala se od závěsníku pod křídlem a nesena plamenným chvostem zmizela v modré obloze v honbě za letadlem před sebou.

Záblesk nepřátelského letadla! Dostal jsem tě.

Guelich se svezl po pravém křídle a sledoval zero, které se překlopilo na záda a padalo. Pak se objevila katapultovaná pilotní sedačka.

Zero, které si zvolil za cíl Lee Foy, letělo rovně a v ustálené výšce. Foyův systém elektronických protiopatření zachycoval záření nepřátelského radaru, ale zero letělo v kurzu, který mu nedovolil americkou stíhačku zachytit. Co přesně japonský pilot provádí, to se Foy mohl pouze dohadovat. Modlil se jenom, aby v tom ještě několik vteřin pokračoval. Ze vzdálenosti čtyř mil, nepříteli na dohled, se k němu Foy díky rychlosti vyšší asi o tři sta uzlů prudce přibližoval.

Polovinu světa daleko od skladů se Foy rozhodl neplýtvat raketami. Nastavil kurzor hlavního multifunkčního displeje na symbol palubního kanónu a ubral plyn.

Rychlost jeho letounu citelně klesala. Nepřátelský pilot udržoval neměnný kurz i výšku.

Foy zkontroloval taktický displej. S výjimkou Guelicha, který pronásledoval svou oběť asi šest mil západně, nikde nikdo. Foy však technice nevěřil jako slovu božímu, a proto se ohlédl přes obě ramena, aby se ujistil, že je obloha kolem něj skutečně prázdná.

Zero stále pokračovalo v klidném letu jako dopravní letoun blížící se k letišti v Newarku. Vzdálenost jedna míle, relativní rychlost přibližování sto uzlů.

Půl míle, sedmdesát uzlů.

Teď Foy ještě snížil tah motorů a usadil siluetu terče do středu zaměřovacího kříže na displeji. Ramena kříže splynula s horizontálními a vertikálními stabilizačními plochami a střed s tryskou motoru zera.

Foy nalétával zezadu v přímé linii s cílem. Jeho raptor se v proudu výfukových plynů nepřítele otřásl a zahoupal.

Ještě blíž. Necelé tři stovky metrů.

Ještě blíž

Sto metrů za nepřítelem se Foy snažil stabilizovat polohu cíle. I když v silném proudu za motorem nepřítele jeho stíhačka nepříjemně poskakovala, nitkový kříž průhledového displeje klouzal v těsné blízkosti žhavých trysek zera.

Měl jsem použít raketu. Tohle není vzdušný souboj, tohle je vražda.

Neschopen stisknout spoušť zíral Foy na nepřátelskou stíhačku. Devadesát metrů. Déle již otálet nemůže.

Na zero se snesla sprška projektilů z rotačního kanónu a prošila ho po celé délce trupu od ocasu k přídi. Letadlo se pod lavinou olova a trhaviny ve vzduchu doslova rozpadlo.

Když zero zmizelo, zahaleno ohnivou smrští vzplanuvšího paliva, Foyovi zaklinkal v hlavě výstražný zvonec. Uvolnil palec na spoušti a prudce strhl řídicí páku k sobě. Raptor okamžitě poslechl a vyhoupl se nad plamennou záplavu z hořícího zera.

Od požáru chytil i pás páry a za japonskou stíhačkou vyšlehl sto metrů dlouhý chvost. Potom zbytky zera vybuchly.

Lee Foy se kousl do rtu a mrkl na taktický displej, aby zjistil Guelichovu polohu, a pak k němu zamířil.

Před chvílí na krátký okamžik letěl srdcem, ne hlavou, a málem za to škaredě zaplatil. Moc nechybělo, a zahynul by spolu s pilotem zera.

„Promiň, kámo,“ zašeptal Foy.

Cassidy, Guelich a jejich dvojky pozdě odpoledne na základně v Čitě doplňovali palivo, když se přiřítila čtyři zera, vyzařující elektromagnetické vlny radarů pátrajících po vzdušných cílech. Nálet raptorů na Zeju vyvolal v japonském generálním štábu zemětřesení.

Na prašné silnici uprostřed lesa dvacet mil východně od Čity ukončili právě dva seržanti přípravu protiletadlových raket Sentinel. Plné dvě hodiny jim trvalo, než se sem po otřesně hrbolaté silnici plné výmolů dostali, a každá minuta byla vyplněná obavou, že se rakety při všem tom natřásání a poskakování poškodí.

Nakonec jim přístroj globálního určování polohy oznámil, že dosáhli předepsané pozice. Zastavili, odpojili tahač od přívěsu a aktivovali baterii. Nejprve museli natočit solární panely k jihu, pak přepojit pět spínačů a vysunout klíč, aby s baterií nemohl manipulovat případný náhodný chodec. Celý úkon trval necelou minutu, většinou vyplněnou manipulací se solárními panely.

Seržanti právě nastoupili do kabiny džípu a snažili se otočit, když se z baterie odpoutala první raketa plivající oheň. Motor ji hnal s ohlušujícím rachotem vzhůru tak rychle, že ji lidské oko sotva dokázalo sledovat. Než se seržanti podívali k nebi, spatřili už jen odlesk mizejícího plamene.

Ještě když zírali se zakloněnými krky, úžasem neschopní pohybu, zapálil se motor druhé střely.

Když hromový rachot utichl, seržant, který seděl za volantem, přidal plyn a uvolnil spojku. Protáhl se kolem baterie na přívěsu a vyrazil po nerovné cestě k Čitě.

Pilot zera, které zasáhla první raketa, hrozící smrt vůbec nepostřehl. Prohlížel si oblohu a displeje a sledoval velitele letu, když mu půl metru před kuželem přídě vybuchla střela. Šrapnel prorazil bok trupu, rozmetal nos letadla, kde byl umístěn pátrací radar, a rozdrtil kabinu. Jedna střepina prorazila pilotovi přilbu, prolétla lebkou a okamžitě ho zabila. Ani v okamžiku smrti si pilot neuvědomil, že byl zasažen.

Druhá střela Sentinel sledovala tentýž zdroj radarového vysílání jako první, a když signál náhle zmizel, raketa se pokusila vyhledat jiný cíl. Zachytila elektromagnetické záření příslušné frekvence a vybrala si nejintenzivnější zdroj. Kormidla se natočila, raketa začala otáčet, ale příliš pozdě. Velitel japonského roje, který koutkem oka zahlédl záblesk, se právě zadíval na planoucí letoun své dvojky, když střela neškodně prolétla mezi oběma zery a zmizela.

„Střílí na nás raketami!“ varoval velitel ostatní piloty.

„Jakými raketami?“ ozvalo se řídicí středisko.

„Nevím. Ale jedna zasáhla mou dvojku a letoun se zdá neovladatelný. Padá. Vystřel se, Muto! Katapultuj se! Opusť letadlo, dokud můžeš!“

Muto už velitele neslyšel.

Tři zbývající piloti ještě uvažovali, jak situaci vyřešit, když sentinel zasáhl další zero. Pilot výbuch bojové hlavice přežil, ale jeho letoun byl těžce poškozen. Pilot přiškrtil tah, aby zpomalil, a obrátil příď zpět k základně v Chabarovsku, odkud stíhačky odstartovaly.

Velitel roje uvažoval vskutku bleskurychle. Vypnul radar a přikázal pilotovi posledního zera, aby udělal totéž. Jen málo vojenských letců by dokázalo situaci vyhodnotit tak rychle a tak přesně jako on.

O tři vteřiny později prolétla na míli daleko další, už oslepená raketa.

„Radarové navádění,“ oznámil velitel letu pozemnímu středisku.

Zahájil obrat na východ. Měl v úmyslu otočit o sto osmdesát stupňů a vrátit se domů.

Byl asi uprostřed otáčky, když se přiřítili Dixie Elitchová a Aaron Hudek s kanóny rozžhavenými doběla. Japonský wingman ztratil při jejich prvním přeletu křídlo.

Velitel se překulil na záda a strhl nos k zemi. Divoce otočil hlavu a zahlédl prchavý záblesk plamenů přídavného spalování šlehajících ze sotva rozeznatelného letadla, které vzápětí zmizelo.

Neměl ponětí, kolika nepřátelským stíhačkám čelí, a správně usoudil, že je nejvyšší čas vypustit klamavé cíle. Stiskl spínač. Jeho zero se zatím řítilo plnou rychlostí a mířilo rovnou do středu domovské planety.

Jeden z klamných cílů mu zachránil život, protože Sidewinder odpálený Hudkem se vrhl za ním, a ne za japonskou stíhačkou.

„Neplýtvejme palivem,“ řekla Dixie do mikrofonu a odvolala Hudka z dalšího pronásledování.

„Dej mi ještě chvilku, kočičko, ať toho Japončíka sundám.“

„Slyšels mě, Kuličko. Stáhni se.“

Hudek sledoval zero, prchající hluboko pod ním do bezpečí. „Když si pomyslím, že jsem mohl prodávat ojeté bouráky v Hobokenu“ Ťukl do radaru ve snaze najít palebné řešení pro střelu AMRAAM. Ach, tady tě mám! Radar uzamkl cíl. Mám? Nemám?

„Vypni rádio, Kuličko!“

„Jasně, zlato. Pustím si cédéčko.“

„Muta a Sugitu zasáhly rakety. Domnívám se, že byly naváděny na náš radarový signál. Když jsem radar vypnul, prolétlo kolem několik střel, ale nic nezasáhly. Potom se na nás vrhly stíhačky. Nevím, kolik jich bylo. Myslím, že tehdy dostali Tašira. Prchl jsem, abych si zachránil život.“

„Nemáte se za co stydět, Miuro. Přežil jste a můžete dál bojovat.“

„Pane plukovníku, ještě jsem vám neřekl to nejdůležitější. Asi vám to bude připadat neuvěřitelné, ale ubezpečuji vás, že mluvím pravdu.“

„Podejte hlášení, kapitáne Miuro.“

„Já jsem nepřátelské stíhačky neviděl. Byly prostě neviditelné.“

Plukovníkem jeho slova otřásla. Byl připravený na ledacos, ale tohle rozhodně neočekával.

„Jste si jistý, Miuro? Při vzdušném souboji je často obtížné zahlédnout nepřátelské letadlo. Hra světla a stínu, mraky, nejasné pozadí“

„Jsem si naprosto jistý, pane. Jedno jsem krátce postřehl, spíše plameny přídavného spalování z motorů. Letadlo se na večerní obloze nejasně mihotalo, sotva rozeznatelné. Jako by tam bylo a zase nebylo. Pak se úhel změnil a já ho ztratil z očí. Nepřátelská stíhačka tam byla, ale já jsem ji neviděl.“

Do ticha, které následovalo po tomto prohlášení, promluvil Jiro Kimura. „Nepokládám to za nemožné, pane plukovníku. Vím o americkém výzkumu zaměřeném na změnu barvy povrchu kovu pomocí elektrického náboje.“

Plukovníka nepřesvědčil. „Ale ze strany Rusů nikdo o takovém výzkumu neslyšel.“

„Pochybuju, že by si ho Rusové mohli dovolit, pane plukovníku,“ odpověděl Jiro. „Mohla to být letadla Americké eskadry, o které nás informovala rozvědka. Pokud ano, budou to stíhačky F-22 Raptor.“

„Sepište své hlášení, Miuro,“ přikázal plukovník, „a já je okamžitě předám do Tokia.“

V pohotovostní místnosti si japonští piloti přehrávali videozáznam americké kabelové televize. Jiro Kimura v chůzi krátce pohlédl na obrazovku, a hleděl na Boba Cassidyho.

Ustrnul a sledoval televizor. Cassidyho hlas byl sotva slyšitelný, přehlušený japonským překladatelem. Cassidy! Ach bože můj!

„Hele, ty čubko, připravilas mě o kořist. Mohl jsem toho Japončíka dostat.“

„Jestli mě, Hudku, ještě jednou nazveš čubkou, měl bys při tom držet v ruce pistoli, protože já tu svoji vytasím a začnu střílet.“

Aaron Hudek byl v obličeji rudý jako vařený rak. „Takové blbiny už na mě nevytahuj!“ zařval. „Rozumíš? Nikdy!“

„Dokud jsem velitel roje,“ zasyčela Dixie Elitchová vztekle, „budeš poslouchat moje rozkazy, Hudku. Podle mého kvalifikovaného odhadu jsme neměli dost paliva, abychom jím mohli plýtvat na pronásledování toho chlapíka. Čekala nás ještě hodina hlídkového letu, než jsme se mohli vrátit na zem natankovat. Víš to stejně dobře jako já. A během té hodiny jsme se mohli kdykoliv dostat do souboje s dalšími zery.“

„Stačilo mi jenom stisknout spoušť. Měl jsem ho zamklého radarem.“

„Taks měl střílet.“

„Ty jsi mi to zakázala.“ Hudkův hlas o oktávu poskočil.

„No nic, už se stalo. Měls ho sundat a pak se ke mně připojit.“

„Ach krásko, já dobře vím, žes nechtěla, abych toho šikmookého parchanta střelil do zad. Nebylo by to sportovní, co?“

„Přisuzuj mi, co chceš, Hudku, ale ve vzduchu budeš dělat, co se ti řekne.“

„Nebo co? Vyplýtváš trochu paliva, abys mě sestřelila?“

„Ne,“ okřikl ho Bob Cassidy, který šel kolem. „Nebude muset. Každý v této jednotce bude poslouchat rozkazy včetně tebe. Neuposlechni rozkaz, a tvé letové dny jsou sečteny. Zaručuju ti, že tě pošlu šupem domů.“

„Dobře, plukovníku. Vy jste tady šéf.“

„Přesně tak,“ odsekl Cassidy.

„Byl jsem připravený to odpálit,“ pokračoval Hudek. Zvedl ruku a přidržel špičku ukazováčku půl centimetru od palce. „Byl jsem takhle blízko.“ Těžce si povzdechl. „Však my ještě budeme litovat, že jsme toho posledního Japončíka nechali zdrhnout, aby mohl doma vyprávět, co zjistil. Já toho lituju už teď.“

„Měl jsi radarový zámek?“ zeptal se Cassidy ostře.

„Jo, zrovna když práskal do koní.“

„V tom případě mu asi nefungovala Athena,“ uvažoval nahlas Cassidy.

„Možná. To já nevím.“

„Měls tu spoušť stisknout, Hudku. Dixie nechtěla plýtvat palivem. Příště tu zatracenou spoušť zmáčkni.“

Dixie poslala Hudkovi vzdušný polibek.

Hudek se ušklíbl a odkráčel, aby si vzal něco studeného k pití. První souboj, a on si nechá kořist uniknout. Do prdele! zaklel v duchu.

A ještě ke všemu našel k pití jenom vodu.

V téhle haldě neschopnosti, lidské blbosti a ztracených příležitostí, uvažoval, je jediný světlý bod, Čajíček Foy odmítl sázku, kdo sundá první zero. Dost by ho štvalo, kdyby se teď musel rozloučit s tisícovkou. Ještě že si mohl zapsat polovinu sestřelu společně s Elitchovou. Alespoň něco, při té bídě.

Žluťas se mi stejně bude nelítostně vysmívat. Ještě jednou do prdele!

18

POSÁDCE ADMIRÁLA KOLČAKA, která pracovala na směny čtyřiadvacet hodin denně, se během tří dnů podařilo vyměnit periskop a namontovat nové radarové antény. Nabrali také plný náklad torpéd a motorové nafty, lodní spižírnu naplnili konzervami s masem a zeleninou, doplnili nádrže s pitnou vodou, vyprali si šaty a vykoupali se. Oprava poškozených baterií trvala déle. Servané protiakustické obložení trupu neměli čím nahradit, takže se o správku ani nepokoušeli.

První důstojník ponorky Askold přistoupil ke kapitánovi Saratovovi, který stál ve sprše pod proudem horké vody se zavřenýma očima a nechával si masírovat záda a hlavu.

„Pane kapitáne, objevili jsme čtyři rakety pro rampy ve věži.“

„Víte určitě, že jsou to ty správné?“

„Jsou minimálně dvacet let staré, jestli ne starší, ale jednu jsem už nabil. Pasuje.“

„Výborně, Askolde.“

„Kam nás chce generál Jesenin poslat, pane?“

„Zpátky do Tokijské zátoky,“ odpověděl Saratov po chvíli. Askold si pro své otázky vybral sprchu bezpochyby proto, že při hluku proudící vody nezachytí jejich konverzaci skryté mikrofony.

„Posádka z toho není právě nadšená.“

„Uhm.“ Saratov otevřel oči a sáhl pro mýdlo.

„Tentokrát už na nás budou připravení.“

„Má písemné rozkazy podepsané prezidentem Kaluginem. Nemáme na vybranou.“

Askold se soustředil na drhnutí těla mýdlem.

„Podívejte se na ty zásoby,“ poznamenal Saratov. „Jídlo, torpéda, nafta, tohle všechno sem museli dopravit letecky přes pól. Někdo někde přidělil těmto lidem zatraceně vysokou prioritu.“

„Ale vždyť je to hotové šílenství! Dieselelektrická ponorka? Pár torpéd? My máme vyhrát Rusku válku?“

Admirál Kolčak je jediná provozuschopná ruská ponorka v Pacifiku. Ostatní tři byly potopeny, když napadly japonské konvoje u Vladivostoku.“

„A co teda budeme v Tokijské zátoce dělat?“

„Jesenin má nějaký zvláštní úkol. Nepokládal ovšem za nutné seznámit s ním i nás, obyčejné nevolníky.“

„Kapitáne, posádka“

„První důstojníku, mužstvo, praporčíci i důstojníci Admirála Kolčaka budou poslouchat rozkazy. Udělají, co se jim řekne. Přísahali poslušnost a, při všech svatých, svou přísahu dodrží.“

„Ano, pane.“

„Jesenin zastřelí každého, kdo neuposlechne rozkaz. A když ne on, pak to udělám já. Měl byste to posádce říct.“

„Rozkaz, pane.“

„Tohle bude větší, než si dokážeme představit, Askolde. Opravdu nemáme na vybranou.“

„Rozumím, kapitáne.“ Askold, kterému Saratov svými slovy zasil do srdce ještě větší obavy, se při odpovědi nedíval veliteli do očí.

Když první důstojník opustil šatnu, cestou si zapínal košili —, Saratov ztěžka dosedl na lavici. Uvědomil si, že si nevědomky hladí jizvu na čele.

Měl v Tokijské zátoce zemřít. Askold mu zachránil život, a kapitán toho začínal litovat.

„Má v plánu zaútočit na Japonsko atomovými zbraněmi,“ oznámil Janos Iljin maršálu Stolypinovi. Starý voják na něj hleděl s kamennou tváří, což Iljina trochu znervózňovalo. Člověk nikdy nepoznal, co, a jestli vůbec něco, si ten prohnaný lišák myslí. Mluvit s ním bylo jako hovořit s jeho portrétem.

„Tak hloupý přece není,“ řekl nakonec Stolypin.

„Ale je. Věřte mi. Domnívá se, že když zničí atomovými zbraněmi Tokio, Japonsko se položí a on se stane novým ruským carem. Jeho pozice bude neotřesitelná.“

Stolypin potřásl hlavou jako starý medvěd. „Můžeme zvítězit i bez atomových zbraní. Postupně nepřítele vykrvácíme nenadálými přepady. Američané jsou schopní postavit se jejich zerům. A v zimě na ně pošlu půlmilionovou armádu. Můžeme zvítězit na bitevním poli.“

„Kalugin nebude čekat. Chce spasit Rusko hned teď, okamžitě.“

„Když jsem ty zbraně uchránil, měl jsem na mysli možný konflikt s bývalými sovětskými republikami. Eh co, Japonci si svůj osud zaslouží.“

„To bezpochyby,“ odvětil Janos Iljin břitce, „ale i když se japonská vláda složí, armáda by mohla přikročit k odvetnému úderu jejich vlastními jadernými zbraněmi. Japonci tajně vyvinuli bojové atomové hlavice pro své rakety, které využívají k vypouštění satelitů na oběžnou dráhu. Klidně by je mohli na Rusko odpálit.“

Stolypin vykulil oči. „Tohle je poprvé, co slyším o japonských atomových zbraních. Jak je ta vaše informace spolehlivá?“

„Stoprocentně. A Kalugin o tom, že Japonci disponují raketami s jadernými hlavicemi, bezpečně ví. Poslal jim totiž ultimátum, které Japonci odmítli. Ministerský předseda Abe Kaluginovi oznámil, že jestli on použije atomové zbraně, Japonsko odpoví jaderným protiúderem.“

„Já o žádném ultimátu nevím.“

„Kalugin očividně ministerskému předsedovi Abemu nevěří a je ochoten vsadit budoucnost Ruska na domněnku, že Abe nemluví pravdu.“

„Tohle mění všechno,“ zašeptal maršál Stolypin a opřel se v křesle.

Starý voják se podíval z okna a pak bezmyšlenkovitě uchopil ozdobný nůž na otevírání obálek, kromě pera jediný předmět na jeho pracovním stole. Maršálova byrokratická pořádkumilovnost Iljina znepokojovala. Ze zkušenosti věděl, že takoví lidé bývají často neurotičtí.

„Celé dlouhé roky,“ uvažoval Stolypin nahlas, „nedovolil strach z atomového pekla nikomu stisknout knoflík. Až do dneška Jak mám vědět, že mi říkáte pravdu?“

„Copak bych si takovou věc vymyslel? Jaký bych k tomu měl podle vás důvod?“

„Přijdete za mnou s pohádkou, že prezident je šílenec odhodlaný použít jaderné zbraně. Třeba vás poslal on sám, abyste vyzkoušel mou loajalitu.“

„Nezlobte se, ale teď z vás mluví ruský mužik. Příliš podléháte stihomamu, pane maršále.“

„Jestli se mi chcete vysmívat, Iljine, jděte to zkoušet někam jinam,“ opáčil maršál, obličej stejně klidný jako jasná letní obloha. „Na takové věci teď nemám čas.“

„Mám jen šeptaná slova mužů, kterým věřím.“

„Ale se mnou šeptaná slova mužů, které neznám, nepohnou, Iljine. Chci důkaz. Bez důkazu už za mnou nechoďte.“

Janos Iljin vstal a opustil místnost.

Čtyři raptory se vznesly nad mraky v sevřené formaci, všechny s vypnutými radary.

Dnes letěl s Cassidym jako dvojka Aaron Hudek a zaujal pozici pět mil vlevo od velitele. Druhou polovinu roje vedla Dixie Elitchová, pět mil vpravo od plukovníka. Dalších pět mil od ní letěl na pravém křídle formace Clay Lacy.

Mířili na východoseverovýchod a nad jejich levými rameny zářilo pozdně odpolední slunce. Mraky pod nimi se zhušťovaly, rozeklané mezery mezi nimi se stále více zacelovaly. Na severu, východě a jihu se kupila těžká bouřková mračna nad frontální oblačností ve spodních vrstvách atmosféry.

Systém elektronických protiopatření mlčel.

Cassidy však stále technice plně nedůvěřoval, takže stiskl tlačítko samotestování ECM. Všechna světýlka na panelu zablikala v patřičné sekvenci a ozvala se varovná písknutí. Koncert doprovázený světelnou hudbou trval šedesát vteřin, během nichž Cassidy trpce litoval, že si s tou zatracenou věcí něco začínal. Vždyť systém kontroloval před hodinou ještě na zemi.

Autopilot vedl letoun naprosto bezpečně a Cassidy, pohodlně usazený v prostorném kokpitu, si ve stíhačce připadal jako v kabině dopravního boeingu za transoceánského letu. Ani náznak turbulence. Solidní, klidný let hladký jako hedvábí. Kde je letuška s nápoji?

Cassidy v poklidu přemítal o zvratech osudu, které ho dovedly až sem, do cizí války, v níž jediný člověk na zeměkouli, kterého může považovat za člena své rodiny, létá ve stíhačce na straně nepřítele.

Život nám někdy tropí pěkné kousky, pomyslel si, zcela nepředvídatelně.

Dixie se trochu vzdálila, ale Cassidy nechtěl porušovat rádiový klid, aby jí řekl, že má zkrátit rozestup.

Za patnáct minut dorazí raptory nad Zeju, od které je dělí dvě stě mil.

Cassidy nastavil kurzor kouzelné skříňky na simulaci útoku na cíl, který naprogramoval ještě na zemi. Cíle útoku jim vybrala Národní bezpečnostní rada na základě rozboru fotografií výzvědných satelitů. Údaje o zeměpisné poloze byly s použitím překryvů mapových zobrazení převedeny do kódu, který pak zašifrovaný putoval na základnu v Čitě. Tam byl signál počítačem rozluštěn a automaticky vykreslen do map, které si přivezli ze Spojených států. Údaje o zeměpisné délce a šířce si pak piloti vlastnoručně naprogramovali do palubního počítače, který řídil zbraňové systémy stíhačky.

Piloti dostali pouze souřadnice cíle. Co budou ve skutečnosti bombardovat, o tom neměli tušení. Jen zdánlivě podivná odtažitost, když nic nevíš, nemusíš se cítit provinile. Já za to nemůžu, to lidi z Washingtonu mi řekli, že mám stisknout knoflík. Já jenom poslechl.

V pumovnici Cassidyho letadla byly uloženy dvě tisícilibrové zeleně natřené bomby. V nose každé z nich byl instalován přijímač systému GPS a počítač a bomba byla vybavena čtyřmi nastavitelnými křidélky. Údaje o poloze cíle získal počítač v bombě z letadla, které ji neslo. Počítač ve stíhačce také na základě údajů o výšce letu a směru a rychlosti větru určil, kdy přesně má být puma shozena. Bomba neměla vlastní pohon a padala na cíl volným pádem, během něhož její počítač na základě údajů z přijímače systému GPS určil přesně její polohu v trojrozměrném prostoru, porovnal ji s polohou cíle a zajistil případnou korekci směru nastavením řídicích křidélek na trupu. Přesnost naváděcího systému byla omračující. Polovina bomb shozených z výšky deseti kilometrů dopadala v rozmezí tří metrů od naprogramovaného středu terče.

Zatímco se Cassidy blížil nad letiště v Zeji ve výšce čtyřiatřiceti tisíc stop rychlostí 1,3 machu, palubní počítač určil řešení útoku a na obrazovce prezentoval pilotovi přesné údaje o kurzu letu. Ale to jen pro jeho informaci, protože autopilot vedl letoun bez zásahu lidské ruky.

Všechno je zautomatizováno, pomyslel si Cassidy. Stroj za tebe udělá všechno. Jenom zemřít musíš sám.

Díky skutečnosti, že bomby byly vybaveny samonaváděcím systémem, stačilo je shodit do prostoru, který připomínal obrovský koš s oválným okrajem. Ať už byly v tomto prostoru shozeny kdekoliv, dokázaly vždy neomylně zasáhnout cíl, samozřejmě za předpokladu správné funkce počítače a přijímače GPS v nose bomby. Pro zajištění stoprocentního zásahu, selhání se nikdy úplně vyloučit nedá, se shazovaly na každý cíl dvě bomby.

Symboly na průhledovém displeji se pohybovaly k úplné Cassidyho spokojenosti, jak se pilot proplétal mezi mraky, aby vypustil smrtonosný náklad z výšky pěti mil nad zemí. Jakmile se dostal dovnitř koše, uvolnil stiskem tlačítka na řídicí páce první nadzvukovou bombu. Dvířka pumovnice se otevřela a Cassidy ucítil nepatrné zachvění letounu, když první bomba vyklouzla do volného prostoru. Vzápětí za ní druhý stisk tlačítka poslal její sestru. I ostatní letadla shazovala své bomby a každá z nich vyrazila za svou kořistí.

Dříve než samotné bomby dorazil na letiště v Zeji rachot způsobený překonáváním zvukové bariéry. Do časového intervalu kratšího než jedna vteřina se vměstnala čtyři zahřmění, stejně hlasitá jako dělostřelecká příprava.

Burácení polekalo Jira Kimuru, který pozvedl vyděšený pohled k zamračené obloze. Právě mířil do budovy velitelství základny podat hlášení, a když uslyšel rachot, zastavil se uprostřed kroku a asi dvě vteřiny pátral očima po nepřátelských letadlech. Pak si vzpomněl na zera, s nimiž spolu se svým wingmanem před dvěma hodinami přiletěli z Chabarovska, a rozběhl se ke stojánce.

Teď už sluchem jasně rozeznával hukot tryskových motorů stíhaček, které se v desetikilometrové výšce přibližovaly k letišti.

Jiro znovu pozvedl zrak. Prohledával nebe pokryté mraky, když vtom první bomba zasáhla sklad munice na okraji základny téměř čtyři kilometry daleko. Exploze srovnala se zemí všechny stromy v kilometrovém okruhu a byla tak hlasitá, že si výbuchu druhé bomby, která zničila jídelnu, vůbec nevšiml.

Než ho dostihla tlaková vlna, ležel již Kimura v trávě tváří k zemi.

Nedaleký hangár používaný jako skladiště potravin zasáhly v rozmezí dvou vteřin dvě bomby shozené Aaronem Hudkem. Jejich výbuch zvedl střechu hangáru patnáct metrů do vzduchu a jeho zdi se zhroutily.

Dvojice bomb ze stíhačky Dixie Elitchové dopadla na palivové nádrže tři kilometry od budovy velitelství na druhé straně základny. K temným mrakům na obloze se okamžitě vztyčily dva sloupce černého kouře z hořícího leteckého benzinu.

Poslední dávka vypuštěná Clayem Lacym byla zaměřena na velitelství za Kimurovými zády. První bomba zasáhla severozápadní roh a čtvrtina budovy se okamžitě zřítila v hromadě sutin. Druhá minula východní stěnu o tři metry a její exploze vystřelila cihlové zdivo do zbytku konstrukce jako střepiny šrapnelu.

Tlaková vlna odhodila Jira Kimuru, který ležel asi třicet metrů daleko, stranou, ale naštěstí ho nezasáhla žádná z trosek. Zázrakem zůstal nezraněn, i když pokrytý silnou vrstvou prachu z omítky a rozdrcených měkkých cihel.

Když se vzduch kolem něj pročistil, Kimura se zvedl, vytřel si prach a hlínu z očí a oprášil si uniformu z nejhoršího nánosu.

S okolním vzduchem se mu pročistily i myšlenky. Lidé v budově velitelství

Otevřel prudce dveře a vběhl dovnitř.

Zvířený prach byl tak hustý, že sotva viděl. Elektrické osvětlení zhaslo. S rukama nataženýma před sebe prošel halou a vstoupil do operační místnosti. Neviděl ani na půl metru.

Jiro si držel přes nos a ústa kapesník, aby vůbec mohl dýchat, a postupoval opatrně do místnosti. Nohou do něčeho narazil. Sklonil se a za prudkého mrkání se snažil prohlédnout prašným závojem. Lidské tělo, tedy jeho polovina, od pasu dolů.

Podlahu pokrývaly tisíce úlomků cihel.

Prach se pomalu usazoval.

Další těla roztrhaná na kusy, zkroucené končetiny, utržené hlavy

Jiro pozvedl oči. V klesajícím zvířeném prachu viděl dírou zející v rohu budovy tmavá mračna. A slyšel vytí tryskových motorů.

Zera překvapila Američany v okamžiku, kdy svrhli bomby. Systémy ECM varovně zavyly a na displejích se objevily žluté symboly stíhaček. Zleva se velkou rychlostí blížila nepřátelská formace. Potom jedno z útočících zer odpálilo raketu a propuklo peklo.

Američané škubli pákami přípustí a hnaní přídavným spalováním prudce akcelerovali, aby se raketě vyhnuli. Cassidy se stočil, vtlačený do sedačky osminásobným přetížením, a mohutné titanové trysky motorů ještě stočily kuželovitý proud žhavých plynů, aby dodaly zatáčce maximální rychlost. Celotělová antigravitační kombinéza se okamžitě nafoukla, bez ní by pilot v takovém přetížení omdlel.

Průhledový displej se hemžil nepřátelskými letouny. Počítač bohužel zobrazuje polohu cílů v reálném čase, a ne tam, kde budou, až Cassidy namíří nos stíhačky podle palebného řešení pro rakety vzduch-vzduch. Umění moderního nadzvukového leteckého souboje spočívá právě v nalezení správného řešení čtyřrozměrného problému za situace, kdy vám hrozí bezprostřední nebezpečí smrti. Někteří piloti to dokážou, jiní létají s vrtulníky a transportními letadly.

Cassidy nastavil zbraňový selektor na rakety, stále ještě v osmdesátistupňové zatáčce po křídle se čtyřnásobným přetížením. Když tečka označující polohu vektoru pohybu stíhačky rychle dosedla dovnitř kruhu účinného dostřelu rakety, nacházelo se zero prakticky před Cassidyho nosem, a plukovník okamžitě stiskl spoušť. Od křídla se odlepila střela AMRAAM a na plamenném sloupci svištěla k nepříteli.

Raketa není naváděna na cíl! No jasně, ty pitomče! Zero chráněné Athenou přece nemůže vidět.

Cassidy neměl čas přemítat o své chybě. Před nosem mu zleva doprava necelých sto stop daleko přelétla raketa.

Vybral si cíl vpravo pod sebou a bleskurychle se k němu stočil. Nepřátelské letadlo právě zatáčelo, a kdyby se dokázal otočit rychleji, naskytla by se mu možnost vysoce pravděpodobného zásahu. Přetížení ho vmáčklo do sedačky a cítil, jak mu antigravitační kombinéza silně stlačuje paže a nohy. Hrudník měl jako ve svěráku a jen obtížně se nadechoval.

Teď mu na multifunkčním displeji svítila silueta rakety Sidewinder. Nepřátelská stíhačka byla blízko, pro účinný zásah možná až příliš, ale když se ozval vysoký tón oznamující uzamknutí cíle, Cassidy raketu odpálil. O dvě vteřiny později zahlédl koutkem oka plamennou explozi. Dostal jsem ho?

To už se s trojnásobným přetížením řítil střemhlav k zemi. Zmírnil klesání. Tlak povolil a Cassidy vyrovnal křídla. Pak zvedl nos a zahájil stoupání. Varován výstražným zapískáním systému ECM a blikáním žluté siluety rakety sklopil levé křídlo, útočící zero vzadu vlevo nahoře Tahej, tahej, tahej! řval v duchu na své letadlo.

Další výbuch vpravo od něj.

Před ním se mihla stíhačka. Zero! Cassidy trhl řídicí pákou a vrhl se za nepřítelem.

Raketu, která ho zabila, Clay Lacy viděl. Vypálilo ji zero vzdálené asi dvě míle daleko v poloze čtyři hodiny a o něco níže, než sám letěl. Raketa k němu mířila přímo jako laserový paprsek. Počítač nabízel Lacymu dva možné cíle a doporučoval mu ten vpravo vpředu, když pilot koutkem oka blížící se raketu zahlédl. Ke svému obrovskému překvapení si uvědomil, že bliká varovná silueta rakety a akustická výstraha hlasitě ječí. Lacy spatřil střelu necelou vteřinu před zásahem a věděl, že nemá sebemenší šanci.

„Do prdele!“ zařval a strhl letadlo stranou.

Nestačilo to. Raketa vybuchla pod břichem stíhačky a rozpárala trup. Velká střepina šrapnelu prorazila palivovou nádrž, druhá, která prolétla podlahou do kabiny, zabila Lacyho půl vteřiny předtím, než letadlo vybuchlo. Jak plamenná koule, živená palivem, rostla do obrovských rozměrů, odpoutaly se od ní dva dlouhé válce, motory stíhačky, a řítily se po balistické křivce k pět mil vzdálené zemi.

Bob Cassidy zaregistroval zmizení jednoho ze tří zelených symbolů, reprezentujících vlastní stíhačky, z taktického displeje. Byl však příliš zaneprázdněný, než aby mohl přemítat, kdo to asi byl.

Letěl obklopen hustými mraky a připadal si jako v simulátoru na základně v Německu.

Pohyboval se téměř dvojnásobnou rychlostí zvuku a klesal a pozorně hleděl na taktický displej, jestli ho nepřítel neuzamkl pro raketový útok. Vypnul přídavné spalování a vysunul o několik centimetrů brzdicí klapky, aby trochu zpomalil.

Ach, deset mil vpravo, radar dalšího zera přešel na vysokou PRF (Plzní opakovací frekvenci). Nepřítel se chystá k raketovému útoku. Teď ho má na obrazovce, ale jak to, že Nebeské oko zera nevidělo, když se americké raptory blížily k základně?

Strhl stíhačku do pravé zatáčky s devítinásobným přetížením, při této rychlosti měnil směr o dvacet stupňů za vteřinu. Na multifunkčním displeji se objevila žlutá stopa. Nepřítel odpálil raketu.

Cassidy převrátil stíhačku na záda, sklonil nos o třicet stupňů k zemi a zapálil přídavné spalování. Letoun automaticky vypouštěl klamné cíle, možná ho zachrání, možná ne.

Cassidy se rozhodl podletět pod nepřátelskou stíhačkou. Správně usoudil, že má dostatečnou rychlost, aby zero nestačilo včas sklonit nos k dalšímu výstřelu.

Předpoklad mu dokonale vyšel. Raketa ho nezasáhla a Cassidy vypnul přídavné spalování a stoupal, aby se dostal Japonci do zad. Zero prudce otáčelo, aby ho setřáslo. Osudná chyba. Žádný letoun na světě nemá takovou manévrovací schopnost, aby dokázal zatáčet rychleji než stíhačka F-22 Raptor.

Cassidy nastavil na selektoru palubní kanón.

Chystal se k výstřelu naslepo, obklopen hustými mraky. Viděl, že mění směr rychleji než zero, a bojoval s vysokým přetížením, jak se snažil umístit tečku vektoru pohybu letadla na siluetu cíle, zobrazeného na průhledovém displeji, tak, aby se oba symboly přiblížily na vzdálenost menší než jedna míle.

Teď!

Stiskl spoušť a držel. Hlavně rotačního kanónu plivaly oheň.

Japonský pilot ztratil Američana z taktického displeje svého zera. Prudce zatáčel ve snaze zachytit raptor radarem, aby mohl odpálit další raketu. Nikdy se nedozvěděl, co ho zabilo. První projektily z kanónu americké stíhačky, které mu proletěly za ocasem, neviděl. A pak mu salva trhavých nábojů prošila trup.

Několik střel prolétlo levým horizontálním stabilizátorem. Další čtyři roztříštily levý motor na kousky. Pět projektilů rozmetalo hlavní palivovou nádrž umístěnou hned za kokpitem. Tři zasáhly pilota a okamžitě ho usmrtily. Dva prolétly nosem letounu a zničily radar. To vše během tří desetin vteřiny, další střely už minuly cíl.

Japonská stíhačka pokračovala v letu ještě tři vteřiny, než se palivo z nádrže dostalo do styku se rozžhaveným kovem motoru. Následovala mohutná exploze.

„Amíci, hlaste se!“

„Tady dvojka.“ To byl Hudek.

„Trojka.“ Dixie.

Teď se měla ozvat čtyřka, ale mlčela.

„Čtyřko, slyšíš mě?“ zvolal Cassidy do mikrofonu. Na plný plyn se vzdaloval od základny v Zeji. Lacy neodpovídal.

„Amíci, držte se u mě. Lacy! Kde jsi, chlapče?“ „Myslím, že to dostal, veliteli,“ ozval se Hudek. „Lacy, ty pacholku, ozvi se! Kde jsi?“

Než přistáli v Čitě, snesla se noc. Tři stíhačky zarolovaly do opevněných hangárů a vypnuly motory.

V kanceláři, kterou používali jako pohotovostní a analytickou místnost a kde se teď shromáždila celá eskadra, vložili do počítače disky se záznamem akce a celou si ji znovu přehráli. Počítač dekódoval data ze všech tří stíhaček, jež přežily, spojil je a prezentoval v podobě trojrozměrného hologramu. Viděli zera a vlastní stíhačky, jejich manévry, letící rakety, to vše jako na dlani. Každý brilantní úhyb, každá chyba pilota všem na očích.

„Odpálili jsme patnáct raket a sundali šest zer. Jedno jsme dostali kanónem. Ztratili jsme jeden letoun a pilota.“

„Chudák Lacy.“

„Bože, to byla mela.“

„AMRAAM jste na to zero vystřelil zbytečně, plukovníku. Ta jejich Athena opravdu funguje.“

„Naše ECM je vůbec nezachytily. Zapnuli radary, až jsme byli přímo u nich.“

„To byla jejich největší chyba.“

„Satelity je do posledního okamžiku neviděly.“

„Pozdní odpoledne, oblačnost, spousta termických“

„Stálo nás to jednoho pilota.“

„Lacy to podělal, veliteli,“ prohlásil Hudek suše. „Podívejte se na tuhle sekvenci,“ ukázal na dvě letadla na holografickém displeji. „Tenhle darebák proletěl kolmo za Lacym a stočil se k němu, vidíte? Zjevně se chystá k útoku. Ale Lacy asi nemá oči pro nic jiného než pro tyhle dva, které pronásleduje. Asi zamkl cíl, ale zapomněl na všechno ostatní. Marná sláva. Clay Lacy je mrtvý, protože to zkurvil.“

Hudek uhodil hřebík na hlavičku. U stíhačů se za chyby platí životem.

„Dobře, tak si to zrekapitulujeme. Zera se do nás pustila dříve, než jsme o nich věděli. Lacy to podělal a svou chybu odskákal. Ale Japonci se také nemají čím chlubit. Kdyby zůstali sedět padesát mil daleko a vyplivli na nás rakety, neměli bychom šanci dostat se jim na kůži. Ale uvidíte, že se pro příště poučí.“

Cassidy se satelitním telefonem spojil s Washingtonem. Plukovníka Eatherlyho zastihl doma. Když ho Cassidy informoval o průběhu akce, Eatherly řekl: „Máme nad tou oblastí satelity po velkou část dne i noci. Někdy letadla vidí, někdy ne. Víc k tomu říct nemohu. Zítra si promluvím s generálem Tuckem. Možná někomu zvedne mandle. Ale ujišťuju vás, že velitelství letectva ždímá ze satelitů, co se dá.“

„Chápu.“

„Toho pilota je mi upřímně líto.“

„Co kdyby nás ti vaši čarodějové, jakmile zjistí, že jsou zera ve vzduchu, informovali satelitním telefonem? Myslím jako zálohu těch podělaných technologických vymožeností. Operační důstojník by potom mohl moje piloty varovat rádiem.“

„Zařídím to.“

Cassidy byl vyčerpaný a ztratil veškerou chuť k jídlu. Uchýlil se na sklopenou pryčnu, která se mu stala domovem.

Ležel a zíral na strop. Dnes opakovaně stiskl spoušť. Co když byl jeden z těch japonských pilotů Jiro? Co by tomu asi řekla Sabrina?

Jestli zabil Jira

Zaplavila ho vlna odporu. Byl příliš unavený, aby se mu chtělo vstát, ale usnout také nemohl.

Ležel na pryčně s otevřenýma očima a hleděl do tmy.

19

PAVEL SARATOV STUDOVAL V CENTRÁLE Admirála Kolčaka mapy japonských pobřežních vod, když ho z můstku ve věži zavolal první důstojník.

„Myslím, kapitáne, že byste měl zajít sem nahoru a na něco se podívat.“

Saratov odložil tužku a kompas a zamířil k žebříku.

„Podívejte se, kapitáne,“ vyzval ho Askold a natáhl ruku se vztyčeným ukazováčkem.

Na molu obstoupil generál Jesenin se svými muži nákladní automobil se čtyřmi kovovými kontejnery na ložné ploše. Několik civilistů skládalo z druhého auta svářecí aparaturu.

„Co to je, kapitáne?“

„Nevím.“

„Vypadá to jako kontejnery pro leteckou přepravu. To přece nedává smysl.“

„Hmmm.“

„A tihle námořní pěšáci?“ Askold pohrdlivě zavrčel. „Lajdáčtější vojáky jsem v životě neviděl. Neumí si ani upravit uniformu. Vůbec nevědí, jak ošetřovat svou výstroj. Nemají žádný respekt k nadřízeným důstojníkům“ Odmlčel se, protože viděl, že se od Saratova odpovědi nedočká.

Po několika minutách zamířil Jesenin ke kovové lávce a zavolal na důstojníky na můstku: „Sejděte prosím dolů, kapitáne.“

Saratov sestoupil po žebříku následován Askoldem.

„Potřebuju od vás odbornou radu, kapitáne Saratove. Musím přivařit ty čtyři kontejnery k ponorce. Které místo navrhujete?“

„Zvnějšku k tlakovému plášti?“ zeptal se Saratov zaraženě. „To drasticky sníží naši rychlost.“

„Bezpochyby.“

„A co je ještě horší, voda vířící kolem kontejnerů způsobí nebezpečný hluk.“

Jesenin se zamračil.

„Co vůbec v těch kontejnerech je?“

„O tom si promluvíme později. Zatím vám musí stačit, když vám řeknu, že jsem dostal rozkaz upevnit kontejnery k trupu této lodi a že hodlám rozkaz splnit. Jediná otázka zůstává kam.“

„Zůstanou připevněny k lodi i tehdy, když se ponoříme? Když poplujeme pod hladinou?“

„Ano.“

„Hluk“

„Žádám vysvětlení.“ Jesenin se zavrtal pohledem kapitánovi do očí.

„Čím více hluku pod vodou způsobíme, tím snadněji nás nepřítel odhalí.“

„A čím snadněji nás odhalí,“ dodal Askold, „tím snadněji nás také dostane.“

Jesenin si Askolda pohrdavě přeměřil. „Nesnažte se mě poučovat, človíčku. Jsem pes, který neštěká, ale rovnou kouše.“

„Co je v těch kontejnerech, generále?“ zeptal se znovu Saratov.

„Každý obsahuje jadernou hlavici. Zbraně jsou vodotěsně zabalené a tak dále. Dokonalá práce, věřte mi. Konstrukce kontejnerů umožňuje proniknutí vody, aby se při ponoření do větší hloubky vyrovnal tlak. Naším úkolem je dopravit tyto zbraně na místo a použít je.“

„Použít,“ zašeptal sotva slyšitelně Saratov.

„Jsou to staré bojové hlavice z mezikontinentálních balistických raket. Pocházejí z doby, kdy naše rakety ještě nebyly příliš přesné. Aby se zajistilo, že cíl bude zničen, i když ho střela o několik kilometrů mine, konstruktéři hlavice úmyslně předimenzovali. Každá obsahuje nálož o síle sto megatun.“

„Ekvivalent jednoho milionu tun TNT,“ vydechl Askold s pohledem upřeným na kontejnery.

Saratov se pátravě zahleděl generálovi do tváře. Ten člověk je blázen. Naprostý šílenec.

„Vy jste se nikdy neplavil na dieselelektrické ponorce, že, generále?“

„Ne,“ přiznal Jesenin.

„Na žádné ponorce?“ Saratov ho probodl očima. „Plavil jste se někdy na jakékoliv ponorce?“

„Ne.“

Saratov se pokoušel urovnat si myšlenky. „Nevím, generále, kdo k takovému rozhodnutí dospěl, ale ten člověk vycházel z katastrofálně mylných informací. Dieselelektrická ponorka je zastaralý anachronismus, vykopávka z dávné minulosti! Každé kapitánovo rozhodnutí je ovlivňováno prvořadou potřebou udržet dostatečnou kapacitu baterií.“

Na Jesenina to očividně nijak nezapůsobilo.

„Tyto ponorky ve skutečnosti nikam neplují,“ vysvětloval Saratov, „pouze zaujímají pozici. Můžou se skrýt, ale nedokážou utéct. Když je nepřítel objeví, stávají se díky své nízké pohyblivosti velmi snadným cílem. Chápete, co chci říct?“

„Vy jste se do Tokijské zátoky dostal a vrátil se.“

„Jistě. A byl to heroický výkon! Ale víte, proč se nám to podařilo? Veškeré protiponorkové síly nepřítele byly totiž soustředěny na druhé straně ostrova v Japonském moři.“

„Budeme tedy muset na Japonce vyzrát lstí.“

„Lstí? Když tahle loď pluje rychlostí tří uzlů, musí během čtyřiadvaceti hodiny vystrčit minimálně na tři hodiny vzduchovou trubici. A když to není možné, je třeba rychlost ještě snížit, takže nás v podstatě unáší proud, kam se mu zachce.“ Saratov si uvědomoval, že zvyšuje hlas. „Už mě několikrát odhalily americké protiponorkové letouny. V době míru! Nedokážete si představit, jaké to je, když víte, že vás mají jako na talíři, že vás můžou kdykoliv zlikvidovat. Můj bože, člověče! A to nám navíc hlubinné miny servaly akustické obložení trupu.“

„Zdá se mi, že jste zbabělec.“

Saratov se zhluboka nadechl. Dvakrát. „To je možné, pane. Ale zbabělec nebo ne, myslím si, že vy jste blázen.“

„Tahle ponorka je jediná, kterou v Pacifiku máme,“ řekl Jesenin a pokrčil rameny. „Bude nám muset stačit.“

„Uvědomujete si, že je to šílený podnik? Čirá sebevražda? Každá jen trochu schopná protiponorková hlídka nás snadno odhalí a naše likvidace pak bude jen otázkou času. A věřte mi, bude krátký.“ Pavel Saratov ukázal prstem na palubu. „Chápete už konečně? Tahle ocelová roura bude naše rakev.“

„Tahle ponorka úkol splní.“

Saratov nevěřil svým uším. „Proč tam teda nedoplujete sám na pramici? Vaše šance na úspěch budou stejné, ale ušetříte životy šedesáti mužů.“

„To by stačilo!“ vyštěkl Jesenin.

„Takže jestli se nám nějakým zázrakem podaří proniknout do Tokia, najdeme si opuštěné molo a přirazíme k němu. Vaši lidé ukradnou náklaďák a v něm odvezete ty hlavice pod rotundu japonského parlamentu, ano?“

Jeseninovi zacukaly koutky úst.

„Nejlíp uděláte, když je přivaříte sem na palubu před věž,“ řekl Saratov a přistoupil k otevřenému poklopu nad skladištěm torpéd. Čtyři již byla uvnitř. Kapitán stál zády k Jeseninovi a pozoroval muže, kteří nakládali další ohavný ocelový doutník.

Ráno bylo vlahé a vál jen mírný větřík. Pod nohama šustilo suché listí, památka na loňský podzim.

Janos Iljin stál na nízkém návrší mezi stromy a v ruce držel zapálenou cigaretu. Sako měl rozepnuté. Vedle něj stál opřený o kmen stromu přenosný raketomet. Po úpatí kopce třicet metrů pod ním vedla dlážděná silnice.

Tato silnice byla jednou z přístupových tras do Leninských hor severně od Moskvy. O tři kilometry dále na sever měl svou daču prezident Alexandr Kalugin. Již brzy se na silnici objeví jeho automobil, jako ostatně téměř každé ráno. Právě tudy jezdí prezident, obklopený tělesnou stráží, do Kremlu. Kalugin měl samozřejmě v Kremlu k dispozici apartmá, které využíval, když se nechtěl vracet na noc domů k manželce. Z důvodů Iljinovi neznámých strávil prezident dnešní noc na chatě.

Už brzy se objeví Kaluginův pancéřovaný mercedes v doprovodu dalších dvou automobilů. Jedna velká černá limuzína pojede před prezidentovým vozem, druhá za ním. V každém doprovodném mercedesu bude pět po zuby ozbrojených strážců v neprůstřelných vestách. Tito muži byli ve vrcholné fyzické kondici, dokonale vycvičení, bezohlední a mimořádně nebezpeční. Janos Iljin mohl spoléhat jenom na sebe a na své čtyři společníky. Měl v plánu zabít prezidentovy tělesné strážce dříve, než se jim podaří vyskočit z aut. Jestli se mu to nepodaří, příslušníci ochranky ho bez milosti zlikvidují.

Místo útoku vybíral Iljin velmi pečlivě.

Z místa, kde stál, viděl jen krátký úsek silnice. Automobily projedou zatáčkou vzdálenou asi padesát metrů. Po obou stranách silnice se táhl příkop a za ním les, takže vozy nebudou moci sjet mimo vozovku. Stačilo položit zátaras a prezident s doprovodem se ocitnou v pasti.

Iljin neměl z připravované akce dobrý pocit, ale chyběl mu čas uvažovat o lepším plánu. Kalugin byl bohužel až chorobně posedlý obavami o svou bezpečnost, je třeba přiznat, že oprávněně, a jeho ochranka mohla směle soupeřit s těmi nejlepšími. Prezidentovi věrní zatím neměli o Iljinových úmyslech tušení, ale tato situace nemohla trvat věčně. Iljin věděl, že, už z bezpečnostních důvodů, musí udeřit rychle, nebo vůbec ne.

Iljin kouřil, vychutnával si příjemně teplý ranní vánek a jen litoval, že nemá k dispozici více mužů. Zvažoval, že požádá maršála Stolypina o několik vojáků, ale pak usoudil, že možný zisk nepřeváží riziko odhalení. Se svými společníky pracoval už pět let, vzájemná důvěra se nerodí přes noc. A důvěryhodný nebo ne, každý další zasvěcený člověk zvyšoval pravděpodobnost prozrazení plánu. Zkušený zpravodajec Janos Iljin velmi dobře znal zásady konspirace, základního stavebního kamene ruských dějin, plných nejrůznějších spiknutí.

Předchozího dne navštívil maršála Stolypina a pustil mu magnetofonovou kazetu se záznamem telefonického rozhovoru mezi Kaluginem a jedním z jeho nejbližších spolupracovníků.

Stolypin beze slova poslouchal, jak se oba muži baví o atomovém útoku na Tokio, jak probírají možné reakce Spojených států a pravděpodobnost japonského odvetného úderu. Pak zazněla nejzajímavější část debaty.

„Pokud nepřistoupíme k mimořádným opatřením, Japonci válku vyhrají,“ řekl Kalugin svému důvěrníkovi. „Naše země není tak bohatá, aby si mohla dovolit financovat operace, které by vedly k vítězství konvenčními zbraněmi a letectvem. To by bylo pro nás příliš velké sousto.“

„Musíte získat absolutní moc. Zničit veškerou opozici.“

„To by vyžadovalo čas a cesta je plná nástrah. Dlouho jsem o Rusku přemýšlel. Nikdo ho nedokáže vrátit tam, kde kdysi bylo. Nikdo. A kdybychom se o to pokusili, poslanci by zrušili mimořádné pravomoci, které mně udělili. Potom prý buď padne vláda, nebo Rusko čeká další občanská válka.“

„Také jsem podobné názory slyšel.“

„Musíme Japonsko porazit,“ zdůraznil Kalugin. „Vítězství, nebo smrt. Jinou alternativu nemáme. Chápete?“

„Ano. Všiml jste si, s jakou láskou lidé vzhlížejí ke kapitánu Saratovovi? Davy vyvolávají jeho jméno, v rezolucích žádají o jeho povýšení, vyznamenání, Moskva je plná jeho plakátů“

Stolypin si vyslechl záznam až do konce a pak odstrčil magnetofon na druhou stranu stolu k Iljinovi.

„Chceme-li zachránit svou vlast, musíme pro ni bojovat,“ řekl Iljin. „Jako už tolikrát.“

Starý voják si prohrábl rukou vlasy, v očích nepřítomný pohled.

„Posílá do Tokia ponorku. Ta bude mít na palubě nukleární hlavice, které mají být podle plánu rozmístěny na dně v blízkosti geologické poruchy. Celou akci vede naprostý fanatik. Jmenuje se Jesenin. Odpřisáhl věrnost Kaluginovi. Jestli bude jeho plán ohrožen, má zbraně odpálit v ústí Tokijské zátoky.“

„Udělá to?“

„Má pověst fanatického patriota. Pracoval jako nájemný vrah pro GRU.“

„Jurij Jesenin?“

„Přesně tak.“

„Myslel jsem, že už nežije.“

To bylo vše. Janos Iljin ponořený do vzpomínek dokouřil další cigaretu, aniž vnímal její chuť, a podíval se na hodinky. Pět minut po sedmé. Netrpělivě přešlápl z nohy na nohu.

„Auto,“ ožila vysílačka.

O patnáct vteřin později se za zatáčkou objevil černý mercedes. To není on. Jeden ze tří ministrů, kteří měli chaty nedaleko Kaluginovy a používali tuto silnici. Když limuzína minula pahorek, na němž čekal Iljin, projela kolem nákladního automobilu s vysokozdvižnou plošinou a druhého, který byl naložen dřevěnými sloupy pro elektrické vedení. Plošina byla vysunuta a muž, který na ní stál, opravoval něco na transformátoru namontovaném na vysoké ocelové konstrukci. Vedle vozidla s plošinou stál další muž v montérkách a v ruce držel červený praporek.

„Už jedou. Tři auta.“

Iljin uhasil čerstvě zapálenou cigaretu o kůru stromu, zatímco náklaďák s dřevěnými sloupy zacouval tak, že zatarasil vozovku. Jeho řidič vyskočil z kabiny s automatickou puškou v rukou.

Janos Iljin poklekl, usadil si raketomet na rameno a odjistil ho.

První limuzína projela zatáčkou a na pokyn muže s červeným praporkem začala zpomalovat. V těsném závěsu za ní přijížděly další dvě. V prostřední jel Kalugin, další dvě byly obsazeny jeho tělesnými strážci.

Iljin zamířil na první mercedes, který již téměř stál. Vydechl a stiskl spoušť.

Raketa nesoucí granát hlasitě zasvištěla vzduchem.

Granát narazil na přední pravé dveře automobilu. Noha už mrtvého řidiče stiskla plynový pedál, motor zavyl, vůz poskočil kupředu a narazil do náklaďáku, který blokoval silnici. Zaklínil se do něj, ale motor řval ve vysokých otáčkách a od pneumatik, které gumovaly dlažbu, se vznesl oblak bílého kouře.

Zatímco Iljin horečně vkládal do raketometu další projektil, řidič druhé limuzíny strhl volant do prudkého smyku. Od pneumatik se zakouřilo, ale jejich kvílení přehlušila dávka z kulometu.

Iljin nabil v okamžiku, kdy poslední vůz kolony úplně zastavil. Když tiskl spoušť, dveře mercedesu se již otevíraly. Raketa narazila na kapotu motoru a směrová nálož granátu vybuchla dovnitř. Muže, kteří z vozu vyskákali, kosila palba kulometu ze zdvižné plošiny.

Kaluginův automobil se mezitím otočil do protisměru. Jeden z Iljinových mužů na něj střílel. Kulky se v rojích jisker odrážely a rozpleskávaly o pancéřování vozu.

Kaluginova limuzína se s divoce protáčejícími pneumatikami prosmýkla kolem posledního mercedesu kolony. Iljin, který stihl znovu nabít, odpálil raketu na prudce akcelerující vůz.

Granát narazil do kmene stromu vzdáleného deset metrů. Roztrhl ho a strom se začal kácet k zemi.

Iljin popadl vysílačku. „Vrací se na sever.“

„Nemůžu nastartovat ten posraný motor!“ zaječel muž, který měl s dalším opravářským náklaďákem zablokovat výjezd z pasti.

„Střílejte na pneumatiky! Střílejte na pneumatiky! Nenechte ho ujet!“

S granátometem v jedné ruce a vysílačkou v druhé seběhl Iljin po svahu a sprintoval k zatáčce. Ozvaly se tři krátké dávky z automatické zbraně a pak ticho. Iljin proběhl zatáčkou a spatřil, jak Kaluginův automobil mizí v ohybu silnice tři sta metrů daleko.

Iljin se otočil a vracel se k místu léčky. Jeden z tělesných strážců, který ležel vedle auta s plošinou, ještě sténal. Iljin v chůzi vytáhl pistoli, a aniž se zastavil, střelil zraněného do hlavy. Další čtyři muži z mercedesu leželi v různých polohách na vozovce, provrtaní kulkami ze samopalu.

Motor mercedesu zaklíněného pod náklaďákem se sloupy zhasl. Z pětice uvnitř pravděpodobně nikdo nepřežil.

Muž s červeným praporkem nechtěl nic riskovat a výstřelem do týla dorážel oběti na silnici.

„Postarej se i o ty v autě,“ řekl mu Iljin.

K Iljinovi přistoupil řidič nákladního auta, které blokovalo cestu, a do pleskání osamělých výstřelů omluvně prohlásil: „Skoro se nám to povedlo.“

Iljin křikl na muže, který stál v pomalu klesající plošině a držel v rukou vzduchem chlazený lehký kulomet: „Střílel jsi na Kalugina?“

„Dostal jsem se jenom k jedné dávce. Viděl jsem, jak od pancíře lítají jiskry. Bohužel“

„Posrali jsme to,“ ušklíbl se Iljin.

„Asi bychom odsud měli vypadnout.“ „Jo, to je dobrý nápad.“

Pancéřovaná limuzína pádila po úzké dvouproudové silnici. Alexandr Kalugin se držel madla nad zadními dveřmi a hulákal na řidiče. Prezident, stále ještě otřesen z pokusu o atentát, horečně uvažoval a dospěl k závěru, že ho musel zradit jeden z jeho tělesných strážců, třeba zrovna řidič. A možná jich bylo víc. Na každé křižovatce řval na řidiče, kam má odbočit.

Návrat na chatu nechtěl Kalugin riskovat, a tak směroval svého řidiče bočními cestami do centra Moskvy.

Vytáhl ze závěsu na opěradle předního sedadla telefon a zavolal ústřednu. Očima neustále sledoval silnici a v klíně držel odjištěnou pistoli. Kdyby řidič nezatočil přesně podle jeho instrukcí, okamžitě by mu vystřelil mozek z hlavy. Pohrával si se zbraní jako s čínskými kuličkami na uklidnění.

Konečně se ohlásil jeho asistent z prezidentské kanceláře. Kalugin mu několika slovy, přičemž se držel holých faktů, popsal vražednou léčku. Asistent už bude vědět, jak s danými informacemi naložit.

Kalugin si ve volných chvílích sestavil několik seznamů svých nepřátel. První obsahoval jeho politické oponenty a rivaly v parlamentu, byrokraty, kteří se proti němu v minulosti postavili, a jeho protikandidáty v posledních prezidentských volbách. Na seznam B umístil Kalugin své kritiky z médií, zejména novináře, kteří o něm publikovali zničující články v tisku, dále úředníky, kteří odmítli skákat, jak on pískal, podnikatele, kteří nepřistoupili na jeho návrhy, prostě potížisty, kteří mu házeli klacky pod nohy a zdržovali ho. Třetí a nejdelší seznam byl zaplněn všemi, u nichž Kalugin neshledal požadované nadšení a uspokojení nad skutečností, že v čele státu stojí právě on, a nad tím, jak zemi řídí. Někteří lidé se na seznam označovaný C dostali proto, že Kaluginovi odmítli podat ruku na recepci nebo při jiné oficiální příležitosti. Našli byste na něm i manžely žen, které Kalugin pokládal za atraktivní. Další vděčili za tato pochybnou čest skutečnosti, že Kalugin zahlédl jejich jméno v nějakém hlášení a usoudil, že by mu někdy v budoucnu mohli být nebezpeční.

Kalugin v minulých měsících se svými nejbližšími spolupracovníky několikrát diskutoval o potenciálních hrozbách, které by mohly otřást jeho postavením, a vypracoval s nimi plány nápravných a odvetných opatření. Měli se na nich podílet výhradně lidé, jimž prezident důvěřoval, ti, kteří mu byli zavázáni za funkce a majetky, za svůj denní chléb.

Už v tomto okamžiku, kdy on sám ještě sedí v ujíždějícím automobilu, jeho spolupracovníci zatýkají a vyslýchají všechny osoby na seznamu A. Policie možná atentátníky odhalí dříve než jeho soukromý bezpečnostní aparát, a pokud ano, tím lépe. Ale bez ohledu na tuto možnost se Kalugin rozhodl postupovat na obou frontách.

A možná z útoku na jeho život vzejde i něco pozitivního. Co kdyby pokusu o atentát využil jako záminku pro likvidaci svých nejhlasitějších oponentů? Jejich osud by se stal varováním pro všechny ostatní.

Když Janos Iljin dorazil onoho osudného rána do své kanceláře, už tam na něj čekali tři Kaluginovi muži. Oznámila mu to jeho sekretářka, usazená v předpokoji.

„Co chtějí?“

„To mi neřekli, pane. Měli prezidentův příkaz, takže jsem je pustila sem. Do vaší kanceláře vstoupili bez mého svolení.“

Cos taky po zoraném atentátu čekal? pomyslel si Iljin a uvažoval, jestli ho přišli zatknout a mučit, nebo požádat o pomoc při dopadení pachatelů.

Janos Iljin nehnul brvou. Prošel předpokojem ke dveřím své kanceláře a otevřel je. Vstoupil dovnitř a zastavil se. Jeden z trojice seděl na jeho židli a potýkal se se zámkem zásuvky psacího stolu. Druhý se šperhákem dobýval do skříně na spisy.

„Co to má k čertu znamenat?“

„Á, pán s klíči. Posaďte se, soudruhu Iljine. Jen se posaďte. A když dovolíte, požádal bych vás o klíče.“

Iljin zůstal stát.

„Někdo se před několika minutami pokusil zavraždit prezidenta Kalugina. My tu událost vyšetřujeme.“

„Utrpěl prezident nějaké zranění?“

„Ne.“

„Proč vyšetřujete právě tady?“

„Sedněte si, Iljine. A prosil bych ty klíče.“

Pracovali déle než hodinu. Probírali se spisovými složkami, pročítali zápisy, prohlédli si každý kousek papíru, na který narazili. Iljin celou dobu seděl a s nevzrušeným výrazem je pozoroval. Záleželo mu jen na tom, aby se Kaluginovým gorilám nedostaly do rukou materiály o agentech, kteří působili v zahraničí. Tyto dokumenty byly naštěstí uloženy v centrálním archivu zpravodajské služby pod stálým dozorem ozbrojené ochranky.

„Kdy k tomu pokusu o atentát došlo?“

„Dnes ráno. Přepadli prezidenta cestou do Kremlu.“

„Už jste někoho zatkli?“

,,Právě uvažujeme, jestli bychom neměli sbalit vás.“

Iljin si pohrdavě odfrkl.

„Jste pozoruhodně chladnokrevný.“

„Nemám co skrývat. Nikomu jsem nepoložil stéblo trávy přes cestu. Můžete ty spisy studovat třeba do soudného dne, ale na mé nevině to nic nezmění.“

Když trojčlenné komando dokončilo prohlídku, velitel se znovu posadil do Iljinovy židle za jeho psací stůl a vytáhl z náprsní kapsy list papíru. „Všechny na tomto seznamu necháte zatknout. Zavřete je do cel ve sklepě a začnete je vyslýchat. Každý výslech musí být zaznamenán. Tento rozkaz vydal přímo prezident.“

Dva muži odešli, jeden však zůstal a usadil se hned za Iljinovou židlí. Iljin zvedl telefonní sluchátko a začetl se do seznamu. Vedoucí představitelé politických stran, soudcové, veřejní činitelé Maršál Stolypin mezi nimi nebyl. To však nic neznamenalo, mohl být uveden na jiném seznamu.

Kalugin neztrácel čas. Tenhle seznam nevznikl dnes ráno.

Iljin se spojil se svými náměstky a vydal potřebné instrukce.

Velitel japonských vzdušných sil na Sibiři plukovník Macuo Handa strávil náročnou noc vyčerpávajícími konzultacemi se svými nejbližšími podřízenými. Americká eskadra jim sestřelovala jedno letadlo za druhým i s piloty. Nepřátelské rakety země-vzduch naváděné radary zer. Neviditelné raptory. Dost důvodů ke starostem.

Japonský velitel věděl s jistotou jedno, nemůže se nečinně stáhnout do defenzivy a vyčkávat na příští tah Američanů. Obranné boje se příčily všem jeho zděděným samurajským instinktům. Věřil, že japonskému národnímu duchu nejlépe vyhovuje útočný styl. Jeho muži chtějí útočit a on přirozeně také. Jediným problémem zůstává jak.

Velitel Kimurovy letky vzal své mladé stíhací eso na velitelskou poradu s sebou. Dobře si pamatoval na jeho zasvěcené poznámky o schopnosti raptorů elektronicky měnit barvu povrchu letounu a chtěl, aby si je poslechli i nadřízení důstojníci.

„Nechápu, pane, jak mohli američtí stíhači objevit nad Zejou naše zera,“ říkal právě Jiro Kimura plukovníku Handovi. „Pilot, který přežil, tvrdil, že ho jeho systém elektronických protiopatření vůbec nevaroval, že by se v oblasti nacházela nepřátelská letadla. Poletová kontrola systému ECM prokázala, že zařízení pracovalo bezchybně. To znamená, že Američané nepoužili radar. Jak nás tedy mohli najít?“

„V tom případě museli zera lokalizovat vizuálně,“ vyjádřil plukovník Handa mínění většiny vysokých důstojníků na základně.

Jiro toto přesvědčení nesdílel. „Mohu-li vyslovit svůj názor, pane, domnívám se, že vyčkávání v záloze s vypnutými radary a čekání, až nám ECM oznámí přítomnost nepřítele, nepředstavuje optimální způsob bojového nasazení zer. Tato stíhačka byla přece navržena a zkonstruována jako útočná zbraň. Musíme nasadit radary, prohledávat jimi vzdušný prostor, objevit nepřítele dříve, než on najde nás, a odpálit rakety jako první. Pokoušet se bojovat s raptory zblízka je fatální chyba.“

„Čekáme v záloze s vypnutými radary proto, že raptory dokážou zachytit naše radarové emise dříve, než je my objevíme.“

„Rozumím, pane. Naším úkolem tedy je přinutit Američany k boji podle našich pravidel. Musíme je vylákat na místo, kde na ně budeme moci zaútočit z větší vzdálenosti.“

„To je na první pohled vynikající nápad, Kimuro,“ konstatoval Handa, „ale má jednu vadu. Je totiž nepraktický. Dopustili jsme se té chyby, že jsme byli málo agresivní, tak je to. Proto jsme teď v tak svízelné situaci.“

Od tohoto okamžiku, usoudil později Kimura, se porada ubírala nesprávným směrem.

Probrali různé možnosti a nakonec se plukovník Handa rozhodl pro nálet na Čitu za denního světla. Polovina letadel zaútočí těsně nad zemí tříštivými bombami a palubními kanóny. Současně se druhá polovina přiblíží ve velké výšce, každou minutu zapne na několik vteřin radary a naláká na sebe americké stíhačky. Obě letky odstartují z Chabarovska, takže cestou tam i při návratu doplní ve vzduchu palivo.

„Plukovníku Hando, možná bychom měli nejprve zkusit noční útok,“ navrhl Kimura. „Abychom lépe otestovali schopnosti amerických letounů.“

„Stíhačky shazující tříštivé bomby a ostřelující letiště potřebují denní světlo a slušné počasí, aby zasáhly nepřítele co nejúčinněji,“ odpověděl plukovník. „Čelíme agresivnímu a velmi schopnému protivníkovi, který nás už stál řadu obětí. Musíme zaútočit, donutit ho odrážet údery, protože jinak se znovu chopí iniciativy a zatlačí nás do defenzivy.“

„Musíme zaútočit jako první,“ souhlasili velitelé eskader. I jejich srdce a mysli, stejně jako srdce a mysl Handova, byly naladěny na útočnou vlnu.

Jiro Kimura odcházel z porady, která skončila kolem půlnoci, značně zklamán. Plukovník nahrává Američanům na smeč, pomyslel si trpce. Namítal, že nepřítel japonský útok na Čitu určitě očekává, takže by ho měli alespoň odložit, ale zbytečně. Velitel se jednou rozhodl a nedal se ničím a nikým zviklat. Cassidymu se už podařilo zatlačit Handu do defenzivy, jenže plukovník si to odmítal přiznat.

Jiro Kimura kráčel k nejméně zachovalému hangáru na základně, kde bydlel jeden z jeho přátel, pilot helikoptéry. „Pověz mi, Šojiči, nenašly by se u vás náhodou takové ty kouzelné infračervené brýle, co se používají pro noční lety?“

„Ano, máme čtvery. Nejsou to jen brýle, ale kompletní přilby se sluchátky a zorníky a ostatním příslušenstvím. Ale kyslíková maska se do nich nevejde.“

„Mohl bych si zítra jednu půjčit?“

„K čemu?“

„Chci v ní letět. Mám jistou teorii a potřeboval bych si ji ověřit.“

„Že jsi to ty, Jiro, máš ji mít,“ přislíbil Šojiči. „A teď se napij piva,“ nabídl mu plechovku.

Když šéf asijské sekce japonské zpravodajské služby Tošihiko Ajukava obdržel hlášení agenta Ju, bylo již dekódované a rozšifrované. Teď spočíval jeho přepis v nové červené složce. Ajukava ji otevřel a začetl se do krátkých úhledných sloupců japonského písma. V hlášení stálo:

Rusko má deset jaderných hlavic.

Kalugin nařídil vypracovat plány jejich případného nasazení proti Japonsku.

Nejméně čtyři tyto bojové hlavice budou dopraveny ponorkou, cíl neznámý.

Ajukava cítil, jak se mu v zátylku ježí vlasy. Osvědčený a spolehlivý agent Ju. Byl to on, kdo tvrdil, že Rusko zlikvidovalo i ty poslední nukleární zbraně, které mu zbyly. Jistě, jen blázen by tomu věřil jako evangeliu, ale nebylo možné zpochybnit fakt, že tato zpráva byla jedním z mnoha faktorů podílejících se na rozhodnutí Abeho vlády zaútočit na Sibiř.

Najednou zpívá Ju jinou písničku. Lhal tehdy, nebo lže teď?

Pavel Saratov opustil můstek ve věži Admirála Kolčaka jako poslední. Naposledy se zachmuřeně podíval na čtyři kontejnery přivařené k trupu, ujistil se, že ponorka stojí uprostřed malé laguny obrácená přídí k ústí podmořského tunelu, a pak sestoupil průlezem a zajistil za sebou poklop.

Jesenin stál v centrále. Působil méně panovačně než obvykle, ale možná se to Saratovovi jenom zdálo.

„Čeká nás obtížný manévr,“ řekl kapitán hlavnímu inženýrovi, který beze slova přikývl. „Než vplujeme do tunelu, musíme získat potřebnou rychlost, aby loď reagovala na kormidlo. Ponořme se.“

Hlavní inženýr vydával rozkazy a Saratov obrátil pozornost k obrazovce osciloskopu napojeného na sonar.

Jesenin měl s sebou pobočníka v hodnosti majora, přesněji řečeno muže v uniformě s výložkami majora. Saratovovi se zdálo, že ten člověk nápadně zbledl, když zabublal vzduch unikající z nádrží, vytlačovaný mořskou vodou.

Saratov podrážděně zakroutil hlavou. Měl by si těch dvou přestat všímat a soustředit se na bezprostřední úkol, vyvést svou loď z nitra zaplavené hory.

O půl hodiny později měla ponorka tunel šťastně za sebou a opouštěla pásmo pobřežních mělčin. Venku panovalo pod zataženou oblohou šero, takže kapitán přikázal vynoření na periskopovou hloubku, vysunul vzduchovou trubici a nechal nastartovat dieselové motory.

Když za další dvě hodiny odešel do své miniaturní kajuty, našel tam Jesenina usazeného na jediné židli.

„Ehm, pojďte dál, kapitáne. A zavřete prosím dveře.“

Kabina byla skutečně velmi malá. Saratov se protáhl kolem židle a posadil se na pryčnu.

„Domníval jsem se, kapitáne, že nastala vhodná chvíle promluvit si o našem poslání.“

Jesenin zvedl ze skládacího stolku srolovanou mapu, svlékl gumičku, jíž byla stažena, a rozložil ji. Saratov mu nahlížel přes rameno.

„Tokijskou zátoku poznáte, ne? I tady ten průliv na jihu.“

„Poznávám je.“

„Jak vidíte, na této mapě jsou červeně vyznačeny hlavní geologické poruchy. Taky se jim říká zlomy. Je jich několik. Ty čáry označují jejich polohu a směr. Vidíte?“ Jesenin přejel prstem nejdelší červené linie. „Konkrétně nás zajímá tato porucha.“ Prst se zastavil. „Nebude vůbec nutné přirážet k molu a krást náklaďák.“

Saratov se neobtěžoval s odpovědí.

„Tuto poruchu při ústí Tokijské zátoky nám doporučil profesor Revel, jeden z nejzkušenějších ruských geologů, který tyto záležitosti studoval ve spolupráci se zahraničními odborníky. Domnívá se totiž, že je nejméně stabilní. Za posledních tři sta let se ani nehnula, a má tedy nejvyšší čas.

Naším úkolem je rozmístit čtyři hlavice do řady nad touto poruchou. Jakmile vybuchnou, naruší soudržnost obou geologických ker, načež ta východní značně stoupne.“

„Co to znamená značně?“ Pavel Saratov nedokázal odvrátit zrak od mapy.

„Geologové odhadují potenciální vzestup až o tři metry. Při tak mohutné explozi dojde samozřejmě k vypaření obrovského množství vody a moře uvolněný prostor zase rychle zaplaví. Pohyb zemské kry návrat vodních mas ještě urychlí.“

„Chápu.“

„Vznikne naprosto nevídaná příbojová vlna. Pokud vím, Japonci jí říkají tsunami. Jsou-li profesorovy výpočty správné, měla by být vlna v okamžiku, kdy se přežene přes Tokio, vysoká téměř šedesát metrů.“

„A na to budou stačit čtyři bojové hlavice?“

„Nejdřív odpálíme současně pouze dvě. Druhá dvojice přijde na řadu přesně o tři minuty později. Profesor Revel je přesvědčen, že v tom okamžiku by se zemská kůra měla pohybovat směrem dolů v dlouhém oscilačním cyklu, takže druhý výbuch tomuto pohybu napomůže. Pravda, scénář byl vypracován ve spěchu, ale chováme hlubokou důvěru v Revelovy počítačové modely. Mělo by to vyjít. Vyjde to.“

„Takže stačí,“ řekl Saratov těžkým hlasem, „když pronikneme nad poruchu, shodíme tam hlavice a odplujeme.“

„To už ponechám ve vašich schopných rukou, kapitáne.“

„Udělám vše, co bude v mých silách, generále. Bohužel, úspěch nebo selhání je v rukou Japonců. Půjdou po nás a každá výhoda bude na jejich straně.“

20

JAPONSKÉ PILOTY, KTEŘÍ ODSTARTOVALI ze základny v Chabarovsku a mířili k prvnímu setkání se vzdušnými tankery, přivítaly nadýchané obláčky, plující po klidném letním nebi. Útočná eskadra se skládala z šestnácti zer rozdělených do dvou skupin po osmi. Letku, která měla zaujmout výškové postavení, vedl osobně plukovník Handa. Dal svým vyšším důstojníkům na vybranou, s kterou skupinou chtějí letět, a ti se všichni připojili k němu. Sláva se dobývá při sestřelování nepřátelských letadel ve vzdušných soubojích, ne bombardováním a ostřelováním hangárů a letišť.

Ale i do osmi letadel, která měla udeřit na základnu, posadili velitelé své nejlepší letce.

Plukovník Handa původně zamýšlel vyzvat své piloty na předletové přípravě k tomu, aby se vypjali k maximálnímu výkonu pro čest a slávu Japonska a ve jménu nejsvětějších tradic císařského letectva, ale pak si to rozmyslel. Moc se díváš na americké filmy, řekl si v duchu.

„Už jdou!“ křikl Lee Foy a praštil sluchátkem. „Míří k nám. Je jich víc než tucet. Odstartovali před deseti minutami.“

Američtí piloti spěchali na „mobilní dispečerské stanoviště“ (starou maringotku, která sloužila jako pojízdná drůbežárna a kterou pozemní personál základny zabavil, vyčistil, upravil a dotáhl na okraj letiště, aby z ní vytvořil detašované středisko, jež mělo díky své pohyblivosti a odloučenosti od ostatních budov větší šanci na přežití v případě bombardování základny) na poslední předletovou přípravu. Všichni pozorně sledovali hodinky a piloti se úspěšně vyhýbali pohlédnout jeden druhému do očí.

Bob Cassidy byl rád, že se Japonci rozhoupali. Napjaté čekání skončilo. Věděl samozřejmě, že nepřítel nakonec zaútočí, ale netušil, že to přijde tak brzy.

Jeho muži byli připraveni. V dané chvíli měl k dispozici pouze šest stíhaček, které rozdělil do tří dvoučlenných rojů. Sám si vezme Paula Scheera, s nímž počká severně od základny, až rakety Sentinel donutí Japonce vypnout radary. Pak se na ně oba vrhnou.

Dixie s Aaronem Hudkem se měli uchýlit do severozápadního sektoru vzdušného prostoru nad základnou, Pastor Fain a Lee Foy do sektoru jihozápadního. Do boje se měli zapojit, až je Cassidy zavolá.

Každý raptor byl vyzbrojen osmi raketami Sidewinder a rotačním kanónem s plnou zásobou munice. Střely AMRAAM nechávali na Cassidyho příkaz na zemi. Plukovník vsadil na to, že přenos dat z Nebeského oka bude bezchybně fungovat. Jestli ne, skončí dnešní střetnutí tragickou katastrofou.

Cassidy kromě toho spoléhal, že Japonci nenaruší čínský vzdušný prostor a přiletí přímo z východu, tedy po nejkratší přístupové trase od Chabarovska, která je nezavede nad čínské území. Kdyby zera opsala široký oblouk a přiblížila se odjinud, snadno by dvojici raptorů lokalizovala radary a oba je sundala.

Každá alternativa představovala určité riziko. Samotný život je plný rizika. I dýchání je riskantní, pomyslel si Cassidy.

On i jeho piloti potřebovali pořádnou dávku štěstí. Pokud na ně dnes ukápne, mohli by zera rozdrtit tady a teď, jednou provždy. A jestli se paní Štěstěna odvrátí No, nikdo nezemře dvakrát.

Cassidy stál v maringotce před tabulí, na kterou již vypsal všechny frekvence, volací znaky a letové hladiny, dohodnuté na plánovací poradě. „Oukej, lidičky. Už vyrazili. Natankují ve vzduchu a osolí to naším směrem. Alespoň doufám. Proberme si to ještě jednou a pak se připravíme. Nasedneme do kokpitu půldruhé hodiny před očekávaným příletem nepřítele a odstartujeme o třicet minut později.“

Nikdo nevznesl jediný dotaz a nejčastějším terčem pohledů se staly náramkové hodinky. Když instruktáž skončila, Cassidy vyšel ven, obešel maringotku a vymočil se do trávy. Pak se odešel převléct a dával si přitom pěkně načas.

Když zaslechl zvonek satelitního telefonu, stál v plné polní na ploše, nepřítomně hleděl na zaparkovaná letadla a vzpomínal na Sladkou Sabrinu, na svého syna a na Jira Kimuru. Sluchátko zvedl Lee Foy. Po čtvrtminutě zavěsil a křikl: „Šestnáct zer. Dotankovali a míří k nám. Očekávaná doba příletu za hodinu a dvacet osm minut od tohoto okamžiku.“

„Jdeme na věc!“

„Jdeme!“

Popadli přilby a rozběhli se k letadlům.

Když se zera po doplnění srovnala na letové hladině, Jiro Kimura se odpoutal od zbylých stíhaček čtyřčlenného roje určeného k náletu na pozemní cíle. Na hlavě měl přilbu vybavenou, prozatím vypnutým, zařízením pro noční vidění, kterou si vypůjčil od pilotů vrtulníků. Teď chtěl svůj nápad vyzkoušet.

Nejprve zkontroloval polohu svých spolubojovníků, Oty, Miury a Sasaiho. Našel je jako přilepené přesně tam, kde měli být. Dobří piloti a výborní kamarádi.

Jiro spokojeně zapojil autopilota a zvedl ruku k ovládacím prvkům na přilbě. Už před startem, poslušen rady přítele od helikoptér, nastavil zesílení infračerveného signálu na minimum a teď si stáhl brýle, upevněné otočnými čepy k přilbě, na oči. Přívod proudu byl zapnutý, takže noktovizor by měl fungovat.

Jirovy oči se pomalu přizpůsobily nižší intenzitě světla. Ano, tam je druhý roj, dále vpravo.

Kimura otáčel hlavou do stran a rozhlížel se. Výhled měl značně omezený a vůbec nedokázal rozeznat ovládací prvky na panelech. To však v boji potřebovat nebude, protože zná jejich polohu nazpaměť a našel by je i poslepu.

Hlavní nevýhodou speciální přilby pro noční vidění byla její váha. Ve vrtulníku nepředstavuje dodatečných šest kilogramů na hlavě zdravého muže žádný problém, ale ve stíhačce, kde je pilot často vystaven obrovskému přetížení, je situace úplně jiná. Při pěti G bude ten zatracený krám vážit třicet kilo, náročná zkouška pro Kimurovy krční svaly a páteř. Desetinásobné přetížení by mu asi dokázalo zlomit vaz stejně snadno jako vrbový proutek.

Šlo však o to, že Jiro zcela logicky předpokládal, že pokud už Američané vymysleli nějaký způsob, jak zařídit, aby jejich stíhačky splynuly s okolím v rámci viditelné části spektra, stále existuje vysoká pravděpodobnost, že je bude možné vizuálně zachytit v infračerveném pásmu.

Kyslíkovou masku si Jiro Kimura položil do klína, protože vrtulníková přilba nebyla upravena pro její použití. V kabině zera panuje oproti okolnímu prostředí trvalý přetlak přibližně 0,2 atmosféry a při letu ve výšce pětadvaceti tisíc stop (7,6 km) je vzduch v kokpitu stejně řídký jako v devíti tisících stopách (2,7 km). A jestli se poklop kabiny poškodí a dojde ke ztrátě tlaku, Jiro si levou rukou přidrží masku u úst a pravou bude ovládat stíhačku.

Raptory odstartovaly ve dvojicích. Jako první Cassidy a Scheer, po nich Dixie a Hudek, nakonec Fain a Foy. Pozemní personál se shromáždil na ploše, zacpával si uši před ohlušujícím burácením tryskových motorů a sledoval, jak se stíhačky odlepují od země. Jakmile se kola podvozků zasunula, piloti uvedli do chodu kamuflážní zbarvení. Rachot motorů se vznášel ve vzduchu ještě několik minut poté, co letouny zmizely pozorovatelům z očí.

Když hluk utichl, velící poddůstojník přikázal mužstvu uchýlit se do čerstvě vykopaných zákopů, vyhloubených bagrem, který teď stál na okraji lesa obklopujícího základnu. Bezprostřední nebezpečí zatím ještě nehrozilo, ale poddůstojník se řídil zásadou, že je lepší být přehnaně opatrný než později litovat.

Na taktickém displeji v kabině plukovníka Cassidyho se symboly zer objevily ve vzdálenosti dvou set mil. Letěl právě ve výšce dvaceti tisíc stop padesát mil severně od základny maximálně úspornou rychlostí 0,7 machu. Paul Scheer se držel v těsné blízkosti vlevo od velitele. Symboly tvořily na obrazovce těsný shluk, takže Cassidy nedokázal rozpoznat, kolik letadel se k nim blíží.

Hlavní problém využití Nebeského oka spočíval v tom, že na velkou vzdálenost byly symboly cílů příliš zhuštěné a zblízka se zase nedalo spolehnout na přesné určení polohy. Zařízení zobrazovalo nejspolehlivěji v rozmezí pěti až padesáti mil. V okruhu pod pět mil bude muset spoléhat na infračervené senzory. Raptory sdílely vzájemně všechny údaje, takže každý palubní počítač byl schopen vytvořit velmi komplexní a přesný obraz taktické situace.

První sázka vyšla, pomyslel si Cassidy s uspokojením. Japonci se přibližují od východu, jak předpokládal.

Zkontroloval pozici ostatních rojů a usoudil, že Pastor Fain se pohybuje příliš blízko základny.

„Pastore, tady Hoppy. Přesuň se laskavě o několik mil na jih.“

Fain potvrdil, že rozumí.

Cassidy prověřil nastavení všech přístrojů a ovládacích prvků: intenzita jasu průhledového displeje optimální, hlavní spínač zbraňových systémů zapnut, na multifunkčních displejích požadované zobrazení, tlak v kabině, přípustě motorů Byl připraven k boji.

Pastor Fain si přitáhl ramenní pásy a ujistil se, že je uzamčen kotouč inerciálního tahu, aby ho negativní přetížení nevytáhlo ze sedačky. Urovnal si kyslíkovou masku, přetřel rukou v rukavici tmavý průzor přilby a zkontroloval panel zbraňových systémů.

Pak se podíval na taktický displej. Foy letěl přesně tam, kde ho chtěl mít, pět set stop vzadu a trochu stranou. Fain tak mohl volně manévrovat do stran, aniž by se musel obávat kolize se svou dvojkou. Foy pak měl volný prostor pro vlastní zásah do souboje a hlavně mohl krýt svému veliteli záda a odhánět dotěrné Japonce, kteří by na něj zaútočili zezadu, zatímco velitel napadl jiné.

Zera letící ve velké výšce dělilo od základny čtyřicet mil, nižší letěla o deset mil před nimi. V každé skupině osm. Fain letmým pohledem zkontroloval postup vyšší formace a snížil poloměr zatáčky. Chtěl za ní prosvištět v okamžiku, kdy se Japonci dostanou na účinný dostřel raket Sentinel, protože tehdy budou mít určitě vypnuté radary. Měl v plánu sestřelit jich co nejvíce již při prvním přeletu a pak se vrhnout dolů na skupinu nalétávající na letiště. Nižší zera čeká náramné překvapení, až se na ně shora snesou neviditelné raptory. Nádhera!

Srdcem raketového systému Sentinel je jeho počítač, vybavený velmi složitým programem, který zabraňuje, aby nepřítel střídavým zapínáním a vypínáním radarového signálu jediného letounu dosáhl odpálení všech raket baterie. Program k odpálení střely vyžaduje nejen opakovaný záchyt signálu, ale také jeho postupné přibližování, a to takovou rychlostí, aby ho odpálená raketa zasáhla uvnitř pásma svého doletu. Pokud jsou tyto parametry v pořádku, počítač odpálí v krátkém sledu dvě rakety a pak se na několik okamžiků odmlčí, než zase začne pátrat po novém signálu.

Naváděcí systém rakety je ještě složitější než počítač odpalovací baterie. Když letí střela k cíli, naváděcí počítač zpracovává a ukládá do paměti údaje o relativní poloze cíle, jeho kurzu a rychlosti, takže i když nepřátelský pilot vypne radar, počítač stále vysílá raketě navigační pokyny. Pravděpodobnost úspěšného zásahu přirozeně s každou vteřinou po vypnutí radaru rapidně klesá. Pokud nepřátelský radar zase ožije a raketa ještě letí, počítač automaticky aktualizuje trajektorii cíle a vyšle naváděcímu systému upřesněné povely.

Systém pracuje nejpřesněji za situace, kdy nepřátelský letoun letí přímo k baterii. Geometrické řešení je při vysokých rychlostech cíle a rakety tak složité, že má-li střela letadlo pronásledovat zezadu, pilot se jí může celkem úspěšně vyhnout.

Plukovník Handa se blížil k letecké základně v Čitě a pravidelně přepínal radar z pohotovostní polohy na vysílání a zpět. Znovu a znovu. Ostatním pilotům přikázal ponechat radary v pohotovosti, byly zapnuty, ale nevysílaly signál —, ale on sám pátral ve vzdušném prostoru po nepřátelských stíhačkách a současně se snažil Američany donutit k odpálení antiradiačních řízených střel. Handa nevěděl, že tyto střely jsou z automatických baterií odpalovány bez zásahu lidské ruky; ve skutečnosti ho tato možnost vůbec nenapadla.

Osm zer určených k útoku na pozemní cíle začalo klesat ve vzdálenosti jednoho sta mil od City. Teď už stíhačky letěly o něco rychleji než zvuk těsně nad zemí, od korun stromů je dělilo necelých sto padesát metrů.

Handa stále čekal, kdy mu systém ECM ohlásí, že po něm nepřítel pátrá svým radarem, ale zařízení ani nepíplo. Zdálo se, že v širokém okolí žádný radar nevysílá. Nebo, napadla Handu zlověstná myšlenka, nevysílá žádný radar, kterého by jeho přístroje dokázaly zachytit. Co když se Američanům povedl další technologický skok a používají frekvence, které leží mimo rozsah stávajících systémů ECM? Je také možné, že jsou nastaveni jen na příjem a nechávají se jeho vlastním radarem vést jako loď majákem. Kdyby tak mohl

Neveselé myšlenky mu z hlavy okamžitě vymazala střela Sentinel, která prolétla necelých třicet metrů vedle něj. Plameny šlehající z její trysky mu zanechaly na sítnici světelnou skvrnku. Handovi se rozbušilo srdce.

Rozhlížel se na všechny strany po dalších raketách, viditelnost byla vynikající, a zapomněl přepnout radar do pohotovostního režimu. V okamžiku, kdy si to uvědomil, zavrtal se mu druhý sentinel, odpálený automaticky před jedenašedesáti vteřinami, do přídě letadla.

Patnáct kilogramů těžká střela zasáhla trojnásobnou rychlostí zvuku přesně střed terče, radar umístěný v nose stíhačky. Handa v tom okamžiku letěl rychlostí 1,28 machu raketě vstříc. Složená energie nárazu a trhavé nálože roztříštila zero na více než dva miliony drobných úlomků. Každý kousek kovu, umělé hmoty, lidské tkáně, látky a kůže z bot se snažil prorazit rázovou vlnu výbuchu, ale marně, odrazil se od ní jako od ocelové stěny. Ostatní zera pokračovala k letecké základně v Čitě a fragmenty Handovy stíhačky zatím zahájily nekontrolovaný sestup k zemi. Rychlost pádu závisela na jejich tvaru. Kapky paliva padaly letní oblohou jako drobný déšť, zatímco kusy kovu a tkáně se chovaly spíše jako drobný prach nebo těžké vločky sněhu.

Bezprostředně po tragické smrti plukovníka Handy zachovalo zbylých sedm zer stejný kurz a blížilo se nejkratší cestou k cíli. Uplynulo totiž několik vteřin, než si ostatní piloti uvědomili, co se stalo. Za tu dobu překonaly stíhačky téměř jednu míli modrého nebe.

Bez radarů byli piloti v podstatě slepí. Odkázaní pouze na své oči při této rychlosti moc daleko neviděli. V tom okamžiku byli Bob Cassidy a Paul Scheer, kteří se k nim blížili v kolizním kurzu z polohy dvě hodiny rychlostí 2,15 machu, asi deset mil daleko. Americké stíhačky se řítily jedna vedle druhé s rozestupem dvě stě metrů, Scheer vlevo od velitele.

„Vezmeme si na mušku každý dva, Paule. Potom se vyhoupneme nahoru a přilepíme se jim na zadek.“

„Rozumím.“

Naváděcí senzory v nosech raket Sidewinder prošly za čtyřicet let operačního nasazení dlouhým technickým vývojem. Hlavní výhoda těchto řízených střel spočívá v jejich pasivitě, nevysílají žádné signály, tudíž neoznamují nepříteli svou přítomnost. Jejich relativně krátký dolet je tedy více než kompenzován přesností a překvapivostí zásahu.

Ve vzdálenosti pěti mil od cíle Bob Cassidy nasupeně zavrčel a odpálil první raketu. Vizuálně ještě nepřítele nezachytil a Japonci ho přirozeně také neviděli. Druhou střelu vypustil o dvě vteřiny později ze vzdálenosti pod tři míle. V příštím okamžiku zvedl nos stíhačky do osmdesátistupňového stoupání, překulil se a vypnul přídavné spalování. Vzápětí opět sklopil nos k zemi. Raptor zpomaloval a Cassidy konečně spatřil pod sebou zera, která letěla proti němu a stále nerušeně postupovala k základně.

Scheer vypálil dva sidewindery současně s velitelem a teď se k němu po identickém manévru připojil.

Jedna z amerických raket minula zero kvůli rychle se měnícímu úhlu přiblížení, na který naváděcí systém nestačil zareagovat, v tak velké vzdálenosti, že zapalovač hlavice, reagující na blízkost cíle, nálož neodpálil.

Ostatní tři zasáhly. Jedna prolétla levým sacím otvorem, vybuchla v kompresorové sekci motoru a roztrhala letadlo na kusy. Druhá minula cílový letoun o patnáct centimetrů, ale přibližovací zapalovač ji odpálil vedle kabiny a o tisícinu vteřiny později byl japonský pilot mrtvý.

Bojová hlavice čtvrté rakety vybuchla nad levým křídlem zera, na které byla namířena, a vyvrtala v něm stovku drobných i větších otvorů. Palivo z nádrží v křídle vřelo do atmosféry.

Pilot ucítil náraz. Viděl, jak se velitelův letoun rozprskl na prašný oblak, a vzápětí si všiml, jak mu z vlastního křídla uniká palivo. Nepřítele dosud nezahlédl, a už dvě zera byla zničena. Jedno se nekontrolovatelně řítilo k zemi a on sám utrpěl těžký zásah. Zahájil prudký obrat vlevo, aby vyklidil pole.

Cassidy viděl, jak se zero otáčí, a stlačil řídicí páku dopředu. Vzhledem k tomu, že letěl na zádech, přestala se špice jeho letadla sklánět dolů. Překulil se o devadesát stupňů, takže letěl po hraně křídla, a zase sklopil nos k zemi.

Zero pod ním pokračovalo v obratu.

Zatím to vychází nádherně, pomyslel si Cassidy. Dostane se těsně za ocas nepřítele a sundá ho kanónem.

Cassidy padal jako kámen. Pak křídla vyrovnal a v okamžiku, kdy dostal cíl do zaměřovacího kříže průhledového displeje, stiskl palcem spoušť. Letoun zavibroval a před čelním sklem vyšlehly záblesky plamenů z hlavní. Salva utrhla zeru levou horizontální stabilizační plochu.

Vzápětí se Cassidy překulil do pravé zatáčky a drcen devítinásobným přetížením spěchal zpátky do boje. Teprve teď si utrhl vteřinku, aby zkontroloval na taktickém displeji polohu ostatních pěti raptorů.

Nahoře zůstali jen on a Scheer. Další dva roje již táhlým obloukem klesaly.

Dixie Elitchová a Aaron Hudek se s vyjícími motory vrhli od severozápadu na čtveřici zer a odpálili každý jednu raketu Sidewinder. Střely se neomylně řítily na cíl a Dixie odpálila druhou a hned nato třetí.

Její první změnila cílové zero v obrovskou plamennou kouli, do které vzápětí vletěla druhá a explodovala. Třetí raketa Dixie Elitchové trefila jiné zero v okamžiku, kdy se katapultoval japonský pilot zasažený Hudkem.

Ze vzdálenosti necelých dvou mil nalétávala na poslední zero a čekala, kdy se ozve tón signalizující uzamčení cíle. Vtom se jí před nos snesl Hudek, tak blízko, že jí svými tryskami málem sežehl čelní sklo kabiny.

Dixie měla co dělat, aby včas snížila tah motorů a zabránila kolizi.

Hudek se nehodlal obtěžovat raketou. Měl v úmyslu sestřelit nepřítele kanónem. Nezadržitelně se přibližoval k poslednímu ze čtyř zer.

Pastor Fain vedl Leeho Foye na skupinu zer, v níž letěl Jiro Kimura. Oba vypálili po jedné raketě na uzamčený cíl.

Kimura, stále se speciální vrtulníkovou přilbou na hlavě, kroutil krkem a snažil se zachytit dění kolem sebe. Vytočil se v sedačce, přitáhl se pravou rukou za madlo krytu kabiny a otočil se dozadu.

Spatřil americké stíhačky nalétávající na zera zezadu pod úhlem třiceti stupňů.

„Vlevo! Uhnout vlevo!“ zařval do kyslíkové masky, kterou si levou rukou držel u úst. Vzápětí masku odhodil a přidržel si levicí přilbu, zatímco pravou rukou strhl řídicí páku stranou a k sobě. Položil se na křídlo.

*

Na tak prudký obrat nestačila Fainova raketa zareagovat a neškodně mířila k zemi.

Miura tak rychlý nebyl. Sidewinder Čajíčka Foye mu vletěl do pravé trysky a vybuchl v turbíně. Kompresor, náhle nezatížený odporem roztrhaného motoru, se roztočil na maximální otáčky.

Miura ucítil explozi. Viděl, jak se ručička teploměru pravého motoru zarazila v krajní poloze, a bylo mu jasné, že je v těžkém průšvihu. Okamžitě zastavil přívod paliva. Rozblikala se červená kontrolka signalizující požár pravého motoru. Miura vysunul brzdicí klapky, a když jeho rychlost klesla pod pět set uzlů, zatáhl za rukojeť katapultu. Kopule padáku se otevřela o tři vteřiny později, právě když opuštěné zero explodovalo.

V tom okamžiku trval letecký souboj přesně jednu minutu.

Jiro Kimura se stáčel o devadesát stupňů. Díky přilbě a infračerveným brýlím, které si přidržoval levou rukou, byl z japonských pilotů jediný, kdo útočící Američany viděl. V jednom okamžiku ukazoval jeho G-metr osminásobné přetížení. Kimura na sobě neměl na rozdíl od amerických pilotů celotělový antigravitační oblek. Stlačený jako v hydraulickém lisu otevřenými ústy neartikulovaně ječel a bojoval s přetížením, aby neomdlel v důsledku nedostatečného prokrvení mozku. Obrat však dokončil.

A tehdy se Lee Foy dopustil osudové chyby. Možná otáčejícího se Kimuru vůbec neviděl, možná se příliš soustředil na Sasaiho, svou zamýšlenou kořist, možná v tu chvíli hledal na taktickém displeji svého velitele. V každém případě nestihl včas zareagovat na Kimuru, který se stočil rovnou k němu, a když Jiro odpálil z těsné blízkosti raketu Sidewinder, neměl Foy sebemenší šanci. Ve Spojených státech vyvinutá a v Japonsku vyrobená řízená střela prorazila trup raptoru těsně za kabinou a vybuchla v hlavní palivové nádrži, která se pod obrovským tlakem roztrhla. Jakmile se rozvířené palivo smísilo se vzdušným kyslíkem, nastala mohutná exploze.

Lee Foy měl sotva čas zhluboka se nadechnout a vykřiknout do mikrofonu. Vzápětí byl zaživa spálen.

Aaron Hudek zahlédl koutkem oka výbuch, právě když svým kanónem prošíval poslední ze čtveřice zer. Foyův hlas ve sluchátkách bezpečně poznal.

„Čajíčku?“

Slyšeli ho všichni američtí piloti.

V té chvíli již Jiro Kimura odpálil druhou raketu. Zaměřil se na raptor vzdálený čtyři míle, který se otáčel za jiným zerem. Stiskl spoušť a stočil se o deset stupňů k dalšímu raptoru, jenž se řítil přímo na něj. Plameny šlehající z trysek napovídaly, že americký pilot letí na přídavné spalování.

Byl to Aaron Hudek, přezdívaný Kulička z chlupů.

Američan střílel, nos jeho stíhačky plival žhavou řeku, která připomínala paprsek reflektoru.

Jiro Kimura měl pocit, že na něj sahá prst boží. Jak se mu dokázal vyhnout, to nebyl nikdy schopen vysvětlit. Strhl řídicí páku a kopl do kormidla. Jeho letoun sebou smýkl stranou a málem se mu vymkl zpod kontroly. V tom okamžiku stiskl Kimura spoušť kanónu.

Hlaveň umístěná u kořene pravého křídla začala dštít oheň a síru.

Kimura znovu kopl do kormidla přesně v okamžiku, kdy Hudek s rozštěkaným kanónem prolétl proudem rozžhavené oceli.

Aaron Hudek ucítil, jak mu do trupu buší desítka kladiv. Rozsvítila se mu kontrolka požáru levého motoru, ručička teploměru vylétla do červeného pole a otáčky turbíny znatelně klesly. Mrkl do zpětného zrcátka. Dlouhý plamenný jazyk za motorem byl dostatečně výmluvný.

Natáhl se po táhlu katapultu a stočil pohled před sebe. Další zero (pilotované Kimurovou dvojkou Otem) v přímém útoku. Při takové rychlosti neměl vůbec čas přemýšlet, ale i kdyby ho měl, Aaron Hudek by se pravděpodobně rozhodl stejně. Nepatrným pohybem zápěstí změnil směr. V příští vteřině se obě letadla čelně srazila.

Druhý Kimurův Sidewinder pokropil břicho stíhačky Dixie Elitchové sprškou střepin. Letoun stále reagoval na řízení a motory vypadaly v pořádku, ale Dixie přes nasazená sluchátka a přilbu zaslechla hrozivé bušení a trhání. Zdálo se jí, že vzdušný proud rve letadlo na kusy.

Automaticky přiškrtila přívod paliva, vysunula klapky a zvedla nos k nebi, aby vyměnila rychlost za výšku.

Když Cassidy a Scheer odpálili poslední sidewindery, zůstala z původních osmi zer, která přiletěla ve vysoké výšce, poslední dvě. Jejich piloti se neodchýlili od původní volné formace a teď sklopili přídě a hnáni přídavným spalováním prudce klesali. Neuhýbali, nijak nemanévrovali, jenom níž a níž. Postupně vyrovnávali klesání, až se řítili údolím deset metrů nad zemí. Supersonická vlna za nimi zvedala k nebi oblaka prachu.

Cassidy vyrovnal na hladině deseti tisíc stop a vypnul přídavné spalování. Nehodlal plýtvat palivem a ty dva pronásledovat.

„Dostaneš se k nim, Paule?“

„Myslím, že jo.“

Když se Cassidy otáčel, aby se zapojil do souboje, který stále zuřil hluboko pod ním v blízkosti základny, spokojeně vydechl. Scheer se k dvojici znatelně přiblížil.

Pastor Fain letěl téměř kolmo na dráhu Kimurova zera asi míli za ním, když ho japonský pilot díky infračerveným brýlím spatřil. Jiro v té chvíli věděl, že většina jeho spolubojovníků už nežije, a že když bude pokračovat v boji, vezme si smrt každým okamžikem i jeho, ale ignorovat ten raptor v zadním kvadrantu by se rovnalo sebevraždě. Kimura se vznesl do ostrého stoupání a překulil se k Fainovi.

Pastora to překvapilo. Tohle je jediné zero, které cíleně útočí, pomyslel si. Ten chlap mě určitě vidí! Moje chameleonská kůže asi nefunguje I on zvedl nos a vzápětí se obě stíhačky točily ve strmě stoupající spirále.

Ať se piloti snažili dostat jeden druhého do vhodné palebné pozice sebevíc, ani jednomu se to nedařilo.

Kimura zuřil. Téměř tisíc mil od mateřské základny, obklopen nepřáteli, s tenčící se zásobou paliva. Čas stojí na straně soupeře. Jiro věděl, že musí tenhle souboj rychle ukončit.

Stáhl přípustě motorů a vysunul brzdicí klapky. Zero, které v tu chvíli stoupalo téměř kolmo vzhůru, zpomalilo jako po nárazu do gumové stěny.

Pastor Fain prosvištěl Kimurovi před nosem.

Jiro prudce přidal plyn a s palcem na spoušti se vrhl za ním.

Fain hrozící nebezpečí instinktivně vycítil. Vší silou přitáhl řídicí páku k sobě. Raptor se převrátil na záda a zamířil kolmo k zemi v okamžiku, kdy mu kolem trupu prolétla salva z japonského kanónu.

Proud střel se stočil k břichu americké stíhačky. Fain držel páku v krajní zadní poloze a nepouštěl.

Pak si uvědomil, že se po zádech řítí dolů v úhlu téměř sedmdesáti stupňů se zapnutým přídavným spalováním a že výškoměr právě klesl pod osm tisíc stop.

Pastor Fain se přetočil zpět na břicho a přitáhl páku tak silně, až si myslel, že se mu utrhnou křídla. Když se stíhačka zaryla rychlostí 1,2 machu do země, stála ručička indikátoru přetížení na dvanáctce.

Dixie Elitchová se katapultovala při rychlosti dvou set padesáti uzlů. V té době už její letadlo hořelo. Když jí kontrolka ohlásila požár levého motoru, zastavila přívod paliva, ale šlehající plameny ve zpětném zrcátku nezmizely.

„Dixie to balí a skáče,“ křikla do mikrofonu.

Zhluboka se nadechla a oběma rukama zatáhla za rukojeť mezi nohama.

Od začátku vzdušného střetnutí uběhly pouhé dvě minuty.

Pozemní personál základny viděl, jak někdo seskočil padákem. Nikdo netušil, že to je právě Dixie. Čtyři muži nasedli do džípů a rozjeli se pro ni. Nejtěžší bylo ji najít. Nakonec ji objevili v lese na míli daleko od nejbližší silnice. Visela ve větvích stromu. Dvacet minut se ji pokoušeli sundat, až nakonec museli strom skácet. I když byla dost otřesená, žádnou zvláštní únavu necítila. Půldruhé hodiny poté, co se katapultovala, vyšla Dixie Elitchová v doprovodu svých zachránců z lesa a nastoupila do kabiny džípu.

Jiro Kimura zaroloval na odstavnou plochu chabarovské základny, odklopil kryt kabiny a vypnul motor. Než mu mechanik přistavil žebřík, Jiro si odepnul pásy a namáhavě se postavil.

„Kde jsou ostatní, pane?“

„Mrtví. Nebo někde v lese. Já nevím.“

Mechanik mu nevěřil. Domníval se, že pilot žertuje.

Když kráčel po rampě, v rukou pytel s výstrojí a přilbu s infračervenými brýlemi, vyběhl mu naproti výkonný důstojník jeho eskadry. „Kde jsou, Kimuro?“

„Sestřelení, pane. Všichni. Já jsem jediný, kdo přežil.“

„Velitel peruti také?“

„Myslím, že ten zemřel první. Moje skupina letěla hluboko pod nimi, ale soudím, že velitelův letoun zasáhla raketa a roztrhala ho na kusy. Pak se na nás Američané vrhli. Netrvalo dlouho a bylo po všem.“

„Raptory F-22?“

„Vůbec nikdo je neviděl, pane. Jejich letadla jsou neviditelná. Ostatní neměli bez radaru šanci. Já měl tohle.“ Jiro pozvedl přilbu. „Půjčil jsem si ji od vrtulníkové eskadry. Viděl jsem jenom v infračerveném pásmu, ve viditelném spektru ne.“

„Patnáct stíhaček?“ Plukovník Kimurovi očividně nevěřil.

„Ano, pane.“

„Kolik nepřátelských letadel vás napadlo?“

„Šest až osm. Nejsem si jistý, ale myslím, že více než osm jich nebylo.“

Důstojník se zapotácel a tak tak, že nespadl. „A co my? Dostali jsme vůbec někoho?“

„Já jednoho, alespoň myslím, pane. Druhý raptor narazil do země, když se mi snažil vyhnout. Jestli skóroval i někdo jiný, to opravdu nevím.“

„Chci co nejpodrobnější hlášení, Kimuro, a to co nejrychleji. Pošlu je do Tokia.“ Plukovník se odvrátil, aby mu pilot neviděl do tváře.

Kimura pokračoval k budově na okraji letiště.

Přece nemůžou být všichni mrtví. Někdo se snad dokázal bezpečně katapultovat. Sasai, Ota, Miura

Jiro Kimura si v chůzi utíral slzy.

Když Cassidy a Elitchová vstoupili do operační místnosti eskadry, Paul Scheer, který seděl s nohama na desce psacího stolu a pokuřoval doutník, je obdařil blaženým úsměvem.

„Slyšels něco o ostatních?“ vyštěkl Cassidy.

„Ne. Pouštěl jsem si disky z obou našich letadel. Jsem si jistý, že nikdo nepřežil.“

„Nevypadáš, že by tě to nějak zvlášť hnětlo.“

Scheera se to nedotklo. Několikrát zabafal z doutníku, pak dlouze nasál kouř a pomalu ho vyfoukl.

„Plukovníku, asi tak. Kdybychom byli my dva mrtví a místo mě tady seděl Kulička Hudek, chtěl bych, aby si zapálil cigáro. Chtěl bych, aby si ten prchavý okamžik pořádně vychutnal. Kdyby to šlo, zapálil bych mu sám.“

Scheer rozpřáhl paže a zazíval. „Zatraceně, byly to nejlepší dvě minuty mého života. Fakt nejlepší.“ Povzdechl si. „Smutné je, že odteďka už půjde všechno dolů z kopce. Copak se tomu může ještě něco vyrovnat?“

Scheer se líně postavil. Kolem hlavy mu vířil oblak kouře. Potáhl si opasek s pistolí a sáhl si za rozepnutou antigravitační kombinézu, aby se poškrabal. Pak se napil vody z malé plastikové láhve, otevřel zásuvku psacího stolu, vytáhl z ní dva doutníky a natáhl ruku.

„Vemte si. Každý jeden. Tohle byla naše skrýš, Hudkova a moje. Až je budete kouřit, myslete na Kuličku, Čajíčka a Pastora, tři zatraceně dobré chlapy.“

Cassidy i Elitchová si vzali nabízený doutník.

Paul Scheer vyšel z místnosti v oblacích dýmu.

Jiro Kimura ležel onoho večera na kavalci a nemohl usnout. Dopolední souboj mu neustále probíhal hlavou. Po chvíli vytáhl baterku, lehl si na břicho, přetáhl si přikrývku přes hlavu a začal psát dopis manželce.

Nejdražší Šizuko,

dnes jsme podstoupili velmi těžký souboj s americkými stíhači. Americká eskadra, o které jsi již určitě slyšela. Velí jí Bob Cassidy!

Ota, Miura a Sasai jsou pohřešováni a domnívám se, že zahynuli. V době, kdy dostaneš tento dopis, už o tom jejich rodiny budou informovány.

Jak víš, dělala mi velké starosti možnost, že se s Cassidym setkám ve vzduchu. Dnes k tomu určitě došlo. S největší pravděpodobností tam byl také. Můžeš být na mě hrdá, drahá ženo, že jsem nezaváhal a splnil svou povinnost. Dělal jsem, co bylo v mých silách, což je také důvod, proč jsem ještě naživu. Přesto se nemohu zbavit pocitu viny za smrt svých kamarádů. Co když mi obava, abych nestřílel na Cassidyho, zabránila podat ještě lepší výkon? Podivné, jak člověka pronásledují i utajené hříchy. Uznávám, velmi nejaponská úvaha, ale Američané mě často ujišťovali, že platná. Říkali, že zatajené hříchy jsou ty nejhorší.

Slíbil jsem sám sobě, že na Boba Cassidyho už nebudu myslet. Musím ke své vražedné práci přistupovat s chladnou hlavou a chladným srdcem. Budu bojovat s rozhodností a odvahou divokého tygra.

Píšu ti tohle všechno proto, že tě v tomto životě už asi neuvidím. Možná se již brzy připojím ke svým druhům ve smrti. Dobře víš, že mě tato představa neděsí, ale přesto mě pomyšlení na vlastní smrt naplňuje zoufalstvím nad tím, že tě opustím, že se nenaplní náš osud, v který jsme oba věřili, totiž náš společný život bok po boku.

Jestli zemřu dřív než ty, počkám na tebe, ať již nás po tomto životě čeká cokoliv. A až budeš stará a sehnutá tíhou let, připojíš se k manželovi svého mládí, který tě bude očekávat se srdcem plným lásky. Mysli na to ve dnech, které tě čekají.

Jiro

21

VLAK MÍŘÍCÍ OD VLADIVOSTOKU NA SEVER vykolejil po necelé hodině jízdy. Isamu Ivakuro cítil, jak se lokomotiva a vagony kymácejí a narážejí jeden do druhého. Celý život pracoval jako opravář v lokomotivním depu a okamžitě věděl, co se stalo.

Vůz, ve kterém seděl, druhý za poslední lokomotivou —, se převrátil na bok a vnitřní osvětlení zhaslo. Než zastavil, nějakou dobu se za strašlivého skřípání klouzal vedle kolejí.

Vojáci a civilisté uvnitř leželi na hromadě beznadějně promíchaní se zavazadly. Někdo křičel.

Ivakurovi se podařilo vstát a přelézt přes několik sedadel ke dveřím. Cestou hlasitě volal na ostatní, aby zůstali tiše a zachovali klid.

Pak začaly exploze a rozbitým železničním vozem se v oblacích dýmu přehnaly ocelové střepiny.

Protitanková munice!

Výbuchy praskaly jako mohutné prskavky a po celém vlaku se neslo dunění granátů. Pak Ivakuro zaslechl dlouhé, trhavé dávky z kulometů.

Něco ho udeřilo do ramene a srazilo k zemi. Po další explozi v těsné blízkosti upadl do bezvědomí.

Když se probral, vůbec nic neviděl. Neuvědomil si, že už se snesla noc, a zprvu se domníval, že oslepl. Krvácel z ramene, které nesnesitelně bolelo, takže věděl, že ještě žije. Po hmatu přelézal mrtvá těla ve snaze dostat se ven z vagonu. Pak konečně zahlédl paprsek světla, zablikání vzdáleného ohně.

Nějak se mu podařilo prolézt dírou v podlaze vozu ležícího na boku.

Vpravo směrem ke konci vlaku hořel nákladní vagon.

Ivakuro se odplazil dál od kolejiště. Po padesáti metrech se posadil a přitáhl si kabát k ramenům.

Seděl v trávě a občas zasténal, když vtom ho někdo střelil do zad.

Neurvalé ruce ho převalily na záda a do tváře mu posvítila baterka.

A pak ho někdo popadl za vlasy a vrazil mu do hrdla nůž. Isamu Ivakuro se nadechl a chtěl vykřiknout, ale než stihl vydat jakýkoliv zvuk, byl už mrtvý.

Muž, který prve Ivakura střelil, uřízl teď své oběti hlavu a hodil ji do pytle k šesti ostatním. Měl rozkaz posbírat hlavy všech Japonců, na které narazí.

*

Admirál Kolčak se plavil dvě stě mil východně od ostrova Honšú v periskopové hloubce. Plul rychlostí šesti uzlů v magnetickém kurzu sto devadesát pět stupňů. V okuláru hlavního periskopu viděl Pavel Saratov prázdnou, větrem bičovanou mořskou hladinu a pusté nebe.

Po pečlivé prohlídce okolí nechal Saratov spustit periskop a přistoupil k navigátorovi, který se skláněl nad mapovým stolkem.

„Jak rychle chcete plout, pane kapitáne?“ Jak bylo na palubě Admirála Kolčaka zvykem, vyslovil tu otázku tlumeným hlasem.

„Chci mít pořád co nejvíce nabité baterie,“ odpověděl Saratov stejně tiše, jak se automaticky přizpůsobil navigátorovu tónu. „Musíme stále počítat s možností, že se budeme muset ponořit a zůstat pod vodou delší dobu, abychom měli šanci vyhnout se japonským hlídkám.“

„Jsme v Japonském proudu a plujeme proti němu. Byli bychom rychlejší, kdybychom ho v jihovýchodním kurzu opustili a pak zamířili na jihozápad.“

„Jen v něm zůstaňte, přímo uprostřed. Nikam nespěcháme.“

„Opravdu si myslíte, že po nás pátrají?“

„Na to můžete vsadit svůj život.“

Nad mapovým stolkem se teď skláněl i Askold. „Jaký máte plán pro průnik do zátoky, kapitáne?“

„Žádné plány nemám. Musíme počkat, jak se situace vyvine.“

„A co návrat?“

„To ví jen bůh. Uvidíme.“

„Co uvidíte, Saratove?“ Hlas v omezeném prostoru nepřirozeně zaburácel. Těsně za nimi stál Jesenin. Jako obvykle měl na popruhu kolem krku zavěšenou šedou kovovou krabičku asi třináct centimetrů dlouhou, osm širokou a dva a půl centimetru vysokou. Od okamžiku, kdy se loď u Trojského ostrova ponořila, ho nikdo bez té podivné věci neviděl.

„Uvidíme, jestli se nám podaří uniknout z japonských vod živí,“ odpověděl Saratov.

„Nebuďte takový pesimista. Tohle je životní příležitost vykonat něco důležitého pro svou vlast.“

„Možná pro vás, generále. Tito muži už pro Rusko zaznamenali ohromující úspěch.“

„Neodmlouvejte nadřízenému!“ vyštěkl Jesenin. „Sám jste ve velitelské funkci.“

„Ano, velím této lodi. A nezapomenu na to.“

Jesenin se podíval do tváří mužů v centrále a pak zase na Saratova. „Nesnažte se mě provokovat,“ zasyčel.

Oné noci přiletěl protiponorkový hlídkový letoun P-3 Orion. Jako první ho zaslechla obsluha sonaru. Strážní důstojník informoval okamžitě Saratova, který ležel ve své kajutě a pokoušel se spát.

Letadlo mířilo na východ a minulo je asi o dvě míle jižněji.

„Letí v pátracím obrazci,“ řekl navigátor.

„Možná,“ souhlasil Saratov. „Otázka zní, jestli jsme uvnitř toho obrazce, nebo mimo něj.“

Hluk letadla utichal, až úplně zanikl. Po několika minutách zavládlo v centrále uvolnění. Muži si vyměnili neveselé úsměvy a vrátili se ke svým povinnostem. Sledovali přístroje, doplňovali záznamy, četli si a protahovali se. Jesenin nasadil do centrály jednoho ze svých ozbrojených příslušníků námořní pěchoty, který se snažil držet stranou a neplést se do cesty, ale v tak stísněném prostoru to bylo vyloučeno. Kdykoliv se někdo pohnul, musel se pohnout i on.

Saratov si ho po očku prohlížel. Asi pětadvacetiletý mladík sotva utrousil slovo a dění kolem sebe očividně vůbec nerozuměl. Opravdu patří k námořní pěchotě? Nebo někam úplně jinam? Vypadá, jako by se na moři plavil poprvé v životě.

Orion se vrátil. Tentokrát mířil na západ a proletěl asi míli za ponorkou, tedy severně od ní.

„Jsme uvnitř obrazce,“ konstatoval navigátor.

„Držte kurz. Za deset minut přetneme jeho předchozí dráhu. Bude hledat za námi.“

Předpoklad vyšel, ale, soudě podle výrazu tváře, první důstojník s navigátorem si nepřestali dělat starosti.

O půlnoci, když kapitán přikázal vysunout vzduchovou trubici, přistoupil k němu první důstojník a varovně poznamenal: „Pane, P-3 dokáže zachytit konec šnorchlu radarem.“

„Musíme dobít baterie, Askolde. Jestli to neuděláme tady, nikdy se nám nepodaří proniknout do ústí zátoky a zase zpátky.“

Askold se kousl do rtu a pak zopakoval hlavnímu inženýrovi rozkaz vysunout trubici.

Štěstí tomu chtělo, že po necelé půlhodině ponorka vplula do pásma bouřek provázených lijáky. V mohutných vlnách a závojích deště se hlavice vzduchové trubice snadno ukryla. Houpavý pohyb ponorky, která plula těsně pod hladinou, vyvolal na tvářích námořníků úsměv. Věděli, jak divoce počasí nad nimi řádí.

Saratov popíjel v jídelně čaj a Jesenin se svým nohsledem v hodnosti majora ho mlčky pozorovali. Pak Saratov odešel do své kajuty a natáhl se na palandě.

Nemohl usnout. V duchu stále viděl letadla a torpédoborce, které po nich pátrají na všech stranách.

Obsluha sonaru ohlásila přítomnost hlídkového letounu šedesát vteřin předtím, než orion přeletěl přímo nad ponorkou. Strážní důstojník okamžitě přikázal stáhnout vzduchovou trubici a přepnout na elektrický pohon. Letadlo je minulo. Uplynulo patnáct vteřin. Orion se začal obracet.

„Má nás,“ vydechl strážní důstojník. „Zavolejte kapitána.“

Saratov ta slova zaslechl. Právě přicházel úzkou chodbou do centrály. „Ponořit na čtyřicet metrů,“ rozkázal, když hlavní inženýr ohlásil odstavení dieselových motorů. „Kormidlo úplně vlevo. Kurz jedna nula nula stupňů.“

„Kormidlo úplně vlevo. Nový kurz jedna nula nula.“

Do centrály vstoupil Jesenin, následovaný za okamžik majorem. Právě včas, aby zaslechli hlášení sonaru: „Shodili akustické bóje.“ Obsluha sonaru začala udávat směr a odhadovanou vzdálenost jednotlivých dopadů a navigátor vynášel jejich polohu do mapy.

„Hlavní inženýre, snažte se plout co nejtišeji.“

„Provedu, kapitáne. Pomalou rychlost?“

„Maximálně tři uzly, ani o chlup víc. A půjdeme níž. Sedmdesát metrů.“

„Přední hloubková kormidla sklopit, zadní zvednout,“ přikázal hlavní inženýr. Námořníci u hloubkových kormidel okamžitě upravili jejich polohu.

Saratov se podíval na hodinky. Několik minut po třetí ráno.

„P-3 se přibližuje, kapitáne. Podle zvuku to vypadá, že přeletí přímo nad námi.“

„Hlaste průběžně jeho polohu.“

„Ustálený kurz jedna nula nula.“

„Jděte níž, hlavní inženýre. Sto metrů. Sledujte někdo vnější teploměr. Dejte mi vědět, kdybychom narazili na inverzi.“

„Inverze by tu měla být,“ poznamenal strážní důstojník tiše, spíš pro sebe než k ostatním. „Jsme v mořském proudu.“

„Máme P-3 přímo nad hlavou.“

„Kormidlo vlevo. Nový kurz nula čtyři pět.“

Saratov koutkem oka pozoroval napjatý výraz Jeseninova obličeje. Major, který stál vedle generála, vypadal značně znepokojeně.

„Sto metrů, kapitáne.“

„Jděte na sto padesát.“

„Provedu. Sto padesát.“

„Jaká je tady hloubka?“ zeptal se major navigátora, který se ani nemusel podívat do mapy, než odpověděl.

„Šest námořních mil. Jsme nad Japonským příkopem.“

„Co se stane, když se toho letadla nezbavíme?“

„Shodí do vody řízené torpédo.“ Navigátor se ohlédl na majora a zazubil se. „Potom všichni zemřeme.“

,,Dvě stě metrů, hlavní inženýre.“

V hloubce sto sedmdesáti metrů začala teplota vody stoupat. Strážní důstojník to zaregistroval a radostně ohlásil.

„Jak hluboko se může tato loď ponořit?“ zeptal se major prvního důstojníka.

„Je konstruována na hloubku dvou set metrů.“

Kapitánovi jejich rozhovor unikl. Nasadil si sluchátka sonaru a se zavřenýma očima poslouchal.

V této hloubce namáhaný plášť ponorky již sténal a praskal. Částečně vlivem tlaku, částečně v důsledku teplotní změny okolního prostředí. Ani to Saratov neslyšel. Soustředil se celou bytostí na syčení a klokotání moře. Ach ano Tlukot vrtulí hlídkového letounu. Saratov otevřel oči a podíval se na indikátor sonaru, který ukazoval ve směru nejintenzivnějšího nepřirozeného, tedy člověkem způsobeného hluku. Nepřátelské letadlo skoro nad nimi teď přelétá

Hlasité šplouchnutí! Akustická bóje? Torpédo?

„Dolů, hlavní inženýre. Hlouběji o dalších padesát metrů.“

„Rozkaz, kapitáne.“

Další dopady do vody. Vzdalují se. Ještě že tak. Hlídkové letadlo ponorku zatím do sítě akustických bójí neuzavřelo a jeho posádka teď usilovně hledá, co už sice měla, ale zase ztratila.

„Myslím, že nás ztratili, hlavní inženýre. Teď se nás pokusí znovu lokalizovat. Udržujte hloubku, kurz i rychlost.“

Muže v centrále zalila jasně patrná vlna úlevy.

Saratov si sundal sluchátka sonaru a zeptal se Jesenina: „Ty bedny, které jsme přivařili k trupu, jaký tlak můžou vydržet?“

„To nevím.“

„No, však to zjistíme,“ ucedil Pavel Saratov. „Až se vrátíte domů, můžete jim to říct,“ dodal a znovu si nasadil sluchátka.

Ministerský předseda Atsuko Abe si přečetl hlášení agenta Ju a potřásl hlavou. „A tomu máme věřit?“ zavrčel.

„Nemůžeme si dovolit tu zprávu ignorovat,“ odpověděl opatrně ministr zahraničí Cho. „I kdyby byla pravděpodobnost, že se Ju nemýlí, jenom jedna ku tisíci, jednalo by se o nepřijatelné riziko.“

„Přestaňte mi tady kázat o nepřijatelném riziku,“ vyštěkl Abe. Cho patřil mezi nejhlasitější zastánce okupace sibiřských ropných polí. Oba vládní činitelé seděli v kanceláři nad zasedacím sálem v budově parlamentu. Premiér ji většinou používal k poradám s vysokými představiteli své strany.

Abe zamával listem papíru s hlášením agenta Ju na svého ministra zahraničí. „Americká eskadra nás před dvěma dny připravila o patnáct zer. Generálové tvrdí, že dokážeme udržet dobyté pozice, ale obávám se, že tady je přání otcem myšlenky. Základní strategickou podmínkou úspěchu invaze na Sibiř bylo dosažení vzdušné převahy, a o tu jsme teď přišli.“

Cho mlčel.

„Včera v noci bylo zabito dvě stě civilistů a třicet vojáků při přepadení vlaku sotva padesát kilometrů od Vladivostoku. Partyzáni je do jednoho vyvraždili, a to v oblasti, která měla být absolutně bezpečná, prakticky na našem dvorku.“

Abe si urovnal kravatu a upravil sako. „A dnes ráno přímo na náměstí ve Vladivostoku někdo vysypal náklad lidských hlav na chodník před budovou, kde sídlí naše velitelství.“ Abe pohlédl ministru zahraničí do očí. „Dokážu médiím v publikaci této zprávy zabránit, ale šeptandu neumlčím. Šéfové firem působících na pevnině vědí, že jejich zaměstnanci jsou masakrováni po desítkách a po stovkách a nenechají si to pro sebe. Na území Sibiře není jediný Japonec v bezpečí. Firmy i polní velitelé tvrdě požadují, abychom něco udělali, abychom ta jatka zastavili.“

Cho se formálně uklonil.

„Rada bezpečnosti urychleně připravuje rezoluci odsuzující japonskou agresi. A když nás ta nezastaví, někdo určitě navrhne uvalení hospodářského embarga. Rusové jsou v OSN mimořádně aktivní. S každým si potřásají rukou, rozdávají úsměvy, a chystají se na nás zaútočit jadernými zbraněmi. Jsou ochotni udělat pro vítězství vše, co bude třeba. A já se vás ptám, Cho, jste k tomu ochoten i vy? Cho?“

„Prosazoval jsem invazi, pane ministerský předsedo, protože jsem pevně přesvědčen, že vlastnictví sibiřských ropných polí zajistí našemu národu nejen přežití, ale i další rozkvět a prosperitu v následujících stoletích. Ta ropa je pro nás jako životodárná krev. Má pro nás větší cenu než pro kterýkoliv jiný národ na světě.“

Atsuko Abe vstal a opřel se dlaněmi o stůl. „Bez vzdušné převahy nebudeme moct v zimě zásobovat naše sibiřské jednotky. Vzdušná převaha je otázkou života a smrti. Od ní se všechno odvíjí.“

„To chápu, pane ministerský předsedo.“ Cho se neznatelně uklonil.

„Americká eskadra v Čitě musí být vymazána z povrchu zemského. Generálové tvrdí, že jediný způsob, jak dosáhnout zničení všech letadel, personálu, vybavení a náhradních dílů, je atomový útok.“

Cho zbledl.

„Tohle je kritická situace!“ burácel Abe. „Ocitli jsme se na osudové křižovatce! Musíme zvítězit, nebo zemřít! Nemáme jiné cesty! Dali jsme v sázku všechno. Všechno! Naši vládu, náš lid, naše životy. Máte dost odvahy, abyste to pochopil?“

„Použití atomových zbraní bude pro japonskou veřejnost zcela nepřijatelné,“ namítl vzrušeně Cho.

„K čertu s veřejností!“ Abe udeřil pěstí do stolu. „Veřejnost chce všechny výhody plynoucí z ovládnutí Sibiře. Tak bohatou odměnu nelze získat zadarmo. Musíme za ni zaplatit. Cenou je atomový úder na Čitu. Levněji Sibiř nezískáme.“

„Takovou cenu japonský lid nezaplatí.“

Abe zamával Juovým hlášením. „Nenavrhuju přece atomový útok na Moskvu! Otevřete oči, člověče! Rusové se chystají použít nukleární zbraně proti nám!“

„Nasazení jaderných zbraní je největší zlo, pane ministerský předsedo. Víte to stejně dobře jako já. Jestli je jednou použijeme v Čitě, budeme pravděpodobně nuceni vyslat rakety i na jiné cíle, včetně Moskvy. Jakmile jednou začneme, kde to skončí, pane ministerský předsedo?“

Abe mávl rukou a pokračoval, jako kdyby námitku ministra zahraničí přeslechl. „Vojenská nutnost vyžaduje zničení Americké eskadry. Za její vytvoření a nasazení je zodpovědné Rusko. A Rusko musí nést následky.“

„Při vší úctě, pane ministerský předsedo, tak jednoduché to není.“ Cho pracně hledal slova. „Když Američané v roce 1945 svrhli na Japonsko atomové bomby, tvrdili, že to bylo nevyhnutelné a že je k tomu Japonsko donutilo. Váš argument by dával Američanům za pravdu a ospravedlňoval to, co nám před lety udělali.“

„Nehodlám se tady s vámi dohadovat o metafyzice, Cho. Kdy budete ochoten souhlasit s použitím jaderných zbraní? Až se nad Tokiem vznese atomový hřib?“

„Ne! Nikdy! Japonský lid by nikdy nesouhlasil s použitím jaderných zbraní proti komukoliv. Byl jste to přece vy, pane ministerský předsedo, kdo trval na tom, aby byl vývoj těchto zbraní přísně utajen, aby se o něm veřejnost nedozvěděla.“

„A kdo té vaší veřejnosti řekne, že jsme je použili?“

Odpovědí mu bylo zaražené mlčení.

Abe chvíli přerovnával věci na psacím stole, aby se uklidnil, a pak řekl: „Měla by stačit malá bomba o osmi až deseti kilotunách. Bohatě stačit. Zaútočíme letadly, takže raketové jednotky o tom nebudou mít tušení. Americkou eskadru v Čitě vymažeme z povrchu země. Rusové pochopí, že další odpor je úplně zbytečný. Sibiř bude naše. OSN se s tím bude muset smířit jako s danou věcí. Už nebude muset zemřít žádný japonský voják. Do japonských rafinerií poteče sibiřská ropa. Nerostné suroviny oživí náš průmysl. Náš národ, náš lid, bude vzkvétat.“

„Mohu jenom zopakovat, že tak jednoduché to nebude.“

„Je to naše jediná možnost,“ zahřměl Abe. „Tu ropu musíme mít!“

Cho se nevzdával. „Japonsko nám nikdy neodpustí,“ řekl zarputile.

Atsuko Abe se přinutil ke klidu a posadil se na koženou židli, která stála za stolem.

„Učebnice dějin píší vítězové,“ prohlásil už vyrovnaným tónem. „Rusové prostě budou mít v Čitě atomovou havárii. Už se jim to ostatně několikrát stalo, na jiných místech. Podle agenta Ju ukryli své atomové zbraně před mezinárodní kontrolní komisí a tím porušili platné dohody, které dobrovolně podepsali. Mají v plánu použít tyto zbraně proti Japonsku. Taková je pravda, která čeká, až ji odkryje někdo, kdo položí patřičné otázky na patřičných místech.“

Abe namířil na ministra zahraničí obviňující prst. „Sám nejlépe víte, že jsme se opakovaně pokoušeli vyřešit tuto záležitost diplomatickou cestou. Kalugin odmítl zahájit jednání. Kategoricky odmítl. Rusové jásají nad incidentem v Tokijské zátoce, oslavují katastrofální ztráty nevinných životů, kochají se naším ponížením a japonský lid jen bezmocně zatíná pěsti.“

Abe teď nataženým ukazovákem strčil do papíru s Juovou zprávou.

„Nejvyšší čas nechat těm parchantům ochutnat jejich vlastní medicínu.“

„Která letadla mají být k úderu použita?“

„Zera.“

„Zerům se v poslední době příliš nedařilo. To je hlavní překážka. Co když se jim nepodaří proniknout nad cíl?“

„Pak to zkusíme znovu a jinak. Uděláme to, co musíme udělat.“

Po ranní poradě informoval Jack Innes prezidenta Davida Herberta Hooda o zprávě, kterou na kousku papíru předala předchozího dne moskevskému agentovi CIA jedna ze stovek žen, jež proutěnými metlami neúnavně zametají chodníky, ulice a náměstí hlavního města Ruské federace a neoddělitelně patří k jeho koloritu.

Prezident se začetl do překladu:

Ruská vláda nařídila atomový útok na Japonsko. V současné době se ruská ponorka pokouší dopravit čtyři silné jaderné hlavice na mořské dno v blízkosti Tokia. Jejich odpálení má vyvolat mohutné zemětřesení a příbojové vlny. Pokud ponorková akce z jakýchkoliv důvodů selže, Kalugin je připraven shodit atomovou bombu na Tokio z letadla.

„Dá se tomu věřit?“ zeptal se Hood.

„Jsme přesvědčeni, že ano, pane prezidente. Jistě si vzpomenete, že někteří zkušení odborníci na ruskou problematiku důrazně varovali, že Rusko ve skutečnosti nezlikvidovalo všechny své jaderné zbraně, jak podle smlouvy mělo.“

„Já jsem si také nikdy nemyslel, že by to udělali,“ přiznal Hood. „Ale i když podváděli, každá zničená hlavice znamenala, že je jich o jednu méně.“

„Z té zprávy vyplývá, že ponorka již vyplula. V noci jsme se ji pokusili pomocí satelitů odhalit.“ Jack Innes zhasl světla a ukázal na obrazovku velkoplošného monitoru. „Tohle je počítačové zobrazení jisté oblasti v severním Pacifiku, zkompilované na základě radarových a infračervených vstupních signálů.“ Innes vytáhl z kapsy laserové ukazovátko a namířil na obrazovku červenou tečku. „Jsme přesvědčeni, že tato část snímku zachycuje stopu vynořené vzduchové trubice dieselelektrické ponorky.“

„Na takovou misi by Rusové určitě nasadili atomovou ponorku.“

„Kdyby nějakou měli, pane, pak zajisté ano. Útok na Tokijskou zátoku také podnikla konvenční ponorka s dieselelektrickým pohonem.“

„Kde je ta loď?“ Hood ukázal na obrazovku.

„Včera, v době, kdy byl tento snímek pořízen, se nacházela asi sto osmdesát mil východně od Honšú a mířila na jihozápad. Je to velmi blízko hlavních lodních tras.“

„A žádná jiná ponorka v blízkosti není?“ zeptal se prezident.

„Ne, pane. Japonci mají v této chvíli na moři dvě, alespoň se domníváme, že jsou japonské.“ Innes ťukl do klávesnice a na obrazovce se objevila mapa. „Jedna hlídkuje v Sagamijském zálivu,“ ukázal červeným paprskem, „a druhá tady v blízkosti severního pobřeží. Všechny japonské podmořské čluny mají dieselelektrický pohon.“

„Kde jsou naše lodě?“

Innes jedinou klávesou přidal na mapu projekci polohy amerických ponorek. „Tady, pane prezidente.“

Hood si chvíli masíroval čelo. „Za normálních okolností bych přistoupil k další akci až po důkladném ověření všech informací,“ řekl nakonec váhavě. „Pohybujeme se na velmi tenkém ledě. Jenže Kalugin je schopný všeho. Ten by neváhal stisknout knoflík.“

„Vzpomínáte na hlášení našeho vojenského atašé v Moskvě minulý týden? Mluvil s maršálem Stolypinem. Maršál prohlásil, že Rusové se mohutně posilují a chystají se k odvetným bojům.“

„Myšlenka na vyjednávání o příměří s Japonskem by teď v Rusku nepadla na úrodnou půdu,“ souhlasil Hood. „Ale i tak je důkaz o jaderné eskalaci konfliktu velmi neprůkazný.“

Prezident udeřil pěstí do stolu. „Ten ničema Abe! Jaderná válka. No, myslím, že bychom měli Japonce informovat. Třeba tu ponorku dokážou potopit.“

„Ano, pane.“

„A potom mi pozvete ruského a japonského velvyslance. Dnes. Ve stejnou dobu. Důrazně je upozorněte, že by se měli dostavit. Já si s nimi ještě jednou promluvím. A uvědomte Spojený výbor náčelníků štábů. Třeba je něco napadne.“

„Zvažujete vojenskou spolupráci s Japonskem v zájmu odvrácení jaderného konfliktu?“

„Ano. A mezitím bych rád viděl, co všechno dokáže vesmírné středisko vyždímat z těch svých satelitů. Potřeboval bych nezávislé ověření té informace z Ruska.“

Hood vstal a znovu si prohlédl počítačovou úpravu satelitních záběrů brázdy za vzduchovou trubicí ruské ponorky, kterou Innes vrátil na obrazovku.

„Pomoc Japonsku ve mně vyvolává velmi nepříjemný pocit,“ řekl prezident svému poradci pro otázky národní bezpečnosti. „Zasili vítr a teď jim bezprostředně hrozí bouře. Co bouře, hurikán. Ale jinou cestu bohužel nevidím. Kdybychom nechali vypustit z láhve nukleárního džina, neumím si představit, jak by potom svět vypadal. To asi nikdo, ale já bych se nerad dožil toho, abych se to dozvěděl.“

Na základně v Čitě hledal Jan Černov v doprovodu tlumočníka Boba Cassidyho. Nakonec ho našel v operační místnosti nad hromádkou satelitních fotografií, které obdržel utajeným kódovaným signálem z Colorada.

Černov krátce mrkl na snímky s razítkem PŘÍSNĚ TAJNÉ, ale pak obrátil pozornost k Američanovi. „Plukovníku Cassidy, chtěl bych vám poděkovat za potraviny, o které jste se se mnou a s mými muži tak ochotně podělili.“

„Vy odjíždíte?“

„Ano. Dostali jsme rozkaz přesunout se na základnu v Irkutsku u jezera Bajkal. Piloti odlétají s letadly už dnes, pozemní personál odjíždí zítra.“

„Jsme rádi, že jsme měli možnost uvítat vás v naší jídelně.“

„Američané jedí lépe než všichni ostatní, pochopitelně s výjimkou Francouzů. Spoustu let jsem tomu odmítal uvěřit. Dnes už jsem o tom přesvědčen.“

Cassidy se rozesmál. Několik minut ještě nezávazně rozmlouvali a pak se rozloučili. Cassidy se za odcházejícím Rusem díval s pocitem upřímné lítosti. Major Černov, pomyslel si, by dělal čest vojenskému letectvu kterékoliv země.

Když se posadil zpátky k satelitním fotografiím, uvažoval, proč byla eskadra suchojů stažena. Pravda, stroje Su-27 se nemohly rovnat zerům, ale ty už by zaměstnaly raptory a suchoje mohly úspěšně útočit na pozemní cíle.

No, jeho se nikdo na názor neptal. A teď by se měl soustředit na své vlastní úkoly. Patřil mezi ně dnešní večerní útok na základnu zer u Chabarovska načasovaný na dobu těsně před západem slunce. Sklonil se k mapě a pokračoval ve vynášení přístupových tras.

Janos Iljin navštívil v doprovodu dvou svých mužů sklad technického oddělení, o kterém řada lidí mluvila jako o „muzeu Jamese Bonda“. Nacházel se v budově bývalého hlavního stanu KGB na Dzeržinského náměstí v centru Moskvy. Tady byly uloženy, vydávány a zase vraceny všechny technické pomůcky špionážního řemesla. Správce byl v duchu tradice znám pod šifrou Q, ale na rozdíl od uhlazeného a elegantního představitele britského úřednictva ve filmových eskapádách proslulého agenta 007 šlo o otylého tlusťocha s klátivou chůzí, který trávil většinu času zavrtaný do svých záznamů. Všechny kouty všech místností zakrýval letitý nános prachu.

Q si vybojoval tuto sinekuru již před mnoha roky. Jako většina prostých Rusů nežádal od života nic než malý kousek území, který by mohl pokládat za své království, a tady ho konečně získal. Když dnes spatřil Iljina, který se dvěma muži v závěsu mířil mezi policemi s miniaturními mikrofony, magnetofony a dalším odposlouchávacím zařízením k psacímu stolu v rohu kanceláře, odkud vládl své říši, Q se mrzutě zamračil.

„Dobré ráno, Q,“ pozdravil Iljin zdvořile.

„Přejete si, pane?“ odtušil Q nerudně.

„Nějaké informace. Víte o pokusu o atentát na prezidenta?“

Q nasadil výraz ublíženého překvapení. „S tím nemám absolutně nic společného. Přece si vážně nemyslíte“

„Nemyslíme si vůbec nic. Přišli jsme vám položit několik otázek. Kde jsou záznamy o vydaných předmětech za posledních šest měsíců?“

„Tady přece. V této knize.“ Ve snaze zavděčit se Q málem vrtěl ocasem. Vytáhl knihu a otevřel ji na náhodně vybrané stránce. „Vidíte, moje evidenční metoda je velmi jednoduchá. Každou položku zanesu do tohoto sloupce“

„Kde máte klíče?“

„Klíče vám dát nemohu. Podle předpisu bych vám mohl ukázat všechno, co si přejete vidět, ale pokud se týká“

„Ty klíče!“ Iljin natáhl se smrtelně vážným výrazem tváře ruku. Oba průvodci stáli vedle něj tak, aby viděli na Q a aby správce skladu viděl je.

Q otevřel zásuvku s hromadou klíčů. Na každém z mnoha kroužků jich viselo několik desítek.

„Inventář, prosím.“

„Jaký inventář?“

„Nedělejte ze mě blbce, člověče!“ vyštěkl Iljin. V rozrušení dokázal být velmi nepříjemně komisní. „Na to nemám čas ani trpělivost. Ptám se ještě jednou a naposled: Kde je inventární seznam veškerého technického zařízení, které toto oddělení spravuje?“

„Ale Ten seznam je zastaralý, pane. Nestihli jsme ho ještě úplně aktualizovat. Je“

„Inventární seznam samozřejmě musíte mít, Q, protože to předpisy vyžadují. Ověřil jsem si to. Jestli tomu tak není, budu vás muset, obávám se, nechat zatknout.“

Q zalapal po dechu a málem omdlel. „Ta černá složka na polici,“ ukázal prstem. „Chápejte, nemůžu nechat každého si tam jen tak listovat. Zařízení používané zpravodajskou službou je státní tajemství.“

„Ano, to chápu. A teď kdybyste se laskavě odebral s těmito pány. Potřebují se vás na něco zeptat.“

Q se rozklepal strachem, až ho Iljinovi bylo líto. „Ale co když mezitím někdo přijde a bude potřebovat něco nafasovat? Když tu nebudu“

„Sklad zůstane až do vašeho návratu uzavřen,“ uklidnil ho Iljin. „Jděte už.“

Jeden z Iljinových průvodců natáhl ruku a položil ji správci na rameno.

Když trojice odešla, Iljin zamkl dveře. Za dlouhá léta svého působení ve zpravodajské službě již skladiště několikrát navštívil, ale nikdy si nenašel čas na důkladnější prohlídku. Nevěděl, co všechno tady Q má, tím méně kde je co uloženo. Vzal z police inventární seznam a posadil se s ním za stůl. Brzy zjistil, že je, jak se obával, bezcenný. Poslední změny do něj byly zaneseny před dvaceti lety. Přesto po chvíli dokázal vysledovat podobnost některých písmen a číslic v inventáři a v knize vydaných pomůcek, kterou se Q tak chlubil.

Každá položka v knize byla specifikována stručným popisem (opravdu stručným, jedno, maximálně dvě slova), písmenem a číslem. Následoval podpis, datum, čas a ostatní byrokratické nezbytnosti.

Iljin studoval jednotlivé popisy a namátkou ověřoval inventární čísla. Pak vytáhl několik svazků klíčů. Aha, jsou seřazeny podle písmen, povšiml si. Tady je kroužek A, tu máme B, odříkával v duchu.

Iljin vstal a začal se rozhlížet. Q obsadil se svou sbírkou prakticky celé křídlo jednoho patra budovy. Celkem jedenáct místností přeplněných skříněmi, policemi a bednami, všechno pozamykáno. Sklad skutečně připomínal sklepní depozitář nějakého muzea, místo, kam se ukládají exponáty, které se nevešly do vitrín v sálech pro návštěvníky.

Iljin procházel místnostmi se seznamy v ruce a prohlížel skříně a ostatní úložné prostory. Q nikdy neprovedl komplexní inventuru, protože nechtěl, aby ostatní věděli, co všechno se zde ukrývá. Stal se tak nepostradatelným.

Ve dvou místnostech byly uloženy zbraně. Stejný prostor zaujímalo vybavení pro všechny druhy odposlouchávání. Nikdo by nevěřil, kolik různých typů štěnic existuje.

Janos Iljin hledal déle než hodinu, než objevil, co potřeboval. Celkem našel šest kusů, uložených ve starožitné vysoké zásuvkové skříni na dlouhých nožkách, vzácném kusu nábytku, který pocházel z raného údobí panování dynastie Romanovců a byl alespoň tři sta let starý.

Iljin prověřil inventární seznam, ale neobjevil v něm jedinou z šesti položek. Prohlédl si je. Ke každému předmětu byla přivázána visačka s datem pořízení. Vybral si ten nejmladší. Bude mu muset stačit.

U pracovního stolu, odkud Q řídil své hájemství, vrátil Iljin seznam na polici a klíče do zásuvky. Promíchal je, takže ani jeden svazek nezůstal na svém původním místě.

Není nebezpečné ponechat Q naživu?

Závažná otázka a Iljin se jí také vážně zabýval. Kdyby ten člověk něco pošeptal do nesprávných uší

Možná by stačilo strčit ho za mříže. V celách teď seděly stovky nevinných lidí a jeden navíc by neznamenal žádný rozdíl. Až bude po všem, Q by se mohl vrátit do své kanceláře a nijak by si nepohoršil, stejně jako, doufejme, všichni ostatní. Jisté riziko by tu samozřejmě zůstávalo, ale celkem bezvýznamné a Iljin by si alespoň neušpinil ruce další krví, kterou už tak smýval stále obtížněji.

Za kolik krve stojí Kaluginův život?

Iljin opustil muzeum Jamese Bonda, zhasl světlo a zamkl dveře kanceláře. Vyjel výtahem do svého patra a vstoupil do kanceláře, která sousedila s jeho. Čekala tam dvojice mužů, která odvedla Q, se svým zajatcem.

„Strčte ho do cely. Zadržen za účelem dalšího vyšetřování.“

Q se zhroutil. Jeden z agentů mu chrstl do tváře zbytek vody ve sklenici.

Když Iljin odcházel z kanceláře, Q vzlykal.

Byl to jeden z oněch vzácných letních večerů, kdy se mraky kupí a vrší, ale bouřka přesto nepropukne. Slunce visící nad západním obzorem ostřelovalo oblačnou hradbu červenými, oranžovými, růžovými a žlutými paprsky a země pod nimi pomalu temněla.

Bob Cassidy vedl roj čtyř raptorů na jih. Mířili údolím Amuru k japonské letecké základně u Chabarovska. Letěli nízko, jen tisíc stop nad hladinou řeky a jen o něco rychleji než zvuk. V prohlubujícím se šeru byly purpurové hřebeny hor, korunované na východě i západě mraky, sotva viditelné.

Od západu se k Chabarovsku blížily dva raptory, vyzbrojené protiradiačními raketami, které měly zničit každé aktivní radarové zařízení. V jistém odstupu za nimi následovaly další dva. Tento roj, který vedl Joe Malan, měl vyhledat a napadnout nepřátelské letouny ve vzduchu.

Krátce před startem se Cassidymu udělalo špatně od žaludku. Zvracel tak silně, až se bál, že nebude moci letět. Znovu totiž začal myslet na Jira Kimuru a Sladkou Sabrinu a tohle byly následky. Lékař mu dal něco na uklidnění vnitřností, ale podotkl: „Myslím, že vaše problémy jsou spíš psychického rázu.“ Cassidy mu odpověděl značně nevybíravě, ale okamžitě toho litoval a lékaři se omluvil. Pak si oblékl kombinézu a usedl do kabiny stíhačky.

Akce zatím probíhala jako po másle. Dva tankery, které vzlétly z ostrova Adak v Aleutách, se setkaly se stíhačkami přesně v určenou dobu a na předem určeném místě sto mil severně od Zeje. Pokud se nestane nic nepředvídaného, setkají se tady opět za čtyřiašedesát minut a osm letadel doplní palivo potřebné pro návrat do Čity. Když se to nepodaří Inu, osm stíhacích pilotů čeká dlouhá procházka domů.

Cassidy se cítil, jako vždy v podobných situacích, pořádně nažhavený. Byl připraven k boji, jak jen může být člověk na něco takového připravený. Ostatní letouny jeho roje se nacházely na určených místech. Data ze satelitů poskytovala přesný obraz taktické situace. Jeho vlastní raptor svištěl vzduchem bez nejmenších problémů s aktivovaným kamuflážním zbarvením a odjištěnými zbraněmi, všechny varovné kontrolky zhasnuté.

A oblohu nekřižovalo jediné nepřátelské letadlo. Ani jedno.

Satelity zase selhaly. Nebo přenosová trasa. Už zase.

„Držte oči otevřené, lidičky,“ varoval Cassidy piloty prostřednictvím kódovaného rádiového okruhu. Možná to neměl dělat, ale cítil potřebu něco říct.

Měl by použít radar? Jenom krátce se rozhlédnout? Jestli o nich nepřítel dosud neví, odhalí jejich přítomnost, jakmile signál radaru zachytí jejich systém ECM.

Pětadvacet mil. Letouny jeho roje zaujaly větší rozestupy a nalétávaly na dohodnuté přístupové trasy. Cílem pro dnešní večer byla odstavená letadla a zařízení pro skladování a čerpání paliva, nádrže, cisterny, pumpy.

Kde jsou Japonci?

Že by je nachytali všechny na zemi?

Bob Cassidy se řítil nevysoko nad zemí k nepřátelské letecké základně rychlostí šesti set padesáti uzlů, přibližoval se k ní každou minutu o téměř jedenáct mil, a jeho stíhačka se lehce otřásala. Jeho cíl představovala řada zer, která před dvěma dny stála zaparkovaná jedno vedle druhého před velkým hangárem.

Tam je ten hangár! Cassidy pohybem řídicí páky opravil o několik stupňů směr a položil palec na spoušť. Zbytečně. Zera nikde.

Plocha, nad kterou přeletěl nezměněnou rychlostí necelých pět set stop vysoko, byla úplně prázdná.

„Žádná zera tady nejsou,“ ozval se někdo ve sluchátkách.

Je to léčka? Číhají zera v záloze a teď se na nás vrhnou? A co když jsou právě v tomto okamžiku na cestě do Čity?

„Střílejte na hangár a na nádrže s palivem!“ přikázal Cassidy ostatním pilotům roje. „Pozor na protiletadlové dělostřelectvo a rakety.“

Prudkou zatáčkou po křídlech se Cassidy obrátil k Chabarovsku. Železniční koleje ho spolehlivě navedly k nádraží.

Ve stanici je vlak!

Stiskl spoušť Proud střel prošil vlak od konce až k lokomotivě.

Bože, tolik lidí! Vojáci v uniformách. Utíkají, kryjí se. Z lokomotivy vyšlehly plameny a černý olejovitý kouř

Další ostrý obrat. Cassidy nervózně vyhlížel děla a zatím přeletěl řeku. Další vlak. Mířil na jih, nejspíš do Vladivostoku. I na ten zaútočil odzadu a dal si záležet, aby prostřílel každý vagon.

Celý letoun divoce vibroval a ve večerním šeru zářil proud žhavých střel jako paprsek reflektoru. V oblacích prachu a střepin vyšlehovaly po každém zásahu plamínky. Rotační kanón plival střely s kadencí padesáti ran za vteřinu. Pak Cassidy uvolnil spoušť a v táhlé stoupavé zatáčce se vracel k druhému přeletu.

Se staženými přípustěmi a rychlostí pod tři sta uzlů vyprázdnil na vlak zásobník kanónu. S uspokojením zaregistroval, že dva vagony vybuchly a jedna lokomotiva vykolejila.

Vyšplhal se nad město a vysílačkou svolával zbytek roje, aby se k němu připojil k návratu do Čity.

Kde jsou zera?

22

ADMIRÁL KOLČAK PLUL POMALU v hloubce přes dvě stě metrů a pronikal ke vstupu do Sagamijského zálivu, který je průlivem spojen s Tokijskou zátokou. Kapitán Pavel Saratov seděl v centrále, na uších sluchátka sonaru. Zhruba každou půlhodinu se v nich ozýval zvuk turbovrtulových motorů pátracího letounu P-3 Orion. Nevzdal se a pořád pronásleduje jeho loď, o tom Pavel Saratov nepochyboval.

Jesenin občas vstoupil do centrály a zase odešel. Očividně procházel celou lodí a kontroloval své lidi, ozbrojené nejen pistolemi, ale i puškami. Jako kdyby jim ty zbraně v této ocelové rakvi k něčemu byly. Jenže svou přítomností a výzbrojí dávali námořní pěšáci posádce ponorky jasně najevo, že se postarají, aby rozkazy generály Jesenina byly do písmene splněny. Saratovovi to došlo dříve než jeho mužům.

Jesenin měl samozřejmě u sebe svou kovovou krabičku, zavěšenou na popruhu kolem krku. Saratov naslouchal a soustředil se, aby mu neunikly zvuky prozrazující přítomnost letadel nebo válečných plavidel, ale současně uvažoval, k jakému účelu ta podivná věc na generálově krku slouží.

Když tento problém ze všech stran rozebral, začal uvažovat o tom, co si o věci myslí jeho námořníci. Mohl pátrat v jejich tvářích a snažit se vyslechnout útržky šeptaných rozhovorů, ale to bylo asi tak všechno. Stísněný prostor v útrobách ponorky, kde se navíc všude pohybovali Jeseninovi lidé, znemožňoval jakoukoliv soukromou konverzaci, a to i jemu a jeho nejvyšším důstojníkům. To bylo bezpochyby generálovým záměrem, jinak by své muže nerozmístil tak, aby se v každém oddělení lodi nacházel v každém okamžiku alespoň jeden z nich.

Všichni členové posádky věděli, kam ponorka pluje a proč. Hned první den po vyplutí je o tom Saratov informoval palubním rozhlasem.

Teď svírali rty, okusovali si nehty, škrábali se na čele a mysleli na jiné věci, duchem se ocitali někde jinde. Absence smíchu, žertů a dobromyslného požduchování Saratovovi přirozeně neunikla. Nemohl si také nevšimnout, jakými pohledy se jeho posádka po straně dívá na námořní pěšáky, jak si je měří, odhadují, jak si lámou hlavu

Toho dne večer přinesl Askold kapitánovi na kovovém talíři krajíc chleba, několik brambor a pár kousků řepy, uvařených v jakési omáčce vylepšené kyselou smetanou. Saratov jedl a první důstojník před ním rozložil mapu. „Jsme tady, kapitáne,“ ukázal prstem, „padesát námořních mil před ústím zátoky.“

Saratov přikývl a nabodl na vidličku kus brambory.

„Chcete dnes večer vysunout šnorchl?“

Saratov přikývl a polkl. „Musíme ho ještě jednou vysunout, na několik hodin, než vplujeme do zálivu. Bude to tam jako v přístavu. Lodě, letadla“

„Nemůžeme tam doplout už jenom na baterie?“

„Jestli chceme vyváznout živí, tak ne.“

„Kdy?“

„Dnes v noci.“

„Měli jsme štěstí. Termální vrstva“

„Štěstí. Hm.“

„Až vyplujeme z Japonského proudu“

„Termální vrstva vymizí.“

„Ano,“ zamumlal Askold a zadíval se na své ruce. Ještě chvíli pozoroval kapitána, jak žvýká několik posledních soust, a pak beze slova odešel.

Jack Innes podával prezidentovi hlášení v jeho ložnici v Bílém domě. Prezident Hood si právě oblékal frak.

„Další nechutný oběd,“ poznamenal Hood otráveně, když si uvazoval kolem pasu šerpu. „Chtěl bych mít dolar za každý, který jsem musel za posledních třicet let absolvovat.“

„Japonci vyslali na honbu za ponorkou všechno, co pluje a létá.“

„Kde je teď?“

„To nevíme.“

Hood se na svého poradce pro otázky národní bezpečnosti tázavě zadíval.

„Dokud se nevynoří na periskopovou hloubku, satelitní senzory ji nezachytí. Navíc je nad mořem kolem Japonska momentálně několik bouřek. Ponorka může být schovaná pod jednou z nich.“

„Jak dlouho může taková elektrická ponorka plout pod vodou?“

„Ověřil jsem si to u našich expertů, pane prezidente. Při rychlosti dvou uzlů sto pětasedmdesát hodin.“

„Déle než sedm dní?“

„Ano, pane. Ale loď musí plout tak pomalu, že je prakticky nehybná. Jakmile lovci zjistí, kde se konvenční ponorka přibližně nachází, lze ji snadno vypátrat a zlikvidovat. Mimochodem, Rusové popírají, že by ponorka odhalená satelity byla jejich.“

Hood si zapínal manžetové knoflíčky. „A je?“

„Domníváme se, že ano, pane prezidente. Ovšem mohla by patřit i Japoncům.“

„Nebo Číňanům, Korejcům, Egypťanům, Íráncům Zdá se mi, že snad každý stát si vydržuje flotilu těch zatracených necek.“

„Ministerstvo zahraničí analyzuje ruskou reakci na včerejší jednání. Kreml vehementně popírá záměr použít jaderné zbraně. Proti Japonsku nebo komukoliv jinému. Tvrdí, že musí jít o nějaký omyl.“

„Jenom doufám, že se ho nedopouštějí zrovna oni,“ řekl Hood procítěně.

„Nejdůležitější hádanku v dané chvíli představují záměry Japonců. Stáhli zera z Chabarovska do Vladivostoku. Velitelství letectva nemá ponětí proč.“

„K čertu, ještě že Japonci jaderné zbraně nemají,“ řekl prezident a pohlédl tázavě na Innese.

„Ředitel CIA tvrdí, že je nemají.“

„No, Abe oznámil Kaluginovi v odpovědi na jeho ultimátum, že Japonsko atomovky má. Buď je tedy japonský ministerský předseda nejprohnanější hráč pokeru na světě, nebo se ředitel CIA katastrofálně mýlí.“

„Abe mi nepřipadá jako typ člověka, který by dokázal tak dobře blufovat.“

„Pokud si vzpomínám, viděl jsem před pár týdny jakési zpravodajské memorandum v tom smyslu, že se Japoncům možná podařilo vybudovat jaderné kapacity“

„Jeden z našich analytiků to pokládal za reálnou možnost. Vedení CIA s tím kategoricky nesouhlasilo.“

„Ať mi ústředna Bílého domu toho analytika sežene. Pošlete ho do hotelu, kde se pořádá ten zatracený oběd. Až tam přijde, nechte mě odvolat.“

„Ano, pane prezidente.“

Admirál Kolčak potřeboval celou hodinu na výstup z dvou set metrů na periskopovou hloubku. Kristepane, prší, pomyslel si Saratov, když se rozhlédl útočným periskopem po hladině. Lije jako z konve! Bouřka. Nic v dohledu, nic na sonaru. Jak může někdo tvrdit, že Bůh neexistuje?

Posádka vysunula vzduchovou trubici a nastartovala dieselové motory, jejichž klapot, jak hnaly loď desetiuzlovou rychlostí, připadal kapitánovi jako rajská hudba. Vlny nad hlavou ponorkou lehce pohupovaly. Pavel Saratov seděl se zavřenýma očima a spokojeně si ten příjemný pocit vychutnával.

„Tentokrát nás dostanou, kapitáne,“ vytrhl ho šeptem ze zasnění námořník u sonaru.

Saratov chvíli hledal nějakou optimistickou odpověď, ale marně. Předstíral tedy, že poznámku, kterou praporčík milosrdně nezopakoval, neslyšel.

„Technologická nadvláda, kterou Rusové díky Američanům získali, musí být eliminována ve vzduchu i na zemi. Základna eskadry raptorů v Čitě bude zničena a stíhačky F-22 přestanou být hrozbou.“

Japonskému důstojníkovi, který toto optimistické prohlášení pronesl slavnostním tónem, zářily na náramenících dvě generálské hvězdy. Oblečen v dokonale upravené uniformě a s krátce zastřiženými tmavými vlasy prokvetlými stříbrem vypadal velmi elegantně.

Tři ze čtyř pilotů zer usazených kolem stolu souhlasně přikývli, ale čtvrtý, Jiro Kimura, ne. Navzdory neochvějnému odhodlání si při generálporučíkově zmínce o základně v Čitě okamžitě vzpomněl na Boba Cassidyho.

Generál nedal najevo, že by si Kimurova nedostatku nadšení všiml, stejně jako to nekomentoval žádný z plukovníků a majorů shromážděných v místnosti.

„Přiletěl jsem přímo z porady nejvyššího vedení ministerstva obrany v Tokiu. Abych to upřesnil, byla to porada nejvyššího vedení země. Jak všichni v této místnosti víte, nezbytnou, přímo životně důležitou podmínkou pro zajištění zimního zásobování našich jednotek i civilních pracovníků, inženýrů a stavařů je získání vzdušné převahy nad Sibiří. Bez ní Inu, bez ní musíme, jednoduše řečeno, zahájit stahování našich vojsk, protože jinak budou v nadcházejících měsících nesnesitelně trpět hladem a zimou. Ve skutečnosti je sporné, jestli by se nám bez převahy ve vzduchu vůbec povedlo tyto jednotky stáhnout.

Upřímně řečeno, jestli neotupíme technologický náskok, který Amerika poskytla Rusku, Japonsko tuto válku prohraje. Následky této tragédie by byly pro japonský lid tak strašlivé, že si je neodvažuji ani představit.

Pánové, v sázce je přežití našeho národa,“ zahřímal generál. „U vědomí závažnosti situace se nejvyšší představitelé naší země rozhodli použít v Čitě jadernou zbraň.“

V místnosti se rozhostilo smrtelné ticho, až Jiro Kimura slyšel tlukot vlastního srdce. Vůbec nevěděl, že Japonsko disponuje jadernými zbraněmi. Ve snu by ho to nenapadlo. Z pohledu na zaražené, jakoby zkamenělé obličeje bylo zřejmé, že tato skutečnost je novinkou pro drtivou většinu přítomných.

„Musím vás důrazně upozornit, že pouhá existence těchto zbraní je přísně střeženým státním tajemstvím,“ pokračoval generál celkem zbytečným varováním.

„Bomby, které použijeme, budou poměrně slabé, kolem deseti kilotun. Jejich sílu můžeme ovšem pouze odhadovat, protože z pochopitelných důvodů jsme neměli možnost ji ověřit.“

Jeden z pilotů usazených za stolem zvedl ruku a generál mu gestem naznačil, že může promluvit.

„Pane generále, rodiče mého otce zemřeli, když Američané svrhli atomovou bombu na Nagasaki. Já nikdy a proti nikomu jadernou zbraň nepoužiju. Nemohu, nesmím to udělat. Zavázal jsem se k tomu slavnostní přísahou ještě před vstupem do armády. Ten slib si ode mě vyžádal můj otec.“

Generál se pilotovi lehce uklonil. „Můžete opustit místnost,“ oznámil mu a rozhlédl se po plukovnících.

Pilot zera s nejvyšší hodností, plukovník Nišimura, vstal ze své židle u zdi a posadil se vedle Kimury ke stolu. Jiro Kimura nevěděl, jak se zachovat. Měl sucho v ústech a nedokázal by promluvit, ani kdyby chtěl. Slyšel, co bylo řečeno, a vnímal lidi kolem sebe, ale byl jako zkamenělý, přemožený děsem, že je tady, na tomto místě, že je součástí té hrůzy.

Dvouhvězdičkový generál pokračoval a ukazovátkem vyznačoval místa na mapě, která visela na stěně za ním. Čtyři letadla, čtyři bomby. Alespoň jedno zero musí proniknout nad cíl. Nejvyšší důstojník u stíhačů, plukovník Nišimura, dostal za úkol vypracovat taktický a letový plán.

Pak porada skončila a Jiro kráčel s ostatními piloty chodbou. Cítil, že se mu nohy pohybují, viděl, jak se k němu blíží hlavní brána budovy, uvědomoval si, že sestupuje po schodišti, že jde přes chodník a že zvrací do trávy.

Když to Saratov zaslechl poprvé, nebyl si stoprocentně jistý. Přitiskl si sluchátka k uším a napjatě naslouchal. Noc přišla a odešla a jemu se podařilo ukořistit na ní pár hodin spánku. Teď se vrátil do centrály, sledoval, jak si obsluha sonaru hraje s údaji na obrazovce počítače, a poslouchal syrový zvuk ve vlastních sluchátkách.

Tam někde nahoře je orion a vrčení jeho vrtulí je nezaměnitelné. Ale ve zvuku turbovrtulových motorů je něco Ano. Ťukání. Slabé a velmi vzdálené.

„Kapitáne,“ ozval se praporčík od sonaru, usazený za svým miniaturním stolkem metr od Saratova.

„Taky to slyším,“ zašeptal kapitán.

Chvíli ještě naslouchal, pak vstal ze stoličky a zadíval se na mapu. „Kde přesně jsme?“ zeptal se navigátora.

„Tady, kapitáne,“ ukázal mu navigátor polohu na mapě.

„Vplujeme do kanálu, jestli udržíme stávající kurz?“

„Ano, pane.“

„Požádejte generála Jesenina, aby přišel do centrály.“

Navzdory skutečnosti, že neměl už řadu dní možnost se vykoupat, vypadal generál jako moskevský politik, hladce oholený, uniforma bez poskvrnky.

Saratov si sundal sluchátka a podal je Jeseninovi. „Poslouchejte.“

„Slyším hučení,“ řekl generál po několika vteřinách.

„To je P-3. Hledá nás. Slyšíte ťukání? Takový kovový zvuk?“

Jesenin se zaposlouchal. „Myslím, že ano. Velmi slabě. Něco jako vzdálený malý zvon.“

„To je torpédoborec. Pravděpodobně u vstupu do hlavního kanálu. Má zapnutý echolot. Ťuká. Vysílá zvukové signály a zachycuje sonarem ty, které se odrazí od pevných objektů. Třeba od ponorek.“

„Ale my ten zvuk slyšíme a můžeme se mu vyhnout, ne?“

„Kdybyste se prosím podíval na mapu. Torpédoborec je přibližně tady a vysílá signál. Někde blíže pobřeží se pohybuje japonská ponorka. Snaží se zachytit ozvěnu signálu od naší ponorky, aby nás přesně lokalizovali. A až se jim to podaří, my budeme stále příliš daleko od vysílače, abychom zaslechli odraz od jejich lodi. Rozumíte?“

„Ano.“ Jesenin vrátil sluchátka. „Co navrhujete?“

„Uvažuju, jak moc se vám podařilo tu vaši výpravu, jejímž cílem je zaplavit polovinu Japonska, skutečně utajit.“

„Chcete naznačit, že došlo k vyzrazení naší mise?“

„Nic nechci naznačit. Jenom konstatuju, že to vypadá, jako kdyby se Japonci pečlivě připravili na naše uvítání, skoro jako by jim někdo řekl, že nás mají očekávat.“

„Nějak mi uniká význam vaší poznámky.“

„No, možná žádný nemá.“

„Máme své rozkazy. Splníme je. A teď chci slyšet váš návrh, jak proniknout k cíli.“

„Žádný nemám.“

„Něco vymyslete, kapitáne. Musíte nás udržet naživu, abychom mohli splnit svou povinnost.“

Saratov si nasadil zpátky sluchátka a posadil se na své místo. Poslouchal ťukání echolotu a hleděl na navigátorovu mapu, která ležela na stolku metr vedle něho.

I jiní lidé mluvili o svých povinnostech.

„Plukovníku Nišimuro, já pochybuji, že bych měl dostatek válečnického ducha, který je ke splnění tohoto úkolu potřebný.“

„Kimuro, rozumný člověk, který by chtěl o vlastní vůli shodit atomovou bombu, se ještě nenarodil. My to uděláme proto, že je to naše povinnost vůči národu.“

„Chápu, pane plukovníku. Ale takovou povinnost máme všichni. Splnit tento úkol, tuto povinnost, může místo mě někdo jiný.“

„Já nevěřím svým uším, Kimuro! To myslíte vážně? Vaše poznámka mě uráží!“

„Nechtěl jsem vás urazit, pane.“

„Jste japonský důstojník. Byl jste vybrán pro tento úkol, protože jste dosáhl v bojích proti raptorům největších úspěchů. Vaše zkušenosti jsou nenahraditelné.“

„To je pravda. Dosud žiju a ostatní zemřeli. A také je pravda, že jsem několik raptorů úspěšně sestřelil. Ale to jen proto, že jsem měl na hlavě přilbu s infračervenými brýlemi a svého protivníka jsem viděl. Byl jsem z našich pilotů jediný. Navrhl jsem to i ostatním, včetně plukovníka Handy, který to odmítl, protože to nebylo schváleno nadřízeným velitelstvím.“

„Ach ano, plukovník Handa, byrokrat do morku kostí. To je mu podobné.“

„Přežil jsem jenom díky té přilbě.“

„Na této misi ji budou mít všichni,“ zdůraznil Nišimura. „Upravili jsme noční brýle tak, aby se daly upevnit na naše normální přilby, takže se pod ně vejde i kyslíková maska, a“

„V tom případě mě skutečně nepotřebujete,“ skočil mu do řeči Jiro. „Rád bych přenechal čest podílet se na tomto úkolu, tak důležitém pro náš národ, jednomu ze svých kolegů.“

Plukovník pracně potlačil svůj temperament. „Vy máte potřebné zkušenosti. Jenom vy, a nikdo jiný. Už nechci nic slyšet. Čest a povinnost si od vás žádá tuto službu. V sázce je budoucnost vlasti.“

„Saito byl uvolněn. Japonsko je i jeho vlastí. Prosím, aby mi byla poskytnuta stejná úleva jako jemu.“

„Také jste přísahal jako Saito?“

Kimura sklopil hlavu. „Ne, pane,“ přiznal.

„Tak vidíte,“ řekl plukovník a snažil se o ohleduplný tón. „Něco Japonsku dlužíte, Japonsku a jeho lidu. Japonsko vám dalo život, postaralo se o vaše potřeby a vaše vzdělání a udělalo z vás muže. Nemůžete se vyhýbat své povinnosti vůči národu ani si svůj úkol ulehčovat.“

„Mám i jiné povinnosti,“ namítl Kimura tiše.

„Už o tom nechci dál mluvit,“ ukončil debatu plukovník. „Už ani slovo.“

„Taková je naše situace, pánové.“ Pavel Saratov se rozhlédl po důstojnících shromážděných v centrále. Generál Jesenin pochopitelně nemohl chybět. „Nad námi jsou pé trojky a hledají nás. Zatím se jim to nedaří, protože plujeme pod inverzní termální vrstvou. Tuto ochranu ovšem o několik mil dál pravděpodobně ztratíme. I potom by však museli přeletět přímo nad námi, aby nás zachytili detektorem magnetického pole, protože poplujeme pomalu a ve velké hloubce.“

Saratov samozřejmě upoutal bezvýhradnou pozornost všech přítomných. „Asi třicet mil před námi křižuje nepřátelská válečná loď a pravidelně sonduje okolí echolotem. Tato loď je s největší pravděpodobností velký torpédoborec nebo fregata s jedním nebo dvěma vrtulníky na palubě. Tyto helikoptéry jsou určitě vybaveny ponorným hloubkovým sonarem. Až se přiblížíme, uslyšíme je. Někde v blízkosti válečné lodě se zdržuje možná jedna, možná dvě nepřátelské ponorky. Jsou hluboko pod hladinou, nehýbají se a snaží se zachytit naši ozvěnu. Domnívám se, že jedna ponorka se nachází na opačné straně průlivu než torpédoborec, ale ve skutečnosti může být kdekoliv.

Promyslel jsem všechny možnosti, které se nám otevírají. Kdybychom chtěli proniknout dovnitř pod nějakou dopravní lodí, směrové echoloty nás odhalí. Proto taky na nás ta minimálně dvě plavidla nachystali.

Musíme řešit klasické dilema ponorky s elektrickým pohonem. Jestli poplujeme rychle, vyčerpáme předčasně akumulátory a budeme muset vysunout šnorchl ještě v Sagamijském zálivu, což by se rovnalo sebevraždě. Pronikneme-li dovnitř pomalu, abychom šetřili baterie, bude nám to trvat mnohem déle a vydáme se napospas mořským proudům. Při třech uzlech se za odlivu udržíme na místě, a až nás postrčí příliv, poplujeme nejvýše šestiuzlovou rychlostí. Bohužel, budeme se s tím muset smířit.

Naší jedinou šancí je odvaha, odvaha a zase odvaha. Až za dvě hodiny nastane příliv, přiblížíme se k torpédoborci a vystřelíme dvě torpéda nastavená na zvukové navádění. Nepřítel pravděpodobně shodil do vody klamavé cíle. Možná se nám zásah podaří, možná ne, ale tak či onak, způsobíme značný zmatek, který nám, jak doufám, poskytne příležitost proklouznout do Sagamijského zálivu.“

„Vy opravdu nemáte žádný plán,“ ušklíbl se Jesenin a nesouhlasně se zamračil.

„I tak by se to dalo říct, pane,“ uznal Saratov. „Nezbývá nám než využívat příležitostí, které se nám naskytnou. Nepřítel musí každý cíl, na který vypálí, naprosto bezpečně identifikovat, aby nestřílel do vlastních řad. My takový handicap nemáme. Každý, koho uslyšíme, bude určitě nepřítel. Na druhé straně můžeme udělat jenom to, co nám dovolí baterie.“

Jesenin to nijak nekomentoval.

„Postupujeme pomalu a čas představuje kritický faktor,“ pokračoval Saratov. „Musíme proniknout do zálivu dříve, než dorazí další protiponorkové síly a připojí se ke štvanici. Jakmile budeme uvnitř, musíme najít naši poruchu a dosednout na dno. Nějaké otázky?“

Ke kapitánovi se otočily ztrhané, špinavé, zamračené obličeje pokryté krůpějemi potu, i když uvnitř lodi nepanovalo žádné zvláštní horko. Ať již očekávali cokoliv, tohle to rozhodně nebylo.

„Generále Jesenine?“

„Co když se vám nepodaří zasáhnout torpédoborec?“

„V tom případě, pane, poznáme oba na vlastní kůži, jak vypadá napadení ponorky hlubinnými minami. Podle toho, co vím, je to téměř posvátný zážitek.“

„Máte kuráž, Saratove, to musím uznat.“

Námořní důstojníci a praporčíci si vyměnili postranní pohledy a snažili se zachovat smrtelně vážný výraz. Saratov se domníval, že ví, na co jeho posádka myslí, ale s Jeseninem za zadkem

„Chcete nahoru a rozhlédnout se periskopem, kapitáne?“

„Ne. Musíme odpálit torpéda v této hloubce.“

Saratov se sklonil spolu s prvním důstojníkem a navigátorem nad mapový stolek. „Naše torpéda mají dosah deset námořních mil. Musíme se tedy přiblížit na dostřel, ale zase ne tak blízko, aby nás nepřítel odhalil. Na základě hluku lodních šroubů torpédoborce a změn jeho kurzu bychom měli být schopni odhadnout jeho směr a rychlost a tím pádem i jeho relativní polohu a vzdálenost. Navigátore, vy spolu se sonarem začnete okamžitě zakreslovat obrazec jeho pohybu. Domnívám se, že pluje v elipse, ale ověřte to. Podle mě máme největší šanci, když se přiblížíme od volného moře a vystřelíme torpéda v okamžiku, kdy se k nám cíl nejvíce přiblíží.

První důstojníku, zaplavte čtyři torpédomety a otevřete jejich poklopy. Opatrně. Bývají hlučné, tak si dejte pozor.“

„Rozkaz, kapitáne.“

Saratov si nasadil sluchátka sonaru a vrátil se na své místo. Než se posadil, podíval se na hodinky.

„Pane prezidente, venku v autě na vás čeká ten analytik.“

David Herbert Hood se omluvil, potřásl si rukou s důležitými osobnostmi v čele stolu a zamířil do hotelové haly. Tam následovalo další potřásání rukou, ale konečně se prezident vymanil a nastoupil do své limuzíny. Řidič okamžitě vyrazil, směr Bílý dům.

Ukázalo se, že analytik je ve skutečnosti žena, a pořádně nervózní. Měla na sobě džínsy a tenisky. „Pane prezidente,“ pozdravila zajíkavě.

„Pane prezidente, paní Deborah Buellová,“ představil ji Innes.

„Rád vás poznávám, madam. Omlouvám se, že jsme vás museli v sobotu vyrušit od rodinného stolu.“

Analytička ho ujistila, že jí to vůbec nevadí.

„Před nějakou dobou jste sepsala memorandum, v němž tvrdíte, že Japonci možná disponují jadernými zbraněmi. Vzpomínáte?“

„Zajisté, pane prezidente. Ale je to už několik měsíců.“

„Co vás k této domněnce vedlo?“

„Moje oddělení zpracovává ekonomické analýzy národního hospodářství cizích zemí. Zdálo se mi, že značný podíl japonských vládních výdajů nelze vysvětlit běžným způsobem. V zásadě se dá říct, že Japonci utráceli velké sumy mimo státní rozpočet. Proto jsem se soustředila na ta odvětví ekonomiky, kam podle mého názoru mohly tyto peníze směřovat. V posledních letech se japonským firmám zaměřeným na špičkové technologie mimořádně dařilo, aniž by pro to existovalo přijatelné vysvětlení. Civilní produkty, které měly tyto podniky nabízet, totiž na trhu chyběly. Abych to zkrátila a neunavovala vás svými úvahami, řeknu, že jsem dospěla k podezření, že Japonci pracují na černých zbrojních programech. Kdyby chtěli vyrobit atomovou bombu, prostředky by jim určitě nechyběly. Proto jsem ve svém memorandu uvedla, že tyto zbraně mohou mít.“ (Termínem „černý“ se běžně označuje zbrojní program tak přísně utajovaný, že jeho existenci žádná vláda nikdy nepřizná.)

„Co si o vašich závěrech mysleli vaši nadřízení?“

„Odmítli je se zdůvodněním, že pro ně nemám dostatek důkazů. Přesto je, nepříliš ochotně, uvedli do sumárního hlášení, ovšem s poznámkou, že jde o málo pravděpodobnou možnost.“

„Od té doby jste jistě o svém podezření dál přemýšlela.“

„Ano, pane prezidente. A také jsem dále pátrala. Jednoznačné důkazy však stále nemám.“

„Ale stojíte si za svým, ne? Taková možnost existuje.“

„Podle mého názoru ano.“

„Paní Buellová, jsem vám zavázán, že jste si našla čas a informovala mě. Až mě řidič vysadí, odveze vás domů.“

Analytička se nervózně zasmála. „Jsem ráda, že ta hlášení vůbec někdo čte, pane prezidente. Lidi u nás v kanceláři si myslí, že jdou rovnou do nějaké velké skříně na nebesích.“

„To bezpochyby ano, paní Buellová. Ale já si je nejdřív přečtu.“

„Pane prezidente, nechci si protiřečit, ale musím vám říct, že začátkem léta se mezi zpravodajci povídalo, že Japonci skutečně mají k dispozici jaderné hlavice schopné operačního nasazení. Byla to jenom bezvýznamná šeptanda a nikdo nevěděl, odkud se vzala. Krátce nato napadlo Japonsko Sibiř. Je docela dobře možné, alespoň mně to tak připadá, že ty pověsti vypustili sami Japonci, aby odradili Rusy od úvah o použití jaderných zbraní k obraně svého území.“

Žena vystoupila z auta a prezident na ni upřel dlouhý, pronikavý pohled. „Děkuji vám, paní Buellová.“

Když kráčeli chodbami Bílého domu, prezident se zeptal Innese: „Co podnikají Japonci s tou ponorkou?“

„Nasadili minimálně čtyři letadla a šest hladinových plavidel a hledají ji v prostoru mezi poslední zaznamenanou pozicí a ústím do Tokijské zátoky. Jeden z vysokých námořních důstojníků sdělil našim lidem, že se Japonci obávají opakování katastrofy v jokosucké rafinerii. Druhou takovou pohromu by asi nepřežili.“

„A co když Rusové míří jinam než do Tokijské zátoky?“

„Taky je to znepokojuje. Nasadili do pátrání u východního pobřeží prakticky všechny lodě, ale ta ponorka by mohla být jenom návnada. Třeba Rusové chystají mohutnou odvetnou akci někde u Vladivostoku.“

„Co na tento vývoj říká Abe?“

„V rozhovoru s velvyslancem Hanrattym poznamenal, že jestli Rusko pořád vlastní jaderné zbraně, znamená to, že dlouhé roky obelhávalo celý svět.“

„Nic nového pod sluncem.“

„Abe žádá zásah Rady bezpečnosti. Měla by prý schválit rezoluci v tom smyslu, že proti každému, kdo použije jadernou zbraň, zasáhne světové společenství silou.“

„Aha.“

„A chce také, aby se Spojené národy angažovaly přímo na Sibiři. V podstatě zopakoval požadavek, aby OSN udělila Japonsku mandát k ochraně původního obyvatelstva, zajištění hospodářského rozvoje a prodeji sibiřských surovinových zdrojů za světové ceny.“

„Takový mandát nikdy nedostane,“ řekl prezident a dosedl do křesla za psacím stolem v Oválné pracovně.

„Abe to nejspíš dobře ví, ale chce jasně naznačit, na jaké pozici stojí.“

„Takže co si o tom myslíte?“

„Domnívám se, že Rusové i Japonci se ocitli ve slepé uličce. Válka se jim vymkla zpod kontroly. Něco se musí stát, a to ve velmi blízké budoucnosti.“

Čtyři hodiny po poradě v centrále zaujal Admirál Kolčak určenou polohu.

Velmi pomalu, jednouzlovou rychlostí, při které loď sotva reagovala na pohyb směrových a hloubkových kormidel, pronikl do ústí průlivu otevírajícího cestu do Sagamijského zálivu. Nad hlavou jim proplulo oběma směry pět lodí, podle zvuku dopravních. Válka neválka, kola světového obchodu se musí otáčet.

Ze své stoličky vedle sonaru viděl kapitán Saratov na mapu. V podstatě nahlížel navigátorovi přes rameno, takže viděl i náměrné linie, Čáry a drobné trojúhelníky vymezující polohu torpédoborce.

K elipse, kterou torpédoborec opisoval, se ponorka blížila pod úhlem pětačtyřiceti stupňů. Hluk šroubů bude nejhlasitější, až se loď bude od ponorky vzdalovat, a na tento zvuk bude zaměřeno torpédo. Při účinnosti jeho nálože postačí jediný zásah a nepřátelské plavidlo půjde ke dnu. Trik spočívá v tom, aby torpédo skutečně zasáhlo.

Saratov už seděl u svého stolku přinejmenším pět hodin, poslouchal nejrůznější zvuky a snažil se mezi nimi zachytit ty, které by prozradily přítomnost jiné ponorky, a žasl, že necítí sebemenší únavu. Na to jsem asi příliš rozrušený, pomyslel si.

Musel připravit plán pro každou myslitelnou situaci. Askold instruoval obsluhu torpédometů, mechaniky, hlídky Každý věděl, co je jeho úkolem a co se od něj očekává, a byl připraven bez váhání to udělat.

Někdy v průběhu tohoto ruchu a shonu nakoukl do centrály praporčík Martos, rozhlédl se, vyměnil si pohled s kapitánem a zase zmizel.

Před dvěma hodinami rozmlouval Jesenin se Saratovem. „Jak přesný je globální poziční systém?“ zeptal se kapitána.

„Nejpřesnější údaj bychom získali, kdybychom se vynořili a aktualizovali polohu podle satelitů. Ale i bez toho nebude odchylka větší než několik metrů.“

„Co se dá dělat, budeme se s tím muset spokojit,“ poznamenal Jesenin zamračeně.

„Ano.“

„Až doplujeme k poruše, moji lidé budou připraveni.“

„Jsou to zkušení potápěči?“

„Vědí, co mají dělat, věřte mi. Já půjdu ven první.“

„Jak chcete.“

„Vy máte na palubě potápěče od specnazu, že?“

„Ano. Praporčík Martos.“

„Mluvil jsem s ním. Domnívám se, že je politicky nespolehlivý.“

„Tuhle frázi jsem už dlouhé roky neslyšel.“

„Víte, jak to myslím. Potřebuji muže, kterým mohu věřit.“

„Pokud vím, nepřihlásil se k této akci dobrovolně. Nechci, aby na jeho profesionálních schopnostech ulpěl sebemenší stín. Generále, ten člověk je dokonale vycvičený a mimořádně zkušený. Za útok na rafinerii v Jokosuce jsem ho navrhl na medaili. To vyznamenání si rozhodně zaslouží.“

„O tom v nejmenším nepochybuji,“ poznamenal Jesenin a přešel na jiné téma.

V této chvíli se kapitánovi zdálo, že ten rozhovor proběhl strašně dávno. Teď pro něj existovala jen kradmo plující loď obklopená hlukem lodních šroubů a zvuky moře. A echolotu. Ťuk Ťuk Ťuk Saratov seděl se zavřenýma očima a napjatě ten orchestr poslouchal.

Někde nablízku musí být ponorky. Saratov je přímo cítil.

„Za pět minut střílíme, kapitáne,“ upozornil ho první důstojník.

Jesenin hraje hazardní hru o životy všech mužů na palubě. Chce odpálit čtyři jaderné hlavice a zabít, zavraždit!, desítky milionů lidí. A i kdyby síla výbuchů nestačila vyvolat tsunami, tlaková a tepelná vlna spálí celé pobřeží a vyvolá mohutný příboj, který zaplaví rozsáhlé oblasti. A za první masou vod se přižene další, až se moře vrátí, aby vyplnilo prázdný prostor uvolněný explozí.

„Tři minuty, kapitáne.“

Saratov zřetelně slyšel otáčení mohutných šroubů torpédoborce Největší možné přiblížení. Čtyři míle. Jestli Admirála Kolčaka neodhalí ani teď, ponorka dostane šanci vystřelit.

Jesenin asi nechápe, že když použije atomovou bombu proti nim, ulehčí tím nasazení stejné zbraně proti nám. Možná si myslí, že tento aspekt problému se týká Kalugina. Lidí v Moskvě. V Kremlu. Těch druhých.

Torpédoborec pokračoval v obratu. Výška zvuku šroubů se však se změnou směru také změnila.

„Dvě minuty.“

„Jsme připraveni?“

„Ano, pane.“

„Sonare, slyšíte něco?“

„Ne, pane.“

„Jedna minuta.“

Torpédoborec dokončil obrat, nabral nový kurz a vzdaloval se od Admirála Kolčaka. Plul desetiuzlovou rychlostí, čili urazil jednu míli za šest minut. Ponorka, která se posunula o jednu námořní míli za hodinu, ve vodě prakticky stála. Její šrouby se sotva otáčely a všechna nepotřebná elektrická zařízení byla vypnuta, dokonce i ventilátory zajišťující větrání.

„Odpálit jedničku.“

Saratov zaslechl syčivé zadunění, jak stlačený vzduch vymrštil ocelový válec z torpédometu. Vzápětí se lopatky šroubu torpéda zakously do vody.

Ještě že ho napadlo z opatrnosti ztlumit zvuk ve sluchátkách. Torpédo je všechno, jenom ne tiché.

Jak hluk šroubu slábl, Saratov postupně otáčel knoflíkem hlasitosti zpátky na maximální citlivost.

Smrtonosná ryba měla doplout k cíli za šest a půl minuty. Operátor sonaru na torpédoborci pravděpodobně blížící se torpédo zaslechne a ohlásí to kapitánovi. Ten asi rozkáže shodit klamavé akustické terče. Jestli je posádka torpédoborce jen trochu schopná, dostanou se klamavé cíle do vody kolem lodi včas. Možná tam už jsou.

Saratov si sundal sluchátka a podíval se na hodiny zavěšené na stěně. Jejich vteřinové ručička opsala od okamžiku, kdy první střela opustila torpédomet, celou minutu.

„Odpálit dvojku.“

Třeba druhé torpédo pozornosti nepřítele unikne.

Po vystřelení druhé ryby musel kapitán potlačit silné pokušení přikázat plnou rychlost a proklouznout kolem torpédoborce, který, jak doufal, bude mít velmi brzy plné ruce práce se svou záchranou. Místo toho nechal zrychlit na pouhých pět uzlů a změnit kurz o šedesát stupňů vpravo, aby opustil pozici, z níž byla torpéda odpálena. Zkušený protiponorkový velitel by sem co nejrychleji vyslal helikoptéru s ponorným sonarem.

Saratov odbočil po vystřelení torpéd o šedesát stupňů na pravobok, protože tento směr ho měl dovést nejkratší cestou do Sagamijského zálivu. Nevěděl však, že v dobré víře zvolený kurz namíří Admirála Kolčaka přímo na japonskou ponorku Akaši.

Obsluha sonaru na palubě Akaši zachytila torpéda a ohlásila je. „Vysokoobrátkové šrouby, relativní směr dva jedna nula stupňů.“

„Jak daleko?“

„Několik mil, pane,“ odpověděl operátor.

Ani on, ani jeho kapitán bohužel nemohli okamžitě určit, k jakému cíli torpéda směřují. Kdyby měli dost času, mohli by vyhodnotit případné odchylky od relativního směru na tu či onu stranu. Kdyby žádné nezaznamenali, znamenalo by to, že torpéda míří v kolizním kurzu.

Čas hrál rozhodující roli a veliteli ponorky se ho zoufale nedostávalo. Jestli míří torpéda na něj, měl by ihned lokalizovat nepřítele aktivním sonarem, odpálit vlastní torpédo, vypustit klamné cíle a pokusit se vyhnout hrozícímu nebezpečí. Jestli ovšem ocelové doutníky míří na torpédoborec, který je svými akustickými signály přitahuje jako maják, zbytečně by použitím echolotu prozradil polohu vlastní ponorky, a tomu by se měl pokud možno vyhnout.

Kapitán Akaši dobře věděl, jak dlouhý dosah mají ruská jedenadvacetipalcová torpéda, a tato skutečnost do značné míry ovlivnila jeho rozhodnutí. Souboj začal, torpéda se blíží a on nemá čas ověřovat, jestli, pokud vůbec, jsou naváděna na torpédoborec, nebo na něj. Ovšem ještě jsou zde ta dvě hladinová nákladní plavidla v těsné blízkosti. Vláda bohužel nesouhlasila se zastavením komerčního provozu v těchto vodách. Než kapitán vystřelí torpédo, musí si být absolutně jistý polohou cíle.

„Začněte ťukat,“ přikázal obsluze sonaru. „Zaplavte torpédomety jedna a dvě a Otevřte vnější poklopy.“ Pak se obrátil na hlavního inženýra: „Plnou rychlostí, šedesát stupňů vlevo.“

Akustický signál aktivního sonaru spěchal k cíli a hned za ním se šířil hluk dvojitých šroubů ponorky, které se svými lopatkami zakously do vody a postrčily loď kupředu.

Oba zvuky zaslechli kapitán Saratov a operátor sonaru na palubě Admirála Kolčaka.

„Rychle,“ křikl kapitán na praporčíka. „Náměr.“

„Nula jedna nula relativní, kapitáne. Ponorka.“

„Nastavit torpédo tři na akustické navádění.“

„Torpédo tři na akustické navádění nastaveno.“

„Náměr deset stupňů vpravo.“

„Náměr deset stupňů vpravo nastaven.“

„Odpálit trojku.“

„Trojka odpálena, kapitáne.“

Oba operátoři sonaru na palubě japonského torpédoborce Harukaze, který hlídkoval mezi poloostrovem Tatejama a ostrůvkem Ošima na východní straně vstupu do Sagamijského zálivu, zaslechli nezaměnitelný zvuk dvou malých vysokoobrátkových Šroubů v okamžiku, kdy první torpédo odpálené z Admirála Kolčaka dělily od cíle čtyři minuty plavby. Počítače operátorům potvrdily, co jim napověděly jejich uši: torpéda. Okamžitě ohlásili zachycené zvuky a jejich náměr svému bezprostřednímu nadřízenému, taktickému operačnímu důstojníkovi, který vnitřním komunikačním systémem informoval můstek.

Kapitán přikázal shodit klamné akustické cíle. Za šedesát vteřin se tři ze čtyř připravených terčů ocitly ve vodě. Poslední, který měl být vržen nejdál od lodi na pravoboku, nebyl vypuštěn pro závadu na katapultovacím zařízení.

Zatímco malá skupina námořníků a poddůstojníků horečně opravovala nevítanou poruchu, kapitán se musel rychle rozhodnout. Má pokračovat v kurzu, nebo změnit směr? A když změnit, na kterou stranu uhnout? Veden naprosto logickou úvahou otočil loď doprava. Na pravoboku operovala při ústí zálivu japonská ponorka a vylákat nepřítele právě tam mu připadalo jako dobrý taktický manévr.

Když torpédoborec ukončil obrat a vyrovnal směr v novém kurzu, ohlásil strážní důstojník kapitánovi, že se nepodařilo odpálit jeden z klamavých cílů.

Kapitán měl jenom několik vteřin na rozvažování o této nemilé události, když první ruské torpédo zasáhlo návnadový akustický terč, aniž vybuchlo, a proplulo kolem lodi na levoboku ve vzdálenosti necelých sto metrů.

Obsluha sonaru na palubě torpédoborce Harukaze napjatě poslouchala hluk klamných cílů a šroubů. Ztráta jedné z návnad změnila intenzitu kakofonie ve sluchátkách. Navíc poklesla výška i hlasitost zvuku vzdalujícího se torpéda.

Jeho dráhu vykreslil počítač na monitoru. Mimo. Operátoři vydechli úlevou. O vlásek! Chybělo sto metrů! Oba se jeden na druhého zazubili a radostně vykřikli. Stažené svěrače trochu povolily.

Mladší operátor se vrátil ke své práci jako první. Užasl, když v těsné blízkosti zaslechl zvuk šroubu ve vysokých otáčkách, který zněl každým okamžikem hlasitěji. Nevěřil svým uším a vytřeštil oči na obrazovku počítače. Další torpédo!

Tohle není cvičení. Ta torpéda jsou skutečná! Žádné atrapy!

„Torpédo!“ vykřikl. Hleděl na čísla naskakující na obrazovce a snažil se soustředit, aby mohl ohlásit údaje o poloze a směru taktickému důstojníkovi.

Mohutný ruský zabiják lodí narazil do zádi Harukazeho. Vzhledem k tomu, že voda je prakticky nestlačitelná, opřela se veškerá síla výbuchu do konstrukce lodi. Exploze utrhla torpédoborci kormidlo a oba šrouby, zprohýbala hřídele a vytrhla velký otvor v obšívce trupu na zádi. Obě strojovny okamžitě zaplavila voda a všichni mechanici, kteří přežili výbuch, se během několika minut utopili.

Loď se ještě chvíli pohybovala setrvačností a pak zastavila. Záď se začala potápět.

Ozvěna signálu echolotu se k Asaši vracela velmi slabá. Ruská ponorka se nacházela asi tři míle daleko před přídí Asaši a o sto dvacet metrů hlouběji. Zvuky odrážející se od zvlněného svažitého dna uváděly vyhodnocovací počítač do zmatku. Operátor sonaru se navíc snažil určit odchylku směru zvuků torpéda, které poslouchal. Už už se domníval, že se mu to podařilo, když mu úkol značně zkomplikovaly klamné akustické terče vypuštěné z torpédoborce. A pak následoval hlasitý, voda je velmi dobrý vodič zvuku, výbuch. Směsice vstupních signálů, z nichž velká část byla nepravidelných a nečekaných, dávala obsluze i počítači pořádně zabrat.

Operátor ohlásil výbuch a směr, odkud se ozval, a pocítil úlevu i zděšení současně. Úlevu proto, že cílem nebyla jeho vlastní loď, a zděšení proto, že zasaženým plavidlem mohl být jedině Harukaze, jehož zvuky poslouchal celé hodiny.

Vyděsilo ho, že v hrozném hluku trhajícího se kovu a borcených přepážek zaslechl další zvuk vysokoobrátkového šroubu. Automaticky prověřil směr.

„Další torpédo, kapitáne. Relativní směr dva jedna nula.“

Relativní náměr byl stejný jako u prvního torpéda, které zaslechl, ale magnetický směr se lišil, protože ponorka Asaši mezitím změnila kurz o šedesát stupňů.

„Zvuky šroubu jsou stále hlasitější, kapitáne. Patrná malá změna směru.“

„Vypustit akustické terče,“ křikl kapitán.

„Zvuky šroubu ve stálém směru, kapitáne.“

„Požádal jsem o klamné terče, posádko! Naše životy jsou v sázce! Vypusťte je!“

„Ještě pár vteřin, kapitáne.“ „Zastavte všechny motory. Zastavit!“ „Všechny motory zastaveny.“

„Kormidlo úplně vlevo. Změnit kurz o dalších šedesát stupňů.“ „Kormidlo úplně vlevo,“ zopakoval kormidelník. V tom okamžiku zasáhlo záď ponorky ruské torpédo a explodovalo.

23

JACK INNES VKLOUZL ZA PREZIDENTA, který po večeři usrkával kávu, a pošeptal mu do ucha zprávu o nejnovějších událostech v Sagamijském zálivu. Prezident Hood se omluvil svým spolustolovníkům, vstal a odešel spolu s Innesem z místnosti.

„Torpédoborec a ponorka. Rusové je zničili. Zachránilo se jenom několik desítek mužů z torpédoborce. Ponorka ztracena s celou posádkou.“

„O co se sakra snaží?“

Podle tónu, jakým Hood otázku položil, Innes poznal, že si nepřeje slyšet odpověď.

„Zavolejte mi sem náčelníky generálních štábů,“ požádal nakonec prezident. „A ministra zahraničí.“

Oba muži vstoupili do Oválné pracovny.

Když Innes vydal příslušné příkazy službě, Hood se ho zeptal: „Je to tentýž kapitán, který zničil Jokosuku?“

„Nejspíš ano. CIA tvrdí, že Rusům zůstala v Pacifiku jediná loď. Admirál Kolčak, ponorka třídy Kilo.“

„Jak že se ten její velitel jmenuje?“

„Pavel Saratov.“

„Jedna zastaralá kocábka“

„Kapitán je chytrý jako liška, pluje v mělkých vodách a měl z pekla štěstí.“

„O co se pokouší?“

„Já nevím, pane.“

O hodinu později položil Hood stejnou otázku i náčelníkům generálních štábů armády, letectva a námořnictva: „O co se pokouší?“

Každý něco poznamenal, ale prezident jejich dohady odmávl rukou. „Jak je možné, že Japonci toho chlapa nenašli? Vždyť je to zastaralá dieselelektrická loď!“

Odpověděl mu nejvyšší velitel vojenského námořnictva: „Je sice stará a má svá omezení, ale baterií poháněné ponorky dokážou být velmi tiché. V mělkých vodách je mimořádně obtížné je rychle identifikovat. Počítače potřebují delší dobu, aby eliminovaly odrazy dna.“

„A jak rychle tedy?“

„Loď se musí každý den nebo obden vynořit, pane prezidente, nebo alespoň vysunout vzduchovou trubici. Pokud má zkušený lovec k dispozici několik dní, vždycky ponorku nakonec najde.“

„Dobře. Ale zpátky k věci, pánové. Otázka, na kterou musíme odpovědět, zní takto: Jakou škodu může Pavel Saratov způsobit svou malou ponorkou?“

„Může samozřejmě potopit několik lodí,“ ozval se kdosi.

„To by mohl i bez toho, že by vstupoval do jámy lvové.“

S pomocí počítačové grafiky prověřili taktickou vojenskou situaci. „Ať už kapitán Saratov doufá dosáhnout čehokoliv, pane prezidente,“ shrnul náčelník generálního štábu námořnictva, „musí si pospíšit. Tady potopil před třemi hodinami ten torpédoborec,“ ukázal laserovým paprskem na velkoplošnou obrazovku. „I kdyby plul rychlostí patnácti uzlů, a to pochybuju, protože by byl za pár hodin bez proudu —, nachází se v okruhu pětačtyřiceti mil od této pozice. Japonci povolali do oblasti čtyři torpédoborce, které za chvíli dorazí, a z okolních základen odstartovaly helikoptéry s ponornými hloubkovými sonary. Bez ohledu na to, co Pavel Saratov zamýšlí, jemu i jeho posádce se rychle krátí čas.“

„Pánové,“ prohlásil prezident Spojených států amerických, „myslím, že kapitán Saratov má v úmyslu použít atomovou zbraň. Jak to udělá, to nevím. Starosti mi dělá to, že by se Japonci mohli ocitnout v pokušení sáhnout k odvetnému úderu a nasadit vlastní jaderné zbraně.“

Přítomní muži seděli jako zařezaní. Prezident se zadíval jednomu po druhém do očí. „Poskytli jsme Japoncům o kapitánu Saratovovi a jeho ponorce všechny informace, které jsme měli. Škoda, že je nedokázali lépe využít.“

„Třeba bychom mohli, pane prezidente,“ řekl generál Tuck, „pohrozit Rusku i Japonsku odvetným jaderným útokem Spojených států v případě, že jeden druhého těmito zbraněmi napadnou.“

Návrh se setkal s hrobovým mlčením. Prezident Hood si prohrábl vlasy na spánku a uvažoval. „Nemám vlastnosti, které by mi umožnily stisknout knoflík,“ řekl nakonec. „Nedokázal bych to. Kalugin a Abe pravděpodobně ano, ale já ne. Věděli by, že blufujeme. Táta mě mockrát varoval, abych na nikoho nemířil zbraní, nejsem-li pevně rozhodnutý vystřelit.“

Saratov se skláněl nad mapou Sagamijského zálivu a odměřoval vzdálenost k Jeseninově geologické poruše, když ho vyrušil praporčík od sonaru. „Vrtulník, kapitáne. Zdá se, že se vznáší na jednom místě.“

Helikoptéra zavěšená v prostoru znamená jediné: protiponorkový vrtulník s ponorným sonarem.

„Oznamte to posádce. Absolutní ticho. A ať zastaví nabíjení torpédometů. Musíme se vyvarovat každého zbytečného hluku.“

Saratov se podíval na hloubkoměr, který ukazoval pětadvacet metrů. V těchto mělkých vodách se hlouběji odvážit nemohl.

Ještě že je ve vodě spousta hluku, pomyslel si. Po hladině křižovaly všemi směry zástupy rybářských člunů, obchodních, nákladních i osobních, a dokonce vyhlídkových lodí. Pavel Saratov si nasadil sluchátka a zavřel oči, aby se lépe soustředil. Do uší se mu okamžitě napřela kakofonie zvuků lodních šroubů, některé docela hlasité.

Starosti mu dělaly ty zatracené čtyři bombové kontejnery přivařené k trupu. I při dvouuzlové rychlosti vydávaly nepříjemné a teď i nebezpečné klokotavé zvuky. A navíc to strhané akustické obložení věže a trupu.

Vrtulník tam skutečně byl, sotva slyšitelný. Operátor sonaru měl opravdu dobré uši.

„Začneme vynášet polohu,“ řekl praporčíkovi a poplácal ho po zádech.

„Už jsem začal, kapitáne.“

„Dostat se nad poruchu nám potrvá asi hodinu. Až dosedneme na dno, už nás tak snadno nenajdou.“

Praporčík neodpověděl. Byl to zkušený ponorkový námořník a nenechal se ošálit optimistickou propagandou.

„Vrtulník se přesunul na jinou pozici, o něco blíže.“

„Ohlaste směr.“

„Dva šest pět relativní.“

„Dva šest pět relativní,“ zopakoval Saratov navigátorovi, který zakreslil do mapy čáru.

„Jeden rotor, nebo dva?“ zeptal se Saratov operátora sonaru.

„Myslím, že jeden.“

To znamenalo malý vrtulník, možná neozbrojený.

Uplynulo pět minut, během nichž nikdo v centrále nepromluvil. Hleděli na přístroje, na ovládací prvky, na cokoliv, jenom ne jeden na druhého. Saratov to pokládal za zvláštní, ale v napjatých okamžicích se muži opravdu jakoby navzájem vyhýbali. A naslouchali. Nejraději by přirozeně neslyšeli vůbec nic.

„Zdá se, že odlétá. Zvuk rotoru je přehlušen nějakou rychlou lodí. Nejspíš motorový hlídkový člun. Do zálivu také vplouvá nákladní loď. Je od nás asi míli daleko.“

„Ztlumte hlasitost,“ navrhl Saratov praporčíkovi.

„Už jsem ji ztlumil. Tam venku je na můj vkus zatraceně hlučně.“

„No dobře, dobře.“

Jesenin se podíval na hodinky a potom do prázdna, jistě se mu hlavou honily velké myšlenky.

Vzduch v ponorce byl zkažený. Saratov cítil vlastní pach. Nic příjemného.

„A sakra. Máme ho přímo nad sebou. Spustil do vody sonar. Málem nám spadl na hlavu.“

„Jeden uzel,“ přikázal Saratov hlavnímu inženýrovi. Řekl to tak tiše, že musel zvednout jeden prst, aby hlavní inženýr rozkazu skutečně porozuměl.

Několik námořníků zadrželo dech.

Saratovovi zabušil do uší mechanický rytmus tlukotu rotoru. Vrtulník byl velmi blízko.

Pak změnila helikoptéra polohu a přesunula se, ale nepříliš daleko.

„Myslím, že nás má,“ vydechl operátor sonaru a kousl se do rtu.

„Poslouchejte, jestli se neblíží torpédoborec. Měl by připlout plnou rychlostí.“

Po několika minutách se helikoptéra znovu přemístila, tentokrát na druhou stranu ponorky.

„Má nás,“ zopakoval praporčík od sonaru znechuceně, na tváři otrávený úšklebek. „Fakt nás má, kapitáne.“

„Poslouchejte torpédoborec.“

Operátor nakvašeně přikývl.

„První důstojníku, jak staré byly ty rakety, které jste naládoval do odpalovačů ve věži?“

„Dvacet let, kapitáne.“

„Jak vypadaly? Hodně poškozené?“

„Trochu zkorodované pláště, ale všechny elektrické kontakty se zdály v pořádku.“

Dalších pět minut. Vrtulník se znovu přesunul. Mučivé napětí bylo nesnesitelné.

„Kde je teď?“

„Vzadu na levoboku. Ponořil sondu ve všech kvadrantech.“

„Zvedněte nás, hlavní inženýre. Periskopová hloubka. Sonare, připravte radar. Vysuneme věž nad hladinu, sestřelíme toho dotěru do vody a pak vyrazíme ke generálově poruše.“

„Jak tiše chcete jít nahoru, kapitáne?“ zeptal se hlavní inženýr.

„Souhlasím se sonarem, je konec, má nás. Udělejme to rychle, dokud ho máme na dostřel.“

Jakmile dosáhla ponorka požadovanou hloubku, Saratov vysunul periskop a rychle se rozhlédl. Nezajímal ho vrtulník, věděl, kde je —, ale jiná plavidla v blízkosti. Opsal kompletní kruh, přičemž se na jednom místě na dvě vteřiny zastavil, a přikázal periskop zasunout.

„Dobře, chlapi. Je tam nahoře. A na cestě je torpédoborec nebo fregata. Míří přídí rovnou na nás. Vystrčíme věž a sundáme vrtulník. Pak se vrátíme na periskopovou hloubku a osolíme tu loď torpédem.“

„Proč chcete tu loď napadnout?“ zeptal se Jesenin důrazně.

„Snažím se vám získat trochu času, vy zatracený blázne. A teď držte zobák!“

Hlavnímu inženýrovi přikázal: „Nahoru. Vynořit co nejrychleji. Držte ji na hloubkových kormidlech. Vystřelíme a vytáhneme zátku.“

„Slyšeli jste kapitána. Vynořit.“

Jakmile se špička věže vysunula z vody, praporčík u sonaru zapnul malý radar na stěžni. Věděl, v kterém kvadrantu se helikoptéra nachází, a zaměřil tím směrem anténu.

„Vzdaluje se kolmo od nás.“

„Radar uzamčen!“ vykřikl operátor sonaru.

„Vystřelit raketu!“

Řízená protiletadlová střela s hlasitým hukotem vyletěla z odpalovacího zařízení a opsala oblouk v honbě za vrtulníkem. Saratov, od přírody skeptický, odpálil ještě dvě rakety. Pak ponorka vklouzla zpátky pod hladinu.

„Myslím, že jsme ho zasáhli, kapitáne,“ ohlásil operátor sonaru, který si tiskl sluchátka k uším.

„Vyrovnat na periskopové hloubce, hlavní inženýre. Zaplavit torpédomety pět a šest a otevřít vnější poklopy. Nový kurz nula čtyři pět. Vysunout útočný periskop a počkat na určení náměru.“

„Vrtulník právě spadl do vody. Slyším torpédoborec.“

„Počkáme, až se přiblíží.“

„Rovnou po krku?“ zeptal se Askold a svraštil obočí.

„Máme nabitá dvě torpéda. Buď jedno z nich zasáhne, nebo je po nás.“

„Torpédoborec nás zaměřuje sonarem, kapitáne.“

V protiponorkové válce se všechno odehrává jako ve zpomaleném filmu. I v tomto souboji na život a na smrt se jim zdálo, že trvá celou věčnost, než torpédoborec zkrátil vzdálenost. Muži v centrále si rukávy utírali obličeje, kontrolovali ručičky a stupnice přístrojů, po očku hleděli na kapitána, mnuli si ruce, otírali si dlaně do špinavých nohavic kalhot a modlili se.

„Vysunout periskop.“

Saratov vyštěkl náměr, zaostřil periskop a zase ho zasunul. Špička periskopu se ocitla nad hladinou na pouhých pět vteřin. Když trubice zajížděla dolů, první důstojník odečetl na zaostřovacím kroužku okuláru vzdálenost cíle.

„Pět tisíc jedno sto metrů.“

„Každým okamžikem vystřelí, kapitáne,“ upozornil jeden z mladších důstojníků.

„Ticho! Ovládejte se! Sonare, zachytil nás?“

„Těžko říct. Zatím ťukání nezaostřil. Myslím, že ho ruší mělké dno. Anebo ten hustý civilní provoz. Navíc pluje moc rychle.“

„Modleme se, aby nezpomalil. Takto uslyší naše ryby, teprve až je bude mít přímo před nosem.“

„Teď je asi tři tisíce metrů daleko, kapitáne.“

„Periskop nahoru,“ přikázal Saratov.

„Zaznamenejte směr a vzdálenost. Periskop dolů.“ Pět vteřin.

„Zpomaluje, kapitáne.“

„Dva tisíce metrů.“

„Odpálit pětku!“

„Pětka odpálena.“

Jedna námořní míle. Torpédo vyvine rychlost pětačtyřiceti uzlů, torpédoborec Zpomaluje, možná dvacet. Relativní rychlost přiblížení pětašedesát uzlů. Torpédo dorazí k cíli za necelou minutu.

Dvacet vteřin, třicet

„Periskop nahoru.“

Saratov popadl rukojeti, sotva se periskop vysunul z roury. „Odbočuje vlevo od nás. Torpédomet šest náměr patnáct stupňů vlevo.“

„Patnáct vlevo. Provedu.“

„Šestka odpálit. Periskop dolů.“

Posádka v bojovém řídicím středisku japonské fregaty Fuji si byla dobře vědoma, že ponorka před nimi je vyzbrojená a nebezpečná. Než byla hlídková helikoptéra sestřelena, podařilo se pilotovi odeslat na fregatu všechny údaje. Na Fuji tedy znali polohu Admirála Kolčaka, i když ho jejich sonar dosud nezachytil.

Rozhodnutí nezaostřit vyhledávací akustické signály bylo vědomým pokusem vyvolat v kapitánovi ponorky dojem, že zatím unikl pozornosti. Velitel Fuji přikázal strojovně zpomalit, aby obsluha sonaru lépe slyšela. Jak se Saratov správně domníval, měli na japonské lodi značné potíže vypíchnout ponorku ze zmateného šumu na pozadí.

Když poddůstojník velící obsluze echolotu ohlásil: „Torpédo ve vodě,“ taktický důstojník nařídil odpálení protiponorkových raket.

Vyklouzly z odpalovacího zařízení a fregata změnila kurz doprava, tedy k Saratovovu levoboku, aby se vyhnula vystřelenému torpédu. Loď dokázala zatočit rychleji než torpédo, a proto zásahu unikla.

Když Saratov vystřelil své poslední torpédo, spatřil periskopem záblesk signalizující odpálení rakety. Věděl, že nastal okamžik pravdy.

Jak periskop zajížděl do trubice, přikázal: „Plnou rychlostí, devadesát stupňů vpravo.“

Ohlédl se na tváře kolem sebe. „Protiponorkové rakety,“ vysvětlil, když operátor sonaru ohlásil žbluňknutí.

Druhé torpédo vybuchlo pod kýlem fregaty a odtrhlo příď. Zvuky mořské vody valící se do trupu a borcených přepážek byly slyšitelné i bez sluchátek. Muži se právě chystali vykřiknout radostí, když se ponorka otřásla jako po ráně obrovským kladivem.

„Pravobok, kapitáne. Zásah vnějšího pláště. Ano, a je v něm díra.“

Hlavní inženýr začal chrlit rozkazy jako kulomet. Proražená nádrž byla rychle identifikována a do sousedních byl vtlačen vzduch, aby se zachoval vztlak a zabránilo se tak dosednutí ponorky na dno zálivu.

Saratov v průběhu této horečné činnosti studoval mapu. Pomocí pravítka vyznačil požadovaný kurz ke geologické poruše a přikázal kormidelníkovi změnit směr.

Zápach fekálií byl nesnesitelný. Někdo přestal ovládat vnitřnosti a nejspíš nebyl sám.

Generál Jesenin se opíral o přepážku a ani na okamžik nespustil z Pavla Saratova oči.

„Mohlo to být horší,“ poznamenal filozoficky Askold.

Do všeobecného zmatku se ozval praporčík od sonaru, aniž by oslovil někoho konkrétního: „Stejně zemřeme.“

Město Irkutsk ve střední Asii, zanedbaný, zchátralý a špinavý pomník byrokratické stupidity a neefektivnosti, na vás při první návštěvě zapůsobí neobyčejným dojmem, svým malebným okolím. Tmavá modř neskutečných vod Bajkalského jezera, na jehož břehu město leží, získává pod plujícími oblaky smolně černý nádech. Jezero je tak hluboké, až se dlouhá staletí myslelo, že vůbec nemá dno. Je to vlastně šest set kilometrů dlouhé vnitrozemské moře, které obsahuje jednu pětinu celkových zásob sladké vody na zeměkouli. Hladina se táhne do dáli, kde splývá s obzorem.

Na západním pobřeží jezera se tyčí vysoká hradba hor, jejichž vrcholky se bělají věčným sněhem a ledem. Na jihu a východě pak ohraničují obzor nižší, ale rozeklanější a divočejší do modra zbarvená horská pásma.

Od svého příletu do Irkutska neměl Jan Černov samozřejmě čas obdivovat nádhernou krajinu. Každou minutu času trávil poradami s vysokými důstojníky, vesměs plukovníky a generály, kteří dorazili z Moskvy.

„Povedete nálet na Tokio,“ řekli mu. Mezi dopravními letadly s výsostnými znaky Aeroflotu parkovalo na základně šest starších stíhaček MiG-25, osvědčených jednomístných bitevníků schopných dosahovat trojnásobné rychlosti zvuku. Generálové dále Černova informovali, že právě tyto migy ponesou bomby. Ze všech letadel, která Sovětský svaz postavil a Rusko zdědilo, pouze MiG-25 měl šanci uspět proti zeru. Díky své úžasné rychlosti mohly tyto stroje zerům doslova uletět, shodit svůj smrtonosný náklad a zmizet, než je Japonci stihnou všechny sestřelit.

Moskevský generál s hrudí oplechovanou řády zvedl ukazováček. „Alespoň jeden,“ prohlásil důrazně. „Alespoň jeden musí prorazit.“

Další nálet provedený ve stejnou dobu bude mít za cíl japonskou raketovou základnu na Tatejamském poloostrově. Plukovníka, který měl vést druhý úder, Černov znal, i když jen od vidění.

Hlavní nedostatek migů, důvod nesčetných porad, které musel Černov absolvovat, spočíval v jejich omezeném doletu. Jejich akční rádius je tak malý, že by musely ve vzduchu několikrát doplnit palivo, aby se dostaly nad cíl. Tak dlouhý let, jaký je čekal, by si inženýři Mikojanovy konstrukční kanceláře nedokázali u své superrychlé stíhačky představit ani v těch nejdivočejších snech. Jako všechny sovětské stíhací letouny byl i MiG-25 určen především k obraně vlastního území, a z toho vyplývala jeho konstrukce.

Černovovým úkolem bylo zorganizovat rozmístění vzdušných tankerů na určená místa, kde budou migy doplňovat palivo za letu na cíl i při návratu. Při vlastní akci je měl doprovázet s několika suchoji a chránit před dotírajícími zery.

Když poslouchal moskevské generály a jejich štáb, jak vysvětlují podstatu úkolu, ukazují na mapách jednotlivé pozice, přidělují frekvence a volací znaky a hovoří o chystané misi jako o hotové věci, ano, jako kdyby šlo o běžnou operaci —, Jan Černov nevěděl, jestli se má smát, nebo plakat. Ta záležitost mu připadala zcela absurdní. Na samém počátku této vrcholné ukázky vojenské stupidity se Černov pokusil vysvětlit těm pitomcům ze štábu, že suchoje nemají proti zerům, jež se nedají zachytit radarem, téměř žádnou šanci. „Technologicky jsou zera o jednu generaci před našimi letadly. A před pětadvacítkami o dvě,“ argumentoval.

Lampasáky to nezajímalo. Udělá, co se mu řekne, všechno bylo rozhodnuto v Moskvě a o rozkazech se nediskutuje.

Teď tedy Černov seděl, poslouchal a zapisoval si poznámky. Občas se podíval z okna nebo pozoroval na hodinách zavěšených na stěně vteřinovou ručičku, která s každým oběhem odměřila jednu minutu. Do rozbřesku chybělo ještě několik hodin.

Hodinu před nasednutím do letadel instruktáž skončila. Pilotům bylo řečeno, aby relaxovali a nedělali si starosti.

Černov odešel do ubytovacího baráku a našel si prázdný kavalec.

Natáhl se a snažil se odpočívat. Když se pokoušel srovnat si všechno v hlavě do nějaké alespoň trochu rozumné perspektivy, cítil se, jako by se topil. Obával se, že zešílí. Jaderné zbraně. Atomové bomby na Tokio. Hřibovité mraky. Miliony mrtvých.

Tedy, pokud některý z migů prorazí.

A potom Setkání s tankery v zoufalém pokusu načerpat dostatek paliva pro návrat na základnu, která je ještě v ruském držení

„Co když Japonsko sáhne k odvetnému úderu?“ zeptal se jeden z pilotů moskevských lampasáků, jenom aby se dozvěděl, že Japonci jaderné zbraně nemají.

„Doufejme,“ poznamenal Jan Černov nahlas.

„Prezident Kalugin si je absolutně jistý.“

„Vsaďte se, že to řekl v telefonátu ze své dače u Černého moře,“ podotkl jistý mladý pilot a jeho kolegové se rozesmáli. Důstojníci se mračili, ale dělali, že nic neslyšeli.

Letci neoplývali nadšením, ale pokud si pamatovali, ještě nikdy se žádný armádní činitel nezmínil, že by Japonsko bylo nukleární velmocí, takže možnost odvetného termojaderného úderu jim připadala velmi vzdálená. Mnohem větší starosti jim dělal problém, jak proniknout do japonského vzdušného prostoru.

Mezi piloty panovalo všeobecné přesvědčení, že i když je nedostanou zera, obvyklý ruský šlendrián, nekompetentnost a neschopnost způsobí zhroucení složitého plánu dávno předtím, než se jim podaří bezpečně přistát zpátky v Irkutsku.

Černov ležel ve tmě a snažil se odpočívat. Spánek byl vyloučen, za necelou hodinu má nasednout do kabiny letadla.

Myšlenky se mu začaly rozbíhat. Znovu prožíval některé scény z mládí. Vyrůstal na vesnici, rodiče pracovali v místním kolchozu. Jan Černov toužil po něčem jiném, a tak se odmalička ve škole s důslednou pílí a příčinlivostí snažil o co nejlepší známky. Námaha se vyplatila, všimli si ho.

Čeho tím dosáhl?

Jeho život byl jedno velké dobrodružství. Skutečně. Létání, nové a dokonalejší letouny, vzrušení z boje, radost z vítězství, v kolchoze by si o něčem podobném mohl jenom nechat zdát. Ruská vesnice Nekonečná rovina, po níž se prohánějí nikdy neutuchající větry, které odvanou semena, ornici, naděje, sny, všechno.

Kdyby se tak otec s matkou mohli podívat, jak dlouhou cestu urazil!

Posedla ho snad nejmocnější lidská touha. Ach, kdyby tak mohl strávit ještě jeden den se svými rodiči! Posedět v jejich malém domku, dívat se dveřmi na zoraná pole a poslouchat, jak otec s láskou mluví o půdě.

Tyto dny už se nevrátí. Nikdy.

Za pár hodin bude mrtvý a už mu nebude na ničem záležet.

Ponorka se otřásla. Narazila na mořské dno. Několik metrů se třela o písek a pak dosedla do bahna a začala se pomalu naklánět na levobok.

„Kapitáne,“ ozval se Jesenin ostře, když náklon překročil pět stupňů. I on se musel držet.

Šest stupňů

„Při dvanácti stupních ji zvedneme a pokusíme se najít jiné místo.“

Osm

„Jsme tak blízko,“ šeptal Jesenin.

Deset stupňů Pohyb téměř ustal a zastavil se.

Centrálou zazněl úlevný vzdech.

„Dvaapadesát metrů,“ přečetl kdosi údaj hloubkoměru.

Náhle si Saratov uvědomil, jak je unavený. Musel se opřít o mapový stolek, aby se udržel na nohou.

„Tak jsme na místě, generále. Pošramocení, dochází nám vzduch, máme vybité baterie a hledá nás celé japonské námořnictvo. Nemám ponětí, kolik času nám zbývá.“

Deset hodin smrtelného napětí Jesenina těžce poznamenalo. Musel sáhnout na dno sil, aby mohl promluvit. „Ale dostal jste nás sem, Saratove. To je nejdůležitější. Z tohoto místa můžeme zachránit Rusko.“

„Opravdu?“ Když Jesenin slyšel, jak kysele Saratov svou poznámku pronesl, přimhouřil oči.

„Tohle místo opustíme tehdy a jen tehdy, až to dovolím.“ Generál hleděl přítomným do očí. „Vezmu s sebou dva potápěče. Opustíme loď tlakovou komorou. Otevřeme kontejner a položíme jadernou hlavici na mořské dno. Potom se vrátíme dovnitř a vy přesunete ponorku o půldruhého kilometru na západ podél poruchy, kde svůj postup zopakujeme. Až bude na dně ležet poslední nálož, odvezete nás odsud pryč.“

Jesenin se podíval na hodinky.

„Kdy chcete nálože odpálit?“

„Za dvanáct hodin. Umístění každé hlavice potrvá asi hodinu. K tomu další hodina na přesun. Celkem sedm hodin. To nám dává pět hodin na vyklizení prostoru.“

„Sedm hodin v žádném případě nemáme,“ namítl Saratov. „Možná jednu nebo dvě. Nanejvýš tři.“

„Myslíte, že nás do té doby vypátrají?“

„To vám zaručuju.“

Jesenin sevřel rty do úzké linky.

„Bojové hlavice jsou odjištěny, že?“ zeptal se Pavel Saratov.

„To víte, nebo jen hádáte?“

„Ta krabička.“ Kapitán ukázal na Jeseninovu hruď. „To nemůže být nic jiného než odpalovací zařízení.“

„Rozhodli jsme se, že raději odpálíme hlavice pod vodou, než abychom připustili, aby se dostaly do rukou nepříteli. Naštěstí pro nás to nebylo nutné. Zatím. Jestli tato nutnost vyvstane, věřím, že major Poljakov udělá, co bude třeba. V době mé nepřítomnosti bude mít tuto krabičku, jak říkáte, na starosti.“

Jesenin sundal popruh, položil jadernou spoušť na mapový stolek a otevřel ji. „Jak vidíte, je tady klávesnice pro zadání kódu.“ Ukazováčkem vyťukal čtyři číslice. „Tak. Kód je vložen. Teď je obvod odjištěn.“

Saratov přistoupil o krok blíže, aby lépe viděl. „Vy jste ten zatracený krám odjistil?“

„Bylo by příliš nebezpečné plavit se v těch bouřlivých vodách s odjištěnými atomovými zbraněmi. Teď už to možné je.“

Jesenin zvedl ruku. Držel v ní pistoli a vrazil hlaveň Saratovovi do hrudi. „Stůjte, kapitáne. Už jste se dost pobavil na můj účet. Od této chvíle držím otěže já.“

I Poljakov a námořní pěšáci drželi v rukou pistole a mířili na posádku Admirála Kolčaka.

Major se ušklíbl na Saratova. „Já tu krabičku uhlídám, kapitáne.“

„Dovezl jste nás hodně daleko, Pavle Saratove,“ řekl Jesenin a vykouzlil na rtech jeden z úsměvů, kterými hýřil na Trojském ostrově. „Ale přesto nás čeká ještě velký kus cesty. Zklamal byste nás, kdybyste připustil, aby se vám něco stalo.“

„Vám, Jesenine, čerta starého záleží na tom, jestli přežijete, nebo zemřete, že?“

„Někdy je takový přístup jednodušší.“

Saratov se vrátil ke stolku, u kterého strávil posledních dvanáct hodin. „Radši se dejte do práce. Je jenom otázka času, než se ukážou Japonci.“

Hodina večeře již minula, když Janos Iljin toho večera navštívil maršála Stolypina v budově armádního velitelství v Moskvě. Starý voják ho uvítal velmi nakvašeně. Sotva za sebou Iljin zavřel dveře, maršál vybuchl: „Blázen! Neschopný břídil!“

„Co vám na to mám říct?“

„Kalugin dnes ráno vydal rozkaz k jadernému útoku na Japonsko. Poslal tři letadla bombardovat Tokio a další tři mají shodit atomové bomby na japonskou raketovou základnu v Tatejamě. A pak je tu samozřejmě ta ponorka se čtyřmi hlavicemi na palubě s úkolem odpálit je na mořském dně v ústí Tokijské zátoky. Postavil jsem se ostře proti, stokrát, tisíckrát jsem mu zopakoval, že je to šílenství, ale ten ničema mě málem sesadil. Vyrazil mě z kanceláře jako malého kluka.“

„Ach, to je zlé. Moc zlé. Nějaké zprávy o Admirálu Kolčakovi?“

„Ani slovo. Podle pohybu japonských lodí lze ovšem usuzovat, že kapitán Saratov pronikl do Sagamijského zálivu. Všechno stálo proti němu. Úžasný výkon.“

„Co říká Kalugin?“

„Nevěří, že Japonci mají své mezikontinentální balistické rakety vyzbrojeny jadernými hlavicemi. Odmítá tu možnost byť jen připustit.“

„Doufal jsem, že se s ním v nejbližší době ještě jednou sejdete.“

Maršál si málem odplivl. Jak seděl za stolem a díval se z okna, vypadal o deset let starší než před měsícem.

„Udělal jste, co bylo ve vašich silách, pane maršále.“

„Měl jsem zůstat doma a starat se o zahrádku.“ Stolypin si povzdechl. „Můj odkaz Rusku, marně jsem se stavěl proti sebevražedné akci, o které rozhodl diktátor. Sloužím v armádě padesát let, a ten blázen mě vůbec neposlouchal.“

„Třeba už opravdu nastal čas vrátit se ke své zahrádce.“

„Právě jsem poslal do Kremlu svého pobočníka. Nese dopis s mou rezignací. Skládám funkci k dnešní půlnoci. Už jsem měl sedět doma a na všechno tady se vykašlat.“ Stolypin se podíval na hodinky. „Za několik minut začíná porada štábu. Moje poslední. Asi bych tam měl zajít a rozloučit se.“

„Jak to vypadá? A prosím bez příkras.“

„Situace není tak zlá, jak si Kalugin myslí. Budujeme armádu, vyzbrojujeme ji, sháníme pohonné hmoty, potraviny, dopravní prostředky V zimě bychom mohli s Japonci zatočit. Tou dobou proti nim dokážeme postavit půl milionu mužů. Budeme-li mít leteckou převahu, rozdrtíme je.“

„Kalugin odmítá počkat?“

„Tvrdí, že OSN svěří nejpozději na jaře ropná pole pod japonskou správu. A možná má pravdu. Svět se hodně změnil.“

„Musím Kalugina navštívit. Ještě dnes večer.“

„Snažil jsem se mu vysvětlit Čas pracuje pro nás. Každým dnem jsme silnější. Za šest měsíců budou Japonci prohrávat na celé čáře. Necháme je bez milosti vykrvácet. Jejich parlament spustí povyk, kolik válečné tažení stojí A potom bude vítězství naše!“

Zazvonil telefon. Stolypin seděl a dlouho ignoroval neodbytné zvonění, než konečně natáhl ruku a přitáhl si aparát. „Ano?“

Chvíli poslouchal a pak řekl: „Je tady u mě Janos Iljin ze ZZS. On také žádá o audienci. Můžu ho vzít s sebou?“

Ještě okamžik naslouchal, něco zavrčel a zavěsil.

„Jeden z Kaluginových nohsledů. Prezident se mnou chce mluvit o mém dopise.“

„To znamená o vaší rezignaci.“

„Ano.“ Stolypin zabubnoval prsty na stůl a vrátil telefon přesně na původní místo. Pak setřel neviditelné smítko prachu.

„Jestli chcete, můžete jít se mnou.“

„Děkuji.“

„Neděkujte. Prezident mě asi nechá zastřelit za velezradu a vás za to, že jste přišel se mnou.“

Když vyšli na nádvoří, Iljin položil maršálovi zlehka ruku na rameno a přiměl ho zastavit. „Existuje nějaký náznak, že by Kalugin podezříval vás nebo mě z pokusu o atentát na jeho osobu?“

„Ne. Zatím.“

„Jakmile se vojenská situace zlepší, Kalugin zahájí rozsáhlou čistku v armádě, v parlamentu i ve státní správě.“

„Jsem starý a už jsem na všechno rezignoval. Buďte klidný, ode mě neuslyší ani slovo.“

„Nemyslel jsem na vás nebo na sebe. Šlo mi o osud sto padesáti milionů Rusů, kteří si zaslouží lepšího prezidenta, než je Alexandr Kalugin.“

S těmito slovy zamířil Iljin k čekajícímu automobilu.

Voják, který přidržoval otevřené dveře, maršálovi zasalutoval a ten mu pozdrav oplatil. Stolypin s Iljinem nastoupili do limuzíny a voják za nimi zavřel.

Řidiče oddělovala od cestujících na zadním sedadle skleněná přepážka. „Uslyší nás?“ zeptal se Iljin.

„Ne.“

„Chci Kalugina osobně informovat o životně důležitých zpravodajských hlášeních, která jsem právě obdržel od svých agentů.“

„Za mé přítomnosti?“

„Můžu vám to zrovna tak dobře říct hned. Japonsko i Spojené státy vědí o Kaluginově rozhodnutí použít atomové zbraně. Údery, které nařídil, můžou skončit fiaskem.“

„Jak se to dozvěděli? Špion? Zrádce?“

„Japonci mu říkají agent Ju.“

„Znáte jeho totožnost?“

„Domnívám se, že je to někdo z Kaluginových spolupracovníků. Někdo, kdo k němu má velmi blízko.“ Iljin samozřejmě lhal, ale to Stolypin nevěděl.

Maršál vykulil oči. „Kristepane, proč?“

„Asi pro peníze,“ řekl Iljin. „Alespoň ze začátku. Dnes? Těžko říct. Chorobná touha po moci? Po slávě? Chci Kalugina informovat o japonském agentovi a říct mu všechno, co vím. A zopakuju mu, že Japonsko disponuje jadernými zbraněmi.“

„Zrádce! V tak kritické chvíli!“

„Právě v takové chvíli,“ opáčil Janos Iljin chladně.

Zkažený, vydýchaný vzduch v lodi se ani nepohnul. Všechny ventilátory stály, aby se potlačil každý zbytečný hluk a nevybíjely se baterie. Každý muž byl uzavřen v oblaku vlastního pachu.

Ponorka ležela na dně už celou hodinu a před dvaceti minutami prošel Jesenin se svými dvěma potápěči tlakovou komorou.

Za tu dobu kolem nich proplulo několik lodí tak blízko, že je námořníci slyšeli i bez přístrojů. Přesnější informace měli jenom Saratov a obsluha sonaru, protože pouze oni dva měli na uších sluchátka. Saratov právě dospěl k závěru, že v dosahu mikrofonů se pohybuje šest plavidel, když praporčík zašeptal, že jich je sedm. Lodě křižovaly nad místem, kde se potopila fregata, a nejspíš lovily z vody zachráněné námořníky.

Admirál Kolčak odpočíval v té chvíli na mořském dně skoro deset kilometrů daleko.

Určit počet letadel byl obtížnější oříšek, protože tlukot vrtulí zesiloval a zase zanikal. Rozhodně jich bylo více než jedno, možná dokonce čtyři.

Lodím a letadlům nebude trvat dlouho, než ponorku objeví, i když nehybně spočívá na dně. Jakmile se lovec dostatečně přiblíží, odhalí ji pomocí MAD, detektoru magnetických anomálií.

Pavel Saratov pozoroval majora Poljakova, který se usadil za stolkem navigátora vpravo od něj.

Za Jeseninovy nepřítomnosti upadl Poljakov do letargie. Saratov se domníval, že major příliš neoplývá představivostí. Nebyl hloupý, prostě mu chyběla fantazie, ambice a myšlenky. Ve světě je spousta lidí jako on, připomněl si Saratov, a jsou naprosto spokojení. Jistě není žádný zločin přenechat myšlení druhým.

Za těchto okolností zbývalo zodpovědět základní otázku: Z jakého důvodu by Poljakov stiskl knoflík a zahubil sebe i všechny ostatní na palubě ponorky?

„Vy byste dokázal sám sebe zabít, Poljakove?“

„Udělám pro svou zemi, co bude třeba, kapitáne. Já věřím v Rusko.“

„A myslíte si, že jste jediný?“

Poljakov se na Saratova podezřívavě zadíval. Očividně se domníval, že je podrobován jakési zkoušce loajality. „Samozřejmě že ne,“ odpověděl. „Alexandr Kalugin také Rusko miluje.“

„Aha.“

„Nechci se o těchto věcech bavit.“

„Ano, těžko se o nich hovoří.“

„Jsem voják. Poslouchám rozkazy nadřízených. Všech nadřízených.“

„Je Jesenin opravdu voják? Skutečný voják?“

„Co by byl jiného?“ Poljakov svraštil obočí.

„Už jste se s ním setkal někdy dříve?“

„Ne. U námořní pěchoty slouží hodně mužů a já pochopitelně nemůžu znát všechny vysoké důstojníky.“

„A praporčíky?“

„Samozřejmě že neznám spoustu praporčíků.“

„Odkud pocházíte, majore?“

„Ze Sankt Petěrburgu, kapitáne. Můj otec pracoval jako dělník v loděnicích.“

Rozhovor se nesl v podobném duchu ještě několik minut. Poljakov odpovídal na Saratovovy otázky, protože námořní kapitán odpovídá hodností armádnímu plukovníkovi, ale jeho odpovědi neodhalily žádné vnitřní pochybnosti. Tváře námořníků stojících a sedících ve stísněné místnosti prozrazovaly, jak tvrdou zkouškou prošli, a neklamně svědčily o tom, že všichni prožívají hrůzu z propasti, do níž byli vrženi. Dívali se na Poljakova jako na děsivou příšeru, ale majora to zjevně nechávalo chladným. Jesenin si vybral opravdu dobře.

V tom okamžiku se slyšitelně ozval hluk lodních šroubů. Saratov pozvedl oči vzhůru, stejně jako většina ostatních včetně Poljakova. Zvuk zněl hlasitěji a hlasitěji.

Když loď hřměla přímo nad ponorkou, Pavel Saratov vytáhl z kapsy pistoli a střelil Poljakova do hlavy.

Major se skácel bokem ze sedátka a dopadl na podlahu. Ovladač zůstal ležet na mapovém stolku. Saratov se po něm natáhl levou rukou, zatímco pravou mířil na příslušníka námořní pěchoty, který stál jako solný sloup s otevřenými ústy, vytřeštěnýma očima a puškou v ruce. Hlavní inženýr mu pušku odebral a pak i pistoli.

„Tady se cesta rozdvojuje, hlavní inženýre. Jdete se mnou, nebo ne?“

„Jsme s vámi, kapitáne. Celá posádka.“

„Dobrá. Jděte tedy odzbrojit pěšáky na přídi. Posbírejte jejich zbraně a přineste je sem. A pošlete mi praporčíka Martose. Rychle. Nemáme moc času.“

Navigátor si rukávem setřel pot z obličeje. Měl co dělat, aby se nerozplakal. „Ach bože, děkuju vám, pane kapitáne. Radši bych zemřel, než bych začal třetí světovou válku.“

„Jestli při nás nebude stát štěstí, synku, možná nás čeká obojí. Teď si vezměte majorovu pistoli a odzbrojte pěšáky ve strojovně a u akumulátorů.“

„A když odmítnou vydat zbraně?“

„Zastřelte je. A hlavně se s tím moc nezdržujte. Jděte už.“

Saratov potěžkal kovovou krabičku. Byla nečekaně lehká. Vytáhl kapesní nůž a začal uvolňovat tři šroubky, které držely zadní stěnu.

Uvnitř byla jen baterie. Žádný vysílač. Byla to atrapa!

„Kapitáne,“ ohlásil praporčík od sonaru. „Právě se nad nás zavěsila na pravoboku helikoptéra. Hodně blízko. Určitě spustili akustickou sondu.“

24

JAKO PRVNÍ ODLETĚLY LETOUNY určené k náletu na Tokio. Tři bitevní stíhačky MiG-25 odstartovaly jedna za druhou, a když se vznesla poslední, zaburácely na dráze po dvojicích čtyři doprovodné suchoje s Janem Černovem v čele. Jakmile bezpečně odstartoval, Černov lehce zatočil vlevo, aby se mohl ohlédnout přes rameno. Ano, druhá dvojice se právě odlepovala od země.

Za necelou minutu byl čtyřčlenný roj pohromadě a stoupal, aby se připojil ke třem migům, které v půlkilometrovém rozestupu nabíraly výšku.

Skupina pro nálet na Tatejamu měla odstartovat o deset minut později. Celá operace stála a padala s úspěšným setkáním s tankery, které před hodinou vzlétly ze základen dále na východě a teď se rozmísťovaly na určené tři pozice podél trasy.

Tak je alespoň, po dlouhém řvaní do telefonu, ujistil jeden z moskevských generálů.

Koordinovaný úder, přesně načasované tankování za letu, více než tucet letadel pohybujících se po plánovaných drahách rozprostřených na téměř dvou tisícovkách kilometrů oblohy, o tak komplikované cvičení se ruská armáda dlouhé roky ani nepokusila. Jestli tankery nebudou včas na určených pozicích, jestli selže přečerpávací zařízení, jestli letouny postihnou mechanické poruchy nebo selžou lidé, jestli je napadnou japonská zera, kterákoliv z těchto vysoce pravděpodobných eventualit zabrání bombardérům dosáhnout cíle.

Moskevský generál s plechovou hrudí se o těchto problémech odmítl bavit.

Chladné ráno se brzy mělo změnit v horký den. Už teď se nad vrcholky a stržemi horských pásem kupily mraky, odplouvaly do údolí a věštily déšť. Tu a tam rostly v termálních vrstvách kumulonimby a hrozily přinést odpolední bouřku. Stíhačky ovšem letěly vysoko nad oblačností na hladině čtyřiceti tisíc stop.

Kyslík onoho rána chutnal po gumě. Jan Černov ho nasál, podíval se na výškoměr a poposedl, aby získal na vystřelovací sedačce trochu pohodlí.

Podle instrukcí rozdělil Černov svůj doprovodný roj do dvou skupin. Spolu se svým wingmanem zaujal pozici vpravo pět kilometrů před údernou trojicí. Druhé dva suchoje letěly zrcadlově vlevo od migů. Podíval se na hodinky. Do setkání s prvním tankerem chybělo půldruhé hodiny.

Major seděl, poslouchal, jestli se neozve varovné pípnutí systému elektronických protiopatření, a pozoroval mračna v nižších vrstvách atmosféry. Dole zuřily prašné bouře, které na několika místech úplně zakryly zemi. Z výšky se otevíral úžasný pohled. Takhle vidí zemi Bůh, pomyslel si Černov.

Po důkladné prohlídce osobních dokladů dostal řidič, který přivážel Stolypina s Iljinem, konečně svolení přejet přes malý můstek za hlavní bránou Kremlu a cestující mohli vystoupit. Oba muži pak byli odvedeni na strážnici, kde se museli podrobit osobní prohlídce. Nejprve každý vyprázdnil kapsy a jejich obsah uložil do plastikového košíku: peníze, klíče, doklady, pak hodinky, prostě všechno. Jiní příslušníci ochranky zatím prohlíželi jejich diplomatické kufříky.

V oddělených kabinkách se svlékli donaha, sledováni ostřížími zraky dvou Kaluginových goril. Stáli nazí v kabinkách, zatímco jejich šaty byly kontrolovány pod fluoroskopem, což je zařízení velmi podobné přístrojům používaným na letištích ke kontrole příručních zavazadel.

Příslušníci ochranky prověřili každý kousek oblečení, včetně bot, opasků a vázanek.

Po prohlídce se Iljin oblékl, vyšel z kabinky a přistoupil ke stolku, kde uniformovaný strážný právě prohlížel jeho brýle a svazek klíčů. Asi čtyřicetiletý otylý důstojník pak se stejnou pečlivostí zkontroloval Iljinův hřeben. Podíval se na fotografie v peněžence a potom ji obrátil naruby a vložil do fluoroskopu.

Pečlivější prohlídku ještě Iljin nezažil.

Jiný důstojník mu vrátil peníze, klíče a hodinky a pak se pohodlně opřel a prohlížel si Iljinův služební průkaz pracovníka Zahraniční zpravodajské služby a propustku. Vložil dokumenty pod ultrafialovou lampu, aby se ujistil o jejich pravosti, a než je Iljinovi vrátil, prohlédl si je pečlivě silnou lupou.

Onoho večera si s sebou Iljin vzal dvě pera. Jedno bylo obyčejné kuličkové, druhé plnicí, vyrobené v Americe. Otylý důstojník právě opakovaně mačkal tlačítko kuličkového pera, hrot vyskakoval a zase se zasunoval s hladkým cvak, cvak, cvak —, zatímco druhou rukou vkládal pod fluoroskop Iljinovy cigarety jednu po druhé. Když byl s kuřivem spokojen, vložil cigarety zpět do tenké tabatěrky s vyrytým znakem KGB. Načmáral několik tahů propisovačkou, odložil ji na stůl a uchopil americké plnicí pero. Odšrouboval je, znovu načmáral jakýsi klikyhák, prohlédl si je pod lupou a pak je zašrouboval a položil vedle propisovačky.

Iljin nosil dva prsteny. Jeden s opálem, do něhož byl vyrytý znak KGB, druhý hladký zlatý kroužek, snubní prsten jeho otce, který Iljin jako svobodný nosil na pravé ruce.

Strážného prsten se znakem KGB vyloženě fascinoval. Samozřejmě si ho prohlédl pod fluoroskopem a pak začal vrtat do kamene špičkou kapesního nožíku a snažil se ho vyloupnout z uložení.

„Chcete mi ho rozbít?“ zeptal se Iljin a netajil své podráždění. Otočil se k vyššímu důstojníkovi a postěžoval si: „Váš člověk ničí můj prsten.“

„Dělá jen svou práci.“

„Platíte ho za to, aby vytahoval kameny z osazení?“

„Ukažte mi ten prsten.“ Nadřízený vzal lupu a prohlížel si kámen.

„Jestli chcete, můžu vám ho tady nechat a při odchodu si ho zase vyzvednout,“ navrhl Iljin.

Nadřízený mu prsten podal a odložil lupu.

Mezitím se otylý důstojník věnoval Iljinovu zapalovači. Byl to podivný válečný suvenýr, ozdobený hákovým křížem. Strážný přejel svastiku špičkou ukazováku a tázavě nakrčil na Iljina obočí.

„Patřil mému otci,“ vysvětlil Iljin. „Vzal ho nacistickému důstojníkovi, kterého zabil v boji muže proti muži.“

Strážný několikrát zapalovačem cvakl, až vyskočil plamínek. Potom ho úplně rozebral. Vytáhl vatovou náplň, prozkoumal knot, kamínek i kolečko a zase zapalovač složil.

Nakonec přistrčil hromádku přes stůl k Iljinovi. Mlčel a pozoroval, jak si Iljin upravuje kravatu, bere své věci a strká si je do kapes.

Maršálova prohlídka trvala ještě déle, a když skončila, i jeho hlídací pes beze slova pozoroval, jak si starý voják sbírá svůj skromný majetek a připíná k zápěstí hodinky.

Nikdo ze strážných nepromluvil ani slovo.

Když byl maršál hotový, uchopil svůj kufřík a podíval se na Iljina.

„Tudy,“ vyzval je jeden ze strážných.

Čekala je dlouhá procházka, přes několikero nádvoří, dvěma schodišti do vyššího patra a pak dlouhými chodbami vyzdobenými portréty dávno zapomenutých šlechticů z osmnáctého a devatenáctého století.

Konečně stáli v přijímacím pokoji před Kaluginovou kanceláří. Dva civilisté je znovu prohledali pod dohledem prezidentova tajemníka.

Teprve potom byli uvedeni ke Kaluginovi. Jeden z civilistů zůstal v prezidentově kanceláři s nimi a opřel se zády o zavřené dveře.

Alexandr Kalugin pozvedl zrak od papírů rozložených na stole. „Ach ano. Maršál Stolypin a Janos Iljin. Už na vás čekám.“

První setkání ruských stíhaček se vzdušným tankerem proběhlo nečekaně hladce. Všechno fungovalo jako hodinky, což Jana Černova mírně šokovalo. Migy se seřadily, doplnily nádrže až po okraj a uvolnily místo suchojům. I když se piloti migů dostali za posledního půl roku do vzduchu jen jednou, zavěsili se na správnou pozici, jako kdyby nacvičovali tankování za letu každý den.

Celkem na ně čekaly tři letouny se zásobami pohonných hmot. Jeden pro tokijskou skupinu, druhý pro jednotku vyslanou na Tatejamu, která se měla objevit za deset minut, třetí rezervní.

Tatejamský tým se ukázal na obzoru, právě když první skupina opouštěla tankery a pokračovala směrem na Tokio.

Obě úderné letky přelétaly sto šedesát kilometrů severně od základny v Čitě, odkud operovali Američané. Odsud až k místu dalšího setkání s tankery poletí v dosahu zer z Chabarovska. Černov otočil kolečkem a zvýšil citlivost systému ECM.

Když před dvěma hodinami kráčeli k letadlům, zeptal se jeden pilot migu druhého: „Jaký to asi bude pocit, bombardovat Tokio?“

Odpověď Jan Černov už nezaslechl.

Otázka ovšem zní, přemítal nyní, jak se každý z nás vyrovná s vědomím, že pomohl zmasakrovat miliony nevinných lidí. Deset milionů? Dvacet? Třicet?

Třicet milionů lidských životů je reálný odhad, usoudil. Možná i více.

Co si ti šílenci v Moskvě sakra myslí?

Stojí Sibiř za tolik krve?

Černov zničeně potřásl hlavou. Je voják. Měl by se za své úvahy stydět. Ty myšlenky zavánějí velezradou.

Upravil si kyslíkovou masku a zkontroloval kontrolky stavu motorů, zásobu paliva a polohu své dvojky, Malokova, nebo jak se vlastně jmenuje. Černov se s ním setkal poprvé v životě. Byl to nováček a dosud létal s cvičnou letkou kdesi v okolí Moskvy. Šeptalo se, že se ten pitomec k této akci přihlásil jako dobrovolník.

Třeba touží po medaili, povýšení, po uznání, po svém obrázku v novinách, po titulu Hrdiny Ruské federace. Možná ho spaluje nenávist k „odvěkému zrádnému nepříteli“. Když jeden z civilistů, kteří přijeli z Moskvy, držel k letcům projev, právě takto Japonsko označil.

Černov zaklonil hlavu a tak dlouho pátral po obloze nad sebou, až spatřil všechny tři migy, které letěly v řadě jako ryby v neviditelném moři. Žraloci.

Jeho matka Co by asi řekla, kdyby věděla?

Možná se Malokov cítí stejně jako já, uvažoval Černov. A třeba je prostě unavený životem a chce zemřít.

„Posaďte se pánové. Jen se posaďte.“ Alexandr Kalugin ukázal rozmáchlým gestem na křesla před svým pracovním stolem a vzal do ruky list papíru. „Co má tohle znamenat, pane maršále? Rezignace?“

„Domnívám se, pane prezidente, že je nejvyšší čas, aby funkci náčelníka generálního štábu převzal někdo jiný.“

Kalugin se posadil a povytáhl si nohavice. „Sloužil jste své vlasti dobře, maršále Stolypine. Budujete armádu, kterou nutně potřebujeme. Naše země je ve válce. Nemůžete stát stranou.“

Strážný postával u dveří s rukama založenýma na prsou a ostražitě pozoroval oba návštěvníky.

„Kategoricky nesouhlasím s vaším rozhodnutím vyostřit stávající konflikt,“ prohlásil Stolypin. „Japonci pravděpodobně disponují jadernými zbraněmi a mohou je použít proti Rusku. Toto riziko na sebe nemůžeme vzít.“

„Beru vaši námitku na vědomí. Ale jsem to já, kdo rozhoduje, jaké riziko postoupíme. Já jsem zodpovědný za osud Ruska.“

„Tohle není žádná maličkost, pane prezidente. Cítím, že musím rezignovat. Vy potřebujete vojáky, kteří dokážou podporovat vaši politiku, i když s ní nesouhlasí. Já takový nejsem.“

„Maršále Stolypine, Japonci jaderné zbraně nemají. Nevím, kdo vám tyto falešné informace našeptal,“ Kalugin zvedl ruku, „ale na tom nezáleží. Starosti o jaderné zbraně přenechte mně.“

„Pane, musím vyjádřit svůj zásadní nesouhlas.“

„Ve své rezignaci uvádíte, že sloužíte v armádě od svých sedmnácti, tedy čtyřiapadesát let.“

Stolypin přikývl.

„Každý, kdo oblékne uniformu, poslouchá rozkazy svých nadřízených. I náčelník generálního štábu. A vy to dobře víte. Mně nezáleží na vaší podpoře. Vyjádřil jste svůj názor, ale já jsem rozhodl a vy poslechnete. Budete dál sloužit, dokud vás já nezprostím vašich povinností.“

Prezident popadl pero a napsal na list papíru, který držel v ruce: Zamítnuto, Kalugin. Pak podal rezignační dopis maršálovi.

„Politiku určuji já,“ řekl Kalugin s kamenným obličejem. „Nemůžeme si dovolit čekat šest měsíců, než vybudujeme armádu, která by se mohla Japonsku postavit. A také si nemůžeme dovolit vzdát se jediného kousku naší země. Musíme Japonce vyhnat a oni musí cedit krev. A hned!

Ruský lid je sjednocený jako nikdy od druhé světové války. Tohle je naše příležitost, jak stmelit tento zoufalý lid, který pozbyl vší naděje, jak z něj ukovat národ. Jestli se této příležitosti nechopíme, další se nám už nemusí naskytnout. Jednotný, mocný, neporazitelný národ, v němž budou konečně umlčeni všichni disidenti a zrádcové, takový je náš dluh vůči matce Rusi.“

Kalugin vycenil zuby. „Před pár minutami mně americký prezident vyhrožoval do telefonu hospodářským a politickým embargem, ‚naprostou politickou izolací‘, jak se doslova vyjádřil, v případě, že Rusko použije proti japonskému agresorovi jaderné zbraně.“ Kalugin rozzlobeně potřásl hlavou. „Ten člověk nechápe, že v sázce je samotné přežití Ruska. Tohle je naše chvíle.“

Stolypin se zhluboka nadechl, zase vydechl a ohlédl se na Iljina. Ten dosud pozorně sledoval prezidenta, ale teď se pootočil a zadíval se na strážného u dveří, který pořád stál se založenýma rukama. Oba muži se střetli pohledy.

Stolypin něco nesrozumitelně zamumlal. Vytáhl z kapsy kapesník a utřel si ruce a čelo.

„Co jste říkal?“ zeptal se Kalugin.

„Myslím, že se hluboce mýlíte, pane prezidente,“ odpověděl maršál suše. „Ale před mnoha lety jsem složil přísahu. Poslechnu.“

Kalugin se rozhodl, že se s tím spokojí, a přesunul pohled na Iljina. „Proč jste přišel vy?“

„Pane prezidente, přišel jsem s maršálem Stolypinem,“ řekl Janos Iljin, „abych se s vámi oběma podělil o závažné informace ze zpravodajských zdrojů. Jak už je vám známo, Američané vědí o vašem plánu použít jaderné zbraně. Japonci také. Prozradil jim to jejich špion.“

Kalugin několikrát zamrkal. Jako sova. Nebo ještěrka.

Iljin si přitáhl křeslo blíže ke stolu a předklonil se. „Jsem přesvědčen, že zrádce je nutno hledat mezi vašimi nejbližšími spolupracovníky.“

„Kdo to je?“

„Japonci mu říkají agent Ju. Ju znamená deset. Předává Japoncům informace už celé roky. A teď vyzrazuje naše tajemství i Američanům.“

Kalugin zavrčel. „Dokážete toho člověka najít?“

„Pátráme po něm, pane prezidente. Dnes jsem přišel, abych vás varoval.“

„Měl jsem takové podezření,“ vyštěkl Kalugin. „Ale my ho najdeme a zlikvidujeme. Budete spolupracovat s mými věrnými. Poskytnete jim všechno, o co požádají.“

„Ano, pane prezidente.“

„Musíme znovu zavést politické prověrky. Zjistit, v co a čemu lidé věří, co si myslí a o čem se baví v soukromí. Musíme vědět, kdo je spolehlivý a kdo ne. Jinou cestu nevidím. Vaše organizace dostane v tomto směru řadu nových úkolů, jako za starých časů. Moderní reformy se neosvědčily.“ Kalugin složil ruce na stole. „Spousta lidí novým trendům nevěří. Tohle bude velmi populární tah.“

„Ano, pane.“

„Zítra ráno se chci sejít s vaším ředitelem. Zařiďte to. V tomto směru nebudeme otálet.“

Kalugin se opřel o stůl a vstal. „Pánové, chci vám poděkovat za oddanost, kterou prokazujete své vlasti a mně osobně.“ Obešel stůl a postavil se před návštěvníky. „Já dnes ztělesňuji naši zemi. Já jsem Rusko, jeho duch i jeho duše. A budu je dobře strážit. Takový je můj posvátný závazek, moje povinnost.“

Iljin stál vpravo vedle prezidenta, a když Kalugin zamířil ke dveřím, držel s ním krok. Rozhodující okamžik nastal, když se strážný otočil a sáhl po klice. Na několik vteřin k nim byl obrácen zády.

Janos Iljin držel v ruce otevřené plnicí pero. Teď ho bleskurychle přistrčil Kaluginovi pod nos a prudce stiskl píst. Z otvoru těsně pod psacím hrotem vytryskl neviditelný obláček.

Zděšený Kalugin se nadechl. „Co?“ vyjekl hlasitě.

Pak mu srdce vypovědělo službu. Prostě a jednoduše se zastavilo. Jak padal k zemi, Iljin ho zachytil a položil na podlahu. Poklekl vedle bezvládného těla a nahmatal krční tepnu. „Proboha, nemá pulz! Dostal infarkt!“ zvolal zděšeně a křikl na strážného: „Rychle! Zavolejte doktora! Prezident dostal infarkt!“

Když strážný vyběhl z místnosti, Iljin stříkl Kaluginovi pro jistotu do úst další dávku a pak schoval pero do kapsy. Povolil mrtvému prezidentovi vázanku, rozhalil sako, roztrhl na hrudi košili a zahájil kardiopulmonární resuscitaci.

Když o půl minuty později přiběhl lékařský tým, Iljin vehementně masíroval navěky ztichlé srdce. Cítil dokonce, jak pod tlakem jeho rukou povolilo několik žeber.

Než profesionálové v bílých pláštích zkontrolovali prezidentovy vitální funkce, přiběhlo pět jeho loajálních spolupracovníků. Lékař píchl Kaluginovi do hrudního koše jehlu, přímo do srdce, a stiskl píst. Mezitím přiběhly dvě sestry s defibrilátorem a přiložily elektrody k hrudi.

Mrtvé tělo se vzepjalo a kleslo.

Další šok s vyšším proudem.

Bezvýsledně.

Janos Iljin si rukávem saka setřel pot z čela. Maršál Stolypin stál opodál a zamyšleně pozoroval marnou snahu zdravotníků.

Nad tělem se teď skláněli tři Kaluginovi spolupracovníci. „Co jste viděl?“ zeptal se jeden z nich strážného.

„Dostal infarkt. Tady ten člověk ho zachytil, když padal. Byl to infarkt. Nespustil jsem z něj oči ani na vteřinu.“

Nakonec museli lékaři uznat, že jejich snaha je beznadějná. Spakovali vybavení a odešli. Kalugin zůstal ležet na podlaze, košile a sako zmačkané vedle něho. Strážný se kamsi vytratil a spolupracovníci odešli hned za zdravotníky. Poslední se ohlédl po Iljinovi a Stolypinovi, pokrčil rameny a spěchal za ostatními.

Stolypin zvedl telefon a někam zavolal. Trvalo několik minut, než se probil k člověku, kterého potřeboval. Iljin zatím zatlačil Kaluginovi oči a přikryl ho sakem, i s hlavou.

„Tady maršál Stolypin. Volám proto, abych odvolal rozkaz prezidenta Kalugina zaútočit na Japonsko jadernými zbraněmi Je mrtvý Ano, prezident je mrtvý. Před několika minutami dostal infarkt Nemýlím se, přísahám S tím na mě nechoďte! Znám vás dvacet let, Vasiliji! Rozkazuji vám nevysílat ta letadla.“

Stolypin chvíli poslouchal a pak zakryl mluvítko dlaní. „Nemůže je zastavit. Odstartovali před dvěma hodinami. Na velitelství stále sedí pět po zuby ozbrojených Kaluginových nohsledů. Piloti dostali výslovný rozkaz nevracet se, z jakýchkoliv důvodů.“

Stolypin ještě několik vteřin poslouchal a pak se se zabručením rozloučil.

Iljin vyšel do předpokoje a maršál Stolypin ho následoval.

Místnost byla prázdná.

Oba muži se vraceli chodbami stejnou cestou, kterou přišli. U záhlaví širokého schodiště se zastavili u okna a vyhlédli na osvětlené nádvoří Kremlu a hlavní bránu. Kaluginovi lidé se trousili k východu. Iljin se Stolypinem ještě neodstoupili od okna, a nádvoří se vyprázdnilo. V dohledu nezůstala živá duše.

„Piloti dostali rozkaz shodit bomby na Japonsko a vrátit se do Irkutska.“

„Udělají to?“

„Obávám se, že jestli mají ženy a děti, vůbec je nenapadne přemýšlet o jiné možnosti.“

„Co kdybychom, pane maršále,“ řekl Iljin, „použili horkou linku a zavolali do Washingtonu? Americký prezident by nám možná dokázal pomoct.“

Bok po boku se vraceli liduprázdnými chodbami do prezidentovy kanceláře.

„Byl to šílenec,“ poznamenal Stolypin.

„Ano.“

Pavel Saratov stál pod tlakovou komorou u předních torpédometů a pozoroval praporčíka Martose, jak kontroluje nádrž dýchacího přístroje a nasazuje si ji na záda.

„Tři proti jednomu,“ potřásl hlavou Saratov. „Škoda, že nemám nikoho, koho bych s vámi poslal.“

„To bude dobré. Zvládnu to.“ Martos se soustředil na kontrolu ventilu a náustku dýchací trubice. Kapitán má očividně jiné starosti. V pořádku, od toho je kapitán.

„Pokuste se zjistit, jak fungují časovače, a vyřaďte je.“

„To může chvíli trvat.“

„Jaderná válka, konec světa Na tom se já podílet nebudu.“

„Rozumím, kapitáne.“ Martos se ohlédl na Saratova, který vypadal mnohem starší než před měsícem. Poslední týdny nás všechny poznamenaly, pomyslel si praporčík.

„Jste zrádci. Všichni,“ ozval se jeden z námořních pěšáků. Byl odzbrojen a teď seděl opřený zády o přepážku a pozoroval Martosovy přípravy. „Generál Jesenin vás“

Saratov pohledem pokynul staršímu poddůstojníkovi, který měl na starosti obsluhu torpédometů, a ten uhodil pěšáka hřbetem ruky přes ústa.

„Jestli ještě cekne, dejte mu roubík,“ zasyčel vztekle kapitán.

„Rozkaz, pane.“

„Kapitáne, sonar hlásí dva torpédoborce ve vzdálenosti deset tisíc metrů. Rychle se přibližují,“ ohlásil námořník, který měl na hlavě sluchátka a zajišťoval spojení s centrálou.

Saratov plácl Martose po rameni. „Pospěšte si.“

„Ano, kapitáne.“

Martos si nasadil na oči potápěčské brýle a rychle vystoupil po žebříku do tlakové komory. Jakmile za ním námořníci pevně uzavřeli poklop, Saratov spěchal do centrály. Cestou míjel bledé, zachmuřené obličeje. Snažil se ovládnout nervozitu, ale námořníci si jistě pomysleli, že cválat svého velitele ještě neviděli.

„Dva torpédoborce,“ hlásil operátor sonaru. „Asi devět tisíc pět set metrů. A další dva vrtulníky.“

„Hledají nás echolotem?“

„Ano, pane.“

Askold, který měl na hlavě náhradní sluchátka, je beze slova podal kapitánovi. Vypadal k smrti unavený.

Martos čekal v absolutně černé tmě přetlakové komory, do níž proudila voda. Nahmatal nad hlavou kruh poklopu, který Jesenin po výstupu z lodi uzavřel. Kdyby to neudělal, nikdo by komoru nemohl použít. Dopustil se Jesenin uzavřením poklopu taktické chyby, nebo čeká, jestli za ním někdo půjde?

Martos, uzavřený v ocelovém válci, kde mu voda sahala už po ramena, si vzpomněl, že Jesenin měl opustit ponorku jako první. Poklop tedy uzavřel jeden z jeho průvodců.

Do komory proudila pod tlakem studená voda. Stísněný temný prostor, navíc rychle zaplavovaný, rozhodně nebyl ideálním místem pro člověka trpícího klaustrofobií. Martos se naučil potlačit podvědomý strach z komory už před dlouhými lety.

Voda teď Martosovi sahala nad hlavu. Dýchal čistý kyslík z láhve na zádech a čekal, dokud šumění přítoku neztichne. Zřetelně slyšel akustický signál aktivního sonaru.

Saratov se nemýlil, jejich čas se nachyluje.

Martos vzpažil a opřel se do otočného kruhu vnějšího uzávěru komory. Přitlačil. Uzávěr odolával. Martos ze zapřel, zachrčel do ústenky a zabral vší silou.

Kolo se otočilo o devadesát stupňů. Martos zatlačil a poklop byl konečně otevřený.

Martos zamával ploutvemi a vynořil se z komory.

V kalné vodě a při slabém světle byla viditelnost velmi omezená. Martos dohlédl nejvýše tři metry před sebe. V pravé ruce držel připravený nůž. Rychle se rozhlédl kolem sebe i nahoru. Držel se těsně u trupu a plaval k zádi.

Vynořily se před ním první dva kontejnery. Zdálo se, že jsou zavřené, ocelové pásy, které je držely u trupu, byly neporušené.

Martos se přiblížil a mezi kontejnery spatřil polovztyčenou postavu, otočenou zády k němu. Další dva jsou tedy ještě dál.

Martose zaplavila vlna adrenalinu. Byl připraven k boji.

Máchl ploutvemi a vznesl se nad levý kontejner, takže se k postavě blížil z její levé strany. Koutkem oka zahlédl zbývající dvojici. Se skloněnými hlavami klečeli předklonění u otevřeného kontejneru a manipulovali s jeho obsahem. Zdroj světla, položený za nimi, ohraničoval v kalné vodě jejich siluety.

Martos tu scénu zaznamenal jediným pohledem a jako žralok se vrhl na nejbližšího muže, který se ještě nepohnul. Teď, když mu do krku zajel nůž až po rukojeť, prudce škubl hlavou.

Martos pohybem zápěstí otočil nožem. Vyškubl ho z rány, z níž se vyvalil temný proud krve, a levou rukou oběť odstrčil. Setrvačnost nárazu ho zanesla k bližšímu z dvojice u kontejneru. Rozmáchl se nožem a bodl, ale máchl rukou do prázdna, protivník se stihl patami odrazit do bezpečí.

Martos se prosmýkl kolem třetího muže a loktem mu vyrazil náustek. Mocně zabral ploutvemi a znovu zaútočil na muže, který mu před okamžikem o vlásek unikl.

Ani tentokrát se útok nezdařil. Špička nože narazila na francouzský klíč, který ten člověk držel v ruce. Teď ho upustil a s ním ho opustilo i dosavadní štěstí, proti potápěči, který absolvoval výcvik u speciálních jednotek, neměl šanci.

Martos mu prudkým rozmachem roztrhl kyslíkovou hadici a poranil ho na rameni a dalším bodnutím neomylně našel žaludek. Jediným plynulým pohybem trhl ostřím vzhůru, odstrčil umírajícího a otočil se k poslednímu protivníkovi.

„Osm tisíc metrů, kapitáne. Rychlost minimálně třicet uzlů. Teď jeden z nich zpomaluje. Druhý se řítí na nás.“

Ťuk! Proklatý, nervy drásající zvuk.

„Kde jsou vrtulníky?“

„Jeden máme nad hlavou, pane. Myslím, že spustil sonar.“

Saratov přes sluchátka zřetelně slyšel ustálený tlukot rotoru. Opravdu to znělo jako helikoptéra zavěšená na místě nad hladinou.

Ťuk!

„Jak dlouho je Martos venku?“

„Asi minutu, pane.“

Pavel Saratov si uvědomil, že všichni námořníci v centrále na něj zírají, jako kdyby čekali, že způsobí zázrak, že vytáhne z klobouku dalšího králíka, a neodpustil si drobné gesto. Natáhl ruku k Askoldovi, vylovil z náprsní kapsy košile prvního důstojníka cigaretu, zapálil si ji a zhluboka nasál kouř.

Jesenin nebyl žádný amatér. Bojoval jako zkušený zabiják. Neplýtval úsilím, každý pohyb měl přesně vypočítaný a vysoce efektivní. Díval se Martosovi na břicho, ne do obličeje. V pravé ruce svíral nůž.

Ten hajzl se baví, pomyslel si Martos vztekle, když zahlédl záblesk bělostných zubů těsně předtím, než si Jesenin vsunul zpátky do úst vytrženou ústenku dýchacího přístroje.

Poprvé od výstupu z komory pocítil Martos záchvěv strachu.

Zubí se generál proto, že se chystá zabít soupeře, nebo proto, že se mu už podařilo odjistit tu proklatou bombu, na které před okamžikem pracoval?

Jesenin se rozmáchl nožem a Martos ránu odrazil. Ve vodě se oba muži pohybovali nepřirozeně pomalu. Na první pohled by se mohlo zdát, že odrazit tak neohrabaný útok je docela snadné, dokud jste si neuvědomili, že pohyby napadeného jsou stejně omezené a pomalé jako útočníkovy. Souboj muže proti muži pod vodou je hrůzyplná, zvrácená podívaná.

Martos zachytil levačkou Jeseninovo pravé zápěstí a stiskl je jako ve svěráku, ale než stačil zasadit ránu nožem, oplatil mu soupeř stejnou mincí.

Ve vzájemném sevření bojovali jako lvi.

Martos byl silnější. Cítil, jak Jesenin pomalu podléhá jeho tlaku. Generál se však nevzdával. Kopl Martose kolenem a uvolnil se.

Martos si uvědomoval, že kromě protivníka musí vyřídit i bombu. Letmo se po ní ohlédl. Ležel na ní panel, na kterém prosvítaly číslice. Jesenin se odrazil od věže ponorky. Martos zabral ploutvemi, aby se mu vyhnul. V okamžiku, kdy Jesenin proplouval pod ním, ohnal se po něm nožem. Cítil, jak ostří zajelo do masa.

Jesenin se k němu prudce otočil. Martosovi se zdálo, že z generálova ramene se valí krev, ale v tak kalné vodě si nemohl být jistý.

Tentokrát držel Jesenin při útoku nůž v úrovni pasu, připraven bodat vzhůru.

Martos máchl rukama dozadu a vzdálil se. Čekal na správný okamžik.

Vtom mu něco narazilo do levé lopatky. Ohlédl se, otřesen bolestí a šokem. Z ramene mu trčela špička nože, a jak na ni dopadl paprsek světla z lampy, zlověstně se v šeru zableskla.

25

KDYŽ ATSUKO ABE VSTOUPIL do operační místnosti generálního štábu v podzemí budovy ministerstva obrany, už na něj čekali, ministr zahraničí Cho v doprovodu dalších čtyř členů vlády a šest vlivných poslanců parlamentu. Mezi nimi stál generál Jamašita, náčelník generálního štábu Japonských sebeobranných sil.

„Co tady děláte?“ zeptal se Abe překvapeně skupinky klanějících se mužů. Aniž vyčkal na odpověď, prošel kolem přítomných k vyvýšenému křeslu, určenému pro ministerského předsedu, a usadil se do něj.

„Ruská ponorka pronikla do Sagamijského zálivu až k ústí Tokijské zátoky,“ oznámil Abe. „Předpokládám, že o tom víte. Poradíme se, jak situaci řešit.“

Muži se k němu otočili. To vysoké křeslo připomíná trůn, pomyslel si Cho a vzápětí se rozzlobil sám na sebe. Takové myšlenky v tak závažné chvíli!

„Ponorka může počkat, pane ministerský předsedo,“ odpověděl Cho. „Přišli jsme ve vážnější záležitosti.“

Abe klouzal pátravým pohledem po tvářích přítomných hodnostářů.

„Svědomí mě přinutilo porušit bezpečnostní zásady a opatření,“ pokračoval ministr zahraničí. „Informoval jsem tyto pány o vašem úmyslu použít jaderné zbraně ke zničení americké letecké základny v Čitě. Kolegové ve vládě se shodli, že žádné rozhodnutí tak závažného dosahu nemůže být učiněno jediným člověkem. Pozvali jsme na naši schůzku generála Jamašitu, který nám potvrdil, že jste takový útok skutečně nařídil.“

Ministerskému předsedovi zlostně zablýsklo v očích. „Uvědomujete si, pánové, že bez převahy ve vzduchu jsou naše pozice na Sibiři neudržitelné? Že v zimě nebudeme moci zásobovat naše jednotky? Chcete snad toto tvrzení zpochybnit?“

Nikdo nepromluvil.

Abe útočil dál. „Souhlasíte s mým hodnocením situace, generále Jamašito?“

Náčelník generálního štábu se lehce uklonil na souhlas.

„Jestli se nám nepodaří eliminovat americké raptory, válka je ztracená. Jestli prohrajeme válku, tato vláda padne. A jestli padne vláda, Japonsko ztratí poslední a jedinou naději stát se světovou mocností. Zajisté chápete toto dilema. Zoufalé postavení si žádá extrémních prostředků a já mám odvahu učinit nevyhnutelné.“

„Pane ministerský předsedo,“ namítl Cho, „někdy nelze porážce zamezit. Rozumný muž se pak se ctí podřídí nevyhnutelnému.“

„Porážka není nikdy nevyhnutelná. Naše rozhodnost musí být přímo úměrná hloubce krize, v níž se nacházíme.“

„Bojovat proti nevyhnutelnému znamená ztratit čest.“

Při tom výpadu vzplál Abe hněvem. „Co si to dovolujete? Kázat mně tady o cti!“ vybuchl.

Cho však neustoupil ani o milimetr, což ministerského předsedu překvapilo. Nikdy by to do toho starého páprdy neřekl. „Mluvím o naší cti, naší kolektivní cti. Vaší, mojí, o cti mužů v této místnosti a o cti Japonska. Musíme zvolit cestu, která je hodna nás a našeho národa.“

,A ta je jaká?“ zašeptal Abe.

„Musíme se stáhnout ze Sibiře. Japonskému lidu jsou atomové zbraně nepředstavitelně odporné. Jedna věc je jejich držení jako odstrašujícího prostředku, ale jejich užití proti nepříteli, když v sázce není přežití národa, je něco úplně jiného.“

„Jenže dnes je v sázce přežití Japonska.“ Abe se znovu zahleděl do tváří všech přítomných a snažil se přečíst, co je v nich vepsáno. „Jsme malý, na suroviny chudý ostrovní stát obklopený velmocemi. Jsme v pasti, sevření mezi Čínou a Spojenými státy. Se Sibiří by Japonsko mohlo dosáhnout vytoužené velikosti. Bez ní“ Abe se působivě odmlčel.

„Vaší největší chybou, pane ministerský předsedo,“ ukrajoval Cho pomalu, je to, že nikdy nedokážete připustit jinou vizi než svou vlastní. Ale čas na diskuse minul. Rozhodnutí již bylo učiněno. Japonská vláda, tato vláda, nezradí ideály japonského lidu.“

Abe jako by se ve svém velkém křesle schoulil do sebe.

Generál Jamašita k němu přistoupil a podal mu list papíru. „Pane ministerský předsedo, podepište prosím rozkaz zastavit přípravy na jaderný útok.“

Abe téměř neznatelným gestem papír odstrčil. „Nemůžu,“ zašeptal chraplavě. „Úderná skupina před půlhodinou odstartovala.“

„Odvolejte ji,“ přikázal ostře místopředseda poslanecké sněmovny.

Atsuko Abe se chmurně pousmál. „Vždycky existovala možnost, že slaboši ztratí rozhodnost a odvahu. Piloti mají rozkaz ignorovat každý pokyn k návratu.“

Politikové strnuli v užaslém mlčení a snažili se pochopit dosah Abeho kroků.

Cho nabyl řeči jako první. „Pojďte se mnou,“ obrátil se na generála Jamašitu. „Zavoláme americkému prezidentovi.“

David Herbert Hood ještě telefonicky mluvil s maršálem Stolypinem, když mu ústředna ohlásila hovor z japonského ministerstva obrany. Hood mlčky naslouchal překladu slov ministra zahraničí Choa. Když si uvědomil, že ho Cho informuje, že letka stíhaček s jadernými bombami na palubě už dvaačtyřicet minut letí z Vladivostoku směrem k americké základně v Čitě, stiskl tlačítko hlasitého odposlechu, aby překlad na tlumeném pozadí rychlé japonštiny slyšeli všichni přítomní.

Hood byl k smrti vyděšený. Zpráva, že japonský atomový úder nelze odvolat, ho zasáhla jako blesk. Takové šílenství! A Rusové udělali totéž.

„Pane Cho,“ odpověděl americký prezident a měl co dělat, aby ovládl chvějící se hlas, „právě jsem mluvil s náčelníkem štábu ruské armády. Víte o tom, že Rusko před hodinou vyslalo stíhací bombardéry s cílem svrhnout atomové bomby na Tokio a na japonskou raketovou základnu na Tatejamském poloostrově?“

Překladatel vychrlil desetivteřinovou salvu japonštiny na Choa, který hrůzou zalapal po dechu. „Na Tokio?“

„Na Tokio!“ zahřměl Hood. „A ti šílenci taky poslali letadla bez možnosti je odvolat!“

Cho si nevěřícně ověřil správnost překladu.

„Ano, pane,“ pokračoval Hood. „Rusové to opravdu udělali. Právě teď se k Japonsku blíží šest bombardérů MiG-25, po třech na každý cíl, v doprovodu stíhaček Su-27.“

Hood podal sluchátko Jacku Innesovi. „Řekněte mu, kde se ruská letadla momentálně nacházejí. Třeba je dokážou zastavit.“

Zatímco Innes hovořil, Hood studoval velkoplošnou obrazovku, která zakrývala téměř celou čelní stěnu místnosti. Byla to prezentace údajů ze satelitů, zpracovaných nejvýkonnějšími a nejrychlejšími počítači, jaké dosud lidstvo vyrobilo. Prezident se soustředil na symboly znázorňující neidentifikovatelné vzdušné cíle nad východní Sibiří. Viděl jich několik. Jedna z formací, které Američané sledovali, nesla bezpochyby jaderné zbraně. Pravděpodobně ta, která se právě pohybovala asi sto mil na sever od Chabarovska.

K prezidentovi přistoupil předseda Spojeného výboru náčelníků štábů generál Stanford Tuck. „Atomové bomby,“ informoval ho rezignovaně Hood. „Ti šílenci se snaží navzájem pobít jadernými zbraněmi.“

„Jaké jsou konkrétní cíle?“

„Rusové vyslali dvě skupiny. Jednu na Tokio, druhou na raketovou základnu na poloostrově Tatejama. Japonci chtějí bombardovat základnu raptorů v Čitě.“

Tuckem to otřáslo. „Tokio“

„Eskadra raptorů,“ procedil Hood sevřenými rty. „V Kongresu sedí horké hlavy, které budou volat po japonské krvi, až se dozvědí, že shodili atomové bomby na americké občany.“

„Jak jsme se proboha k okraji té propasti dostali?“ zavrtěl Stanford Tuck nevěřícně hlavou.

„Jak to udělat, abychom do ní nespadli?“ odpověděl mu Hood rovněž otázkou a ukázal na počítačovou prezentaci na stěně. „Rusové jsou už moc daleko, aby je raptory dostihly. Byla by to zbytečná štvanice bez naděje na úspěch. Japonci se o sebe budou muset postarat sami. Máme jedinou možnost. Poslat naše stíhačky, aby zastavily japonskou údernou skupinu, která letí na ně.“

„Ta letadla u Chabarovska musí být japonská,“ řekl Tuck a popadl satelitní telefon.

Otřesen nečekanou mučivou bolestí v rameni způsobenou bodnou ranou praporčík Martos málem vyplivl ústenku. Zachránily ho návyky vštípené léty výcviku. Instinktivně, aniž musel přemýšlet, se otočil, levou rukou popadl útočníka za hrdlo a pravou mu podruhé vrazil nůž do břicha. Pokračoval v otočce, odhodil muže, snad už konečně vyřízeného, na Jesenina a máchl vší silou ploutvemi.

Bolest byla tak nesnesitelná, že Martos téměř ztrácel vědomí.

Jesenin se snažil umírajícího námořního pěšáka odstrčit, aby mohl zaútočit na protivníka, a zaměstnal si tím obě ruce. Martos zatím vytáhl nůž z lidského štítu a bodl Jesenina pod levou podpažní jamku.

Jesenin se odvrátil dříve, než Martos stačil vyprostit zbraň. Plaval do bezpečí, skláněl hlavu, aby si prohlédl ránu, a sahal si na ni pravou rukou.

Martos zamířil k bojové hlavici.

Světla Čísla Kde je vypínač?

Horečně ho hledal, a vtom si uvědomil, jak hlasitě zní signál pátracího sonaru. A do ťukání se mísil rachotivý zvuk, jako když vlak přejíždí přes výhybky. Martos se zaklonil a zadíval se k hladině, která se mu mihotala třicet metrů nad hlavou.

Spatřil kýl rychle plujícího torpédoborce. A pak po obou stranách trupu spěchající lodi začalo něco dopadat do vody. Něco těžkého.

Hlubinné miny! Japonský torpédoborec shodil hlubinné miny!

„Hlubinné miny ve vodě, kapitáne!“

„Všichni okamžitě obléknout záchranné vesty. A modleme se, aby byly miny nastaveny na malou hloubku. Jestli je přežijeme, vyprázdníme co nejrychleji nádrže, vynoříme se a opustíme loď. Ohlaste to posádce.“

Každý muž v ponorce s někým hovořil, něčeho se přidržoval a opíral se.

„Uzavřít všechny vodotěsné přepážky.“

Saratov slyšel zavírání poklopů. Vzal si záchrannou vestu, navlékl se do ní a přitahoval si upínací pásky.

Ještě nebyl hotový, když vybuchla první hlubinná mina.

Detonace otřásla ponorkou. Vypadly pojistky a naskočilo nouzové osvětlení.

Další výbuch, jako by do lodi udeřil bůh Thor svým mocným kladivem.

A pak přišlo to nejhorší, tři silné otřesy v krátkém sledu.

Mlčení. „Hlaste poškození!“ křikl Saratov do tmy, to už zhasla i nouzová světla.

Palubním komunikačním systémem začala přicházet hlášení o škodách. Loď zůstala v podstatě nedotčena.

„Nouzové vynoření. Vyprázdnit nádrže. Všichni muži se připraví opustit loď.“

Martosovi zbývalo jenom několik vteřin. Hleděl na panel usazený v rámu na transportním kontejneru. Jesenin s pomocníky kontejner otevřeli jednoduše, uvolnili dvě ocelové obruče, které ho přidržovaly k plášti trupu. Přece by ti zatracení blázni neodjišťovali jadernou hlavici, dokud byla pevně spojena s ponorkou.

Ale odjištěná skutečně byla.

Martos pátral v paměti. Když zaútočil s nožem na první oběť, Jesenin právě na panelu něco prováděl. Ale co?

Zapínal hlavní kontakt?

Čas běží jako splašený Jak tu hrůzu zneškodnit?

Martos zaslechl ohlušující ránu. Instinktivně přitiskl kolena k tělu a objal si je.

Tlaková vlna mu narazila do boku silou rozjeté lokomotivy a Martos na několik okamžiků ztratil vědomí.

Další výbuch a ještě jeden. Vpravo nahoře a dál než první, který ho málem roztrhal jako zralé rajče.

Martos se soustředil, aby si uchoval vědomí a aby mu nevypadla ústenka, jak se do něj opírala jedna tlaková vlna za druhou.

Nůž, stále zabodnutý v rameni, mu paradoxně pomohl. Bolest neustávala, rána nesnesitelně pálila a jeho mozek nedokázal vypnout.

Pak exploze milosrdně skončily.

Martos žasl, že ještě žije. Vůbec nic však neslyšel. Výbuchy mu určitě roztrhaly ušní bubínky. Ohluchl.

Snažil se najít kontejnery s bojovými hlavicemi, ale marně. Voda, plná rozvířeného bahna a písku, byla zcela neprůhledná.

Stoupající ponorka ho nabrala zespodu a nesla ho vzhůru ve stoupajícím proudu vzduchových bublin, který ho ze všech stran obklopil.

Martos se reflexivně zachytil oběma rukama za kluzké obložení paluby, která ho vynášela nahoru ke světlu.

Stoupal příliš rychle. Hrozí mu aeroembolie způsobená náhlým poklesem vnějšího tlaku, obávaná příčina smrti potápěčů. Martos cítil, jak se mu nadouvá břicho. Ach, bože můj!

Více a více světla, stále blíž

Když se ponorka vyhoupla na hladinu, Pavel Saratov promluvil do lodního komunikačního systému. Naštěstí naskočil nouzový zdroj energie, takže reproduktory fungovaly.

„Opustit loď! Všichni muži do vody!“

Osazenstvo centrály již šplhalo do věže a ozvalo se zařinčení otevíraného poklopu.

„Pohyb! Všichni ven!“ křičel Saratov. Zarazilo ho, že se praporčík od sonaru zdržel.

„Omlouvám se, kapitáne. Když jsem řekl, že“

„Zapomeňte na to, synku. Teď musíme ven. Honem na žebřík.“

Pavel Saratov počkal, dokud centrálu a věž neopustí poslední námořník, a potom sám vystoupil po žebříku na můstek. Denní světlo ho bodalo do očí. Muži, kteří opustili loď před ním, už naskákali do vody a teď, nadnášeni záchrannými vestami, usilovně plavali dál od ponorky. Z poklopů pro ukládání torpéd na přídi a pro vstup do strojovny na zádi vylézali poslední opozdilci. Moře bylo naštěstí docela klidné, ale vlny se přelévaly přes loď a valily se do strojovny.

Torpédoborce křižovaly kolem ponorky. Další právě připlouval a jeho příď prudce rozrážela vodu. Nahoře kroužily vrtulníky

Saratovovu pozornost upoutaly kontejnery přivařené ocelovými pásy k trupu před věží. Tři byly ještě nedotčené, ale čtvrtý už otevřený. Víko chybělo, zůstaly jen uvolněné obruče. V jedné z nich vězelo zaklíněné tělo v potápěčském obleku s tlakovou lahví na zádech. Saratov sešplhal po příčlích pravého boku věže na palubu a opatrně kráčel po mokrých plátech obložení trupu.

Muž zachycený v obruči se pohnul. Jesenin.

Saratov zvedl generálovi hlavu. „Kde je Martos?“

„Kapitáne, tady jsem.“

Výkřik se ozval za věží na levoboku a Saratov tam neprodleně zamířil.

Martos se pokoušel vstát. Naštěstí se v posledním okamžiku zachytil výstupku u paty věže, jinak by se na prudce stoupající lodi neudržel a proud vody by ho spláchl do hlubin.

Z Martosova ramene trčela špička ostří. „Nevytahujte ten nůž,“ varoval kapitána. „Vykrvácel bych.“

„Můžete se spustit do vody? Dokážete plavat? Japonci mohou každým okamžikem zahájit palbu.“

„Sotva vás slyším. Myslím, že mám popraskané bubínky.“

Saratov zvýšil hlas. „Ptal jsem se“

„Musíme zneškodnit bombu. Myslím, že ji Jesenin odjistil a spustil časovač. Pomozte mi.“

Oba muži se opatrně pustili k přídi. Saratov musel bojovníka ze specnazu podpírat, aby nespadl.

„Vidíte ta čísla? Ubývají“

„Potřebujeme se dostat dovnitř panelu a přerušit obvod.“

„Můj nůž. Bodl jsem Jesenina“ Martos se nadechl. „Zůstal v ráně.“

Saratov třemi kroky přistoupil ke generálovi a vytáhl mu z boku nůž. Podal ho Martosovi, který se rozmáchl a vší silou zarazil ostří do víka panelu. Nůž do něj zajel na deset centimetrů hluboko a Martos jím zakýval do stran.

„Kapitáne!“

Výkřik se ozval z vody a Saratov se ohlédl za hlasem. „Voda Poklop nad strojovnou,“ volal na něj Askold a ukazoval na záď. „Loď se potápí.“

Saratov si uvědomil, že se paluba znatelně naklonila a že se příď zvedá. „Pospěšte si,“ pobídl Martose.

„Snažím se.“ Martos mu podal nůž a škubl víkem ovládacího panelu, který se mu podařilo uvolnit z uložení. Víko se odchlíplo. Martos ho zkroutil a snažil se vzniklý otvor zvětšit. Paluba se nakláněla stále víc. Příď už vyčnívala v vody.

„Pomozte mi,“ zasípal Martos.

Saratov ho levou rukou přidržel a nožem v pravé zajel do drátů v panelu.

„Držte mě,“ zalapal Martos po dechu. „Ať nespadnu do vody A dejte mi ten nůž.“ Saratov mu ho podal a přidržel ho oběma rukama.

Martos řezal dráty. Několik jich povolilo. Pustil se do dalších.

To už nad hladinou trčela celá příď. Námořníci ve vodě varovně křičeli.

Saratov pozvedl zrak. Necelých padesát metrů od ponorky zastavil torpédoborec. Jeho posádka se shromáždila u zábradlí. Na můstku japonské lodi někdo mluvil do megafonu a mával rukou. Kolem něj stáli námořníci s puškami v rukou.

„Loď se potápí, kapitáne,“ sykl Martos.

„Přeřežte zbývající dráty.“

„Vír nás stáhne pod vodu.“

„Třeba ne. Přeřežte ty zatracené dráty.“

„Snažím se.“

Příď se zvedala do vzduchu. Z nitra ponorky se ozvala trhavá rána, zadní přepážka strojovny neodolala tlaku nahromaděné vody.

Když náklon paluby dosáhl šedesáti stupňů, Saratov musel Martose pustit. Praporčík svíral v ruce časovací mechanismus, který se mu podařilo uvolnit z panelu. Odhodil nůž a chytil časovač oběma rukama.

Pak konečně poslední dráty povolily a Martos sklouzl po nakloněné palubě do moře.

Saratov riskoval život, když se stále přidržoval kontejneru, ale teď mu byl odměnou pohled na pohaslý panel, časovací mechanismus byl zneškodněn a s ním i jaderná hlavice. Pustil se, sjel do vody a několika tempy se přiblížil k Martosovi. Zachytil ho za hadici dýchacího přístroje a táhl ho co nejdál od potápějící se ponorky, jejíž trup se nad nimi tyčil téměř kolmo vzhůru.

Neuplaval daleko, když zaslechl hlasité výkřiky. Ohlédl se přes rameno. Admirál Kolčak právě mizel pod hladinou.

Když ponorka naposled ve své pohnuté kariéře klesala do hlubin, Jesenin byl plně při vědomí a pokoušel se uvolnit z ocelové obruče, do které se zapletl.

Poslední zbytky vzduchu unikly z nitra lodi s téměř lidským povzdechem a v příštím okamžiku zmizela příď Admirála Kolčaka v moři.

Vír potápějící se lodi stáhl Pavla Saratova pod hladinu. Martosovu kyslíkovou hadici však nepustil.

Když už si myslel, že mu plíce namáhané do krajnosti prasknou, otevřel oči.

Pořád byl pod vodou, ale světlo nad hladinou se blížilo. Stoupal vzhůru.

Zpola udušený nasál blahodárný vzduch a pak si přitáhl Martose a přidržel mu hlavu nad vodou. „Dýchej! Zatraceně, tak dýchej!“

Martos se dávivě rozkašlal. Vyplivl vodu a zhluboka se nadechl.

„Ne abys mi umřel, Martosi.“

„Dle rozkazu, kapitáne,“ zasípal Martos a omdlel Saratovovi v náručí.

Když dělilo suchoje a migy od druhého setkání s tankery asi dvacet minut, major Jan Černov přepnul radar na vysílání. Spolu s ostatními piloty stíhaček dosud jen pasivně pátral po radarovém záření japonských zer, a zatím žádné nezachytil.

Teď nastavil citlivost a zesílení signálu, zvolil maximální dosah a chvíli pozoroval obrazovku. Jak očekával, zůstala prázdná, stejně jako obloha plná prachu, který rozptyloval sluneční světlo a omezoval viditelnost sotva na deset kilometrů. Dále na jihu to bude ještě horší, obával se Černov.

Ty zatracené tankery se nejspíš vůbec neukážou. Podobné zádrhele se staly nedílnou součástí života všech občanů Ruské federace. To, že první skupinu našli v určenou dobu na určeném místě, byl malý vojenský zázrak, který by stál za zmínku na každém setkání armádních činitelů. Ale očekávat podobný zázrak o dvě hodiny později by už asi bylo příliš.

Jan Černov otáčel hlavou plnou neveselých myšlenek na všechny strany a kromě kontroly všech přístrojů hledal na obloze ostatní stíhačky a migy, kterým dělali doprovod. Když zamžoural proti slunci, spatřil druhou skupinu suchojů asi osm kilometrů dále na jih a na stejné letové hladině.

Oči mu samovolně zalétaly k ukazatelům stavu paliva. Vystačí mu k místu setkání s tankery a na dalších patnáct minut letu, víc ne.

Ostatní ruské letouny jsou na tom pochopitelně stejně.

Bez doplnění paliva ve vzduchu se migy a suchoje brzy ocitnou na suchu. A podobný osud čeká bezpochyby i údernou skupinu Tatejama.

Černov se zadíval na mapu oblasti, nad níž právě letěl. Držel ji rozloženou na klíně. Místo setkání v ní bylo zřetelně vyznačeno. Široko daleko se však nenacházelo žádné letiště ani žádná vhodná plocha, která by posloužila jako ranvej, takže pokud nedoplní pohonné hmoty, nebudou mít kde přistát.

Radarová obrazovka působila téměř hypnoticky. Stíhačku řídil autopilot a Černov měl čas se jí věnovat. Otáčel knoflíky, kontroloval oblohu vizuálně a nahlížel do mapy.

Nakonec to spatřil, malou tečku na obrazovce hodně vlevo od jeho kurzu, asi sto čtyřicet mil daleko. Pohybovala se pomalu od okraje k prodloužené středové čáře dráhy Černovova letounu.

Tečka samozřejmě představovala vzdušné tankery. Přesně na čas a tam, kde měly být. A žádná zera na dohled.

Ve vzdálenosti sta mil tankery zamířily vstříc blížícím se stíhačkám. Zjevně opisovaly protáhlý ovál. Po pěti minutách se otočí vpravo do protisměru a vydají se po opačné polovině elipsy, kde se s nimi Černovovi piloti setkají.

Od otáčejících se tankerů je už dělilo pouhých dvacet mil a původní tečka se rozdělila na tři zřetelné body.

Jiro Kimura již třicet hodin nespal. Minulou noc sice strávil na lůžku, ale nedokázal usnout. Myslel na svou ženu Šizuko, na Boba Cassidyho, přemítal o povinnosti, cti a vlasti a snažil se dopátrat prapůvodního významu těchto pojmů, mají-li vůbec nějaký.

Cítil se polapen jako muška v jantaru, svázán pocitem závazku k příliš mnoha věcem i osobám. Neřešitelný konflikt.

Citronově nažloutlou oblohou plnou polétavého prachu prosvítalo slunce. Větrné bouře, jimiž je Mandžusko proslulé, vynesly zrnka prachu vysoko do atmosféry a postaraly se pilotům o sníženou viditelnost. Tady mezi Vladivostokem a Chabarovskem byla prašnost obzvlášť nepříjemná. Podle předpovědi meteorologů se měla situace částečně zlepšit, až obletí výběžek čínského území u Chabarovska a zamíří na západ k Čitě.

Tři míle vpředu a asi míli doprava plul vzduchem o několik tisíc stop níže letoun Boeing 747 upravený na tanker, který za Chabarovskem poskytne čtyřem stíhačkám mířícím do Čity palivo. Kimura ho v žlutavé mlze sotva rozeznával. Se svou dvojkou zaujal pozici v levém zadním kvadrantu boeingu, aby ho chránil před ruskými nebo americkými stíhači, kteří by se přiblížili na dostřel raket nebo palubních kanónu. Vpravo za tankerem, odkud se dal nejspíš očekávat útok raptorů, letěl velitel roje plukovník Nišimura se svou dvojkou. To, že Američané čtyři zera s atomovými bombami napadnou ještě předtím, než se přiblíží k Čitě, pokládal plukovník za skutečnost natolik zřejmou, že o ní nemělo cenu diskutovat. Samozřejmě že na ně zaútočí!

Jiro Kimura rovněž pokládal útok raptorů za vysoce pravděpodobný. Na předletové instruktáži se plukovník dopustil klasické chyby, tak vlastní japonským válečníkům, podcenil svého soupeře. Jako by si myslel, že Boba Cassidyho a jeho piloty vyřídí lusknutím prstů. Dokonce v tom smyslu utrousil několik pohrdavých a zpola žertovných poznámek.

Jiro doufal, že někde na nebesích se teď jeho padlí spolubojovníci, oběti raptorů, Nišimurově naivitě, nebo hlouposti, s chutí smějí.

Inu, až se Cassidy přiřítí a vrhne se na ně, on už se Nišimura rychle poučí. Nejspíš zemře dříve, než si stihne uvědomit, jaký byl blázen.

Kimura doporučil, aby používali aktivní radary až do vzdálenosti padesáti mil od Čity. „S protiradiačními raketami jsme se setkali jenom nad Čitou. Určitě je odpalují z pozemních stanovišť. Musíme mít radary zapnuté, abychom našli raptory dříve, než Američané objeví nás.“

Nišimura jeho návrh odmítl: „Athena jim v tom spolehlivě zabrání. Pokud necháme radary vypnuté, nemají šanci nás objevit.“

„Ve vší úctě, pane plukovníku, s tím nemohu souhlasit. Ano, spolehněme se na Athenu jako na ochranný prostředek, ale musíme použít radary, abychom odhalili a zlikvidovali raptory dříve, než se dostanou na dostřel sidewinderů.“

Nišimura diskusi rázně ukončil. Sám přece ví nejlíp

Kimura se podíval vlevo pod sebe na bíle natřenou aerodynamickou špičku bomby vyčnívající pod levým křídlem.

Jan Černov vizuálně identifikoval tankery ze vzdálenosti sedmi mil. Letěly v liniové formaci v přibližně kilometrových rozestupech, seřazené jako tři sta metrů vysoké schody. Dárcem určeným pro tokijskou skupinu byl čelní letoun.

Černov však nevklouzl za první tanker, ale vyšplhal se o několik tisíc stop výše a zaujal pozici za posledním, rezervním dodavatelem paliva.

Malakov, Černovova dvojka, se držel až nebezpečně blízko u pravého křídla svého velitele. Oba suchoje teď dělilo sotva třicet metrů. Když se po něm Černov ohlédl, Malakov divoce zagestikuloval oběma rukama. V příštím okamžiku bezpochyby poruší rádiový klid.

Černov si zaklepal na přilbu a ukázal na Malakova, což v posunkové řeči pilotů znamená, že mu přepouští první pozici.

Malakov si rovněž poklepal na hlavu, potvrdil tím, že příkaz pochopil, a přidal plyn. Jeho letoun poskočil kupředu.

Černov neztrácel čas. Nastavil zbraňový selektor do polohy pro palubní kanón a jemným pohybem řídicí páky doprava se zařadil za Malakova. Jakmile vlasový kříž jeho průhledového displeje dosedl na kabinu vedoucí stíhačky, Černov stiskl spoušť. Z hlavně vytryskla žhavá řeka s kadenci padesáti střel ráže třicet milimetrů za vteřinu. Černov neplýtval municí. Z bezprostřední blízkosti stačila čtvrtvteřinová dávka.

Pustil spoušť a prudce zvedl nos letounu.

Malakovův suchoj se snášel v ploché parabole k zemi, která ho čekala o dvaačtyřicet tisíc stop níže.

Jana Černova zaplavila vlna strachu, hrůzy a nenávisti k sobě samému a jen s nejvyšším vypětím vůle se přinutil soustředit na úkol, který si předsevzal.

Se zbraňovým selektorem v poloze „raketa“ a se všemi čtyřmi zelenými kontrolkami indikátorů řízených střel rozsvícenými uzamkl radarem poslední ze tří tankerů. Stiskl spoušť na řídicí páce a vteřinu počkal.

Raketa se zahučením opustila vnější nosník, v okamžiku překonala mílovou vzdálenost k cíli a vybuchla v prostoru pod ocasem. Levé křídlo tankeru se prudce sklonilo a letoun se ve vývrtce řítil k zemi.

Černov neměl čas pozorovat jeho pád. Už uzamkl radarem prostřední z trojice a teď odpálil další raketu. O čtyři vteřiny později opustila závěs třetí střela a mířila k čelnímu tankeru.

Tato raketa, třetí v pořadí, zasáhla první z migů, který už zahájil čerpání paliva. Stíhačka explodovala.

„Zera!“ zařval Černov do vysílačky. „Šest zer!“

Ruské stíhačky se rozprchly po obloze jako vyplašené hejno křepelek.

Černov náhle nespěchal. Dvakrát zkontroloval radarový zámek, aby se ujistil, že poslední střela opravdu poletí, kam ji pošle. Pak téměř něžně stiskl spoušť.

Záblesk, raketa se odpoutala od křídla a zanechávajíc za sebou ohnivou a kouřovou stopu zamířila k matičce zemi. Trojnásobnou rychlostí zvuku zmizela v prašném oparu.

Černov vrátil selektor na „kanon“. Zůstal bez raket.

Přípustě na doraz a zapnout přídavné spalování, aby co nejrychleji zkrátil vzdálenost Záměrný kříž průhledového displeje zachytil ocas zcela bezbranného velkého čtyřmotorového tankeru osm set metrů daleko.

V poloviční vzdálenosti stiskl Jan Černov spoušť. Ohnivý jazyk z hlavně se natáhl po tankeru jako laserový paprsek a dotkl se jeho trupu. Tentokrát Černov odpálil dlouhou dávku.

Z tankeru, do kterého stále bušilo padesát střel za vteřinu, vyšlehly plameny a letoun se naklonil na pravou stranu.

Černov vypnul přídavné spalování, ale setrvačnost ho hnala dál. Sto metrů za zádí tankeru přesunul zaměřovač na křídlo a stiskl spoušť. Proud střel uťal křídlo v půli jako gigantická sekera.

Uvolnil spoušť a strhl páku vlevo, aby se vyhnul vzdušné brázdě za tankerem, nad kterým právě vykonal rozsudek smrti.

V tom okamžiku mu těsně nad hlavou přelétl záblesk trasovacích střel.

Jan Černov už nechtěl zabít dalšího krajana. Překulil se na záda a strhl nos k zemi.

Hluboko pod sebou spatřil další tanker. Musel to být ten, na který vystřelil druhou raketu. Letoun klesal v neuspořádaných kruzích a za ním se táhl přes kilometr dlouhý rozptýlený mrak paliva z proděravělých nádrží. Černov k němu zamířil. Stáhl přípustě motorů a vysunul brzdicí klapky. Musí mít jistotu. Kdyby jeden tanker přežil a poskytl migům palivo, veškerá námaha a bolest ze zmařených životů by vyšly nazmar.

Ještě nedokončil obrat, když chvost leteckého benzinu za tankerem vzplál a o dvě vteřiny později mohutný letoun s oslnivým zábleskem explodoval.

Jan Černov se střemhlav vrhl dolů. Nemohl vědět, jestli se k němu shora neblíží stíhač z doprovodu druhé skupiny a nechystá se střílet. Ale neohlédl se.

Když přišel hovor z Washingtonu, zvedl sluchátko satelitního telefonu dozorčí důstojník základny a podal ho Paulu Scheerovi. Ten pozorně naslouchal, napsal si pár poznámek do bloku na stole, se slovy „Ano, pane,“ se rozloučil a zavěsil.

„Blíží se čtyři zera. Každé nese atomovou bombu. Chtějí na základnu v Čitě zaútočit jadernými zbraněmi.“

„Kde jsou?“ vyhrkl Cassidy.

„V tomto okamžiku jižně od Chabarovska. Bílý dům chce, abychom jim letěli naproti a sestřelili je.“

„Bílý dům?“ zeptal se Cassidy, když prvotní šok ze slov atomová bomba a jaderné zbraně částečně pominul.

„Nebudete tomu věřit, veliteli, ale zdálo se mi, že ten hlas patřil přímo prezidentu Hoodovi.“

To se stalo před hodinou a teď už se Cassidy, Scheer, Dixie Elitchová a čtvrtý pilot, jmenoval se Smith, řítili ve svých raptorech na východ.

Než Cassidy vystoupil po schůdkách do kokpitu, musel se vyzvracet na betonovou plochu letiště. Věděl, že tam ve vzduchu je Jiro. Věděl to s naprostou jistotou.

Připadal si jako ve zlém snu.

„Jste v pořádku, pane?“ dělal si starosti hlavní mechanik.

„To je určitě z jídla,“ zamumlal Cassidy.

Když Jan Černov vyrovnal v rychlosti dvou machů několik set metrů nad zemí prudké klesání, ohlédl se přes rameno. Taky byl jenom člověk.

Vpravo nikdo, vlevo taky ne, ani vzadu. Obloha vypadala opuštěně. Neměl tušení, kde mohou být ostatní ruské stíhačky.

Zahleděl se na terén před sebou a pak na nebe nad hlavou.

Nikde nic. Systém elektronických protiopatření mlčel jako hrob.

Palivo? Kontrolka na přístrojovém panelu varovně blikala. Zbývalo mu maximálně pět set litrů.

Mířil na sever zalesněným údolím, sevřeným od západu i východu horskými pásmy. V dohledu žádná silnice, jenom nekonečné moře zelených korun borovic a v pozadí hory.

Stáhl přípustě a zvedl nos v prudkém stoupání.

Z výšky pěti tisíc stop konečně zahlédl zkroucenou jizvu prašné cesty, která se vinula zalesněným údolím.

Posunul přípustě dopředu na ekonomický tah motorů a s mírně zdviženou přídí letěl dál ve stejné výšce rychlostí pod pět set uzlů.

Měl by se katapultovat hned tady, ať to má za sebou, seskočit a jít lesem, dokud nepadne hladem a vysílením nebo dokud si nezlomí nohu.

Levou rukou svíral rukojeť katapultu, která je u suchojů umístěna vlevo od sedačky, ale nezatáhl za ni.

Dvě stě litrů paliva.

To už letěl nad cestou, která se táhla až k severnímu obzoru, a sledoval její zákruty.

Cesta musí někam vést, někam, kde žijí lidé.

Rozhodnutí nebylo dílem vědomé úvahy, spíše podvědomé myšlenky.

Podle ukazatele paliva měl mít v nádrži ještě dobrých sto litrů, když oba motory umlkly.

Černov počkal, až stíhačka zpomalí na optimální klouzavou rychlost.

Napřímil se v sedačce, zavrtal hlavu do opěrky a zatáhl za rukojeť katapultu.

26

SKUPINA ČTYŘ RAPTORŮ VYSTOUPILA na hladinu osmatřiceti tisíc stop a pokračovala nebem plným prachu. S bílými krystalky ledu, které v tomto prostředí za sebou zanechávali, si Bob Cassidy nedělal starosti, při tak mizerné viditelnosti Japonci kondenzační stopu určitě neuvidí.

Pohrál si s přijímačem satelitních signálů a nastavil taktický monitor. Obrazovka zůstala prázdná a to ho znepokojilo. Když se k takové prašnosti přidají termální vrstvy, satelity nemusí zera vůbec zachytit.

Cassidy se toužebně zadíval na přepínač radaru. Měl sto chutí ho zapnout a pročesat oblohu.

Jestli Američané v tomto sajrajtu zera minou, čeká všechny v Čitě kremace zaživa, tedy pokud velký náčelník v Bílém domě vůbec věděl, o čem mluví.

Vždyť je to šílenství! Jaderné zbraně? V dnešní době?

Cassidy se trápil znepokojivými úvahami a pak si náhle uvědomil, že se nepřipoutal k sedačce. Ano, odjistil katapultovací zařízení, ale ve zmatku si zapomněl zapnout pásy, takže kdyby se musel vystřelit, padal by bez křídel i bez padáku. A křídla potřebují i andělé na nebesích.

Zapnul autopilota, soukal se do pásů a upínal je. Tak, hotovo.

Žasl, jak při svých zkušenostech mohl zapomenout na tak základní úkon. Ale vlastně na tom nic divného není, usoudil. Tolik věcí se mu honilo hlavou

„Hej Taco, nějaké zprávy z Washingtonu?“

Taco Rodriguez sloužil jako operační důstojník u satelitního telefonu v Čitě. Zabzučel kódovaný signál vysílačky a pak Cassidy uslyšel Tacův hlas.

„Obletěli výběžek Číny u Chabarovska, šéfe, a nechali za sebou tanker. Tvrdí, že jich není víc než čtyři. Jsou asi pět set mil před vámi. Za chvíli se zase ozvu.“

„Díky, Taco.“

Cassidyho rychloměr ukazoval 1,4 machu, tedy přes tisíc uzlů. Dalo se předpokládat, že i zera letí nadzvukovou rychlostí. Pět set mil, stíhačky se setkají asi za patnáct minut.

Čtvrt hodiny. To není moc. Jenom celý život.

Cassidy měl k souboji se zery k dispozici pouze čtyři raptory. Byl by jich vzal do vzduchu víc, ale nebylo kde brát. Zbytek, přesně dvě stíhačky, musel zůstat na základně v péči mechaniků, kteří horečně opravovali utrpěné šrámy. Na cestě byla posila z Německa, ale dnes ráno mu více než čtyři bojeschopné stroje nezůstaly.

Pozemní personál se při startu kupodivu choval, jako by se nic nedělo, i když se po základně jako stepní požár rozšířila zvěst Letí k nám Japončíci s atomovými bombami. Mechanici přesto, nebo právě proto, konali svou práci jako obvykle. Plácali piloty po zádech, zubili se na ně a přáli jim hodně štěstí.

Těsně předtím, než Cassidy zavřel kryt kabiny, řekl mu hlavní mechanik: „Nandejte jim to, pane.“ Jako kdyby šlo o fotbalový zápas! Jako kdyby se nehrálo i o jeho život.

Hezký kluk, ten hlavní mechanik. Samozřejmě není Asiat, ale dost se podobá Jirovi. Zhruba stejně starý a vysoký, černé vlasy ostříhané nakrátko.

Co by tady Jiro dělal? Přece neletí tou špínou s atomovou bombou upevněnou pod křídlem! Kdepak. Nejspíš se vrátil do Japonska a teď je někde s Šizuko. No jasně.

Bob Cassidy si rukou v rukavici přetřel oči a pokoušel se soustředit na let.

Taktický displej zůstával slepý.

Jak spolehlivé jsou informace, které přicházejí Tacovi od lampasáků z Washingtonu? Lze se na ně spolehnout? Na základně v Čitě je bezprostředně ohroženo několik tisíc Rusů a dvě stovky Američanů. Kolik lidských duší jste ochoten vsadit na ty washingtonské technologické hračky, pane plukovníku Cassidy?

Bob Cassidy zvedl levou ruku a odhrnul manžetu kombinézy, aby se podíval na hodinky.

Čtrnáct minut. Mohou to být poslední minuty jeho života.

Dixie Elitchová nadzvedla průzor přilby a přetřela si čelo.

Prach v ovzduší ji vysloveně iritoval. V takové výšce, a taková špína? To je zvrácenost a zločin proti přírodě.

Při pomyšlení na Japonce se otřásla divokým vztekem. Atomovky!

Zkontrolovala hlavní spínač zbraňových systémů a přelétla pohledem žlutou omáčku kolem sebe. Prázdno a pusto.

Asi jsem měla zůstat v Kalifornii, uvažovala. Zůstat doma a najít si slušného chlapa. Bože, snad i v Kalifornii by se jeden našel.

„Jestli tohle přežiju, vrátím se do Kalifornie a toho chlapa najdu,“ promluvila nahlas do kyslíkové masky a do hukotu motorů, který pronikal do kabiny.

No, milá Dixie, teď jde o to podělané jestli.

Ze čtyř amerických pilotů byl nejklidnější Paul Scheer. Když mu před třemi lety diagnostikovali smrtelné onemocnění, protrápil se celou škálou pocitů od nevíry přes vztek a letargii až po smíření.

V těch dnech plných šoku a bolesti na něj nejvíce zapůsobila věta, na kterou narazil v jednom časopise v nemocniční čekárně: „Všichni jsme poutníci mezi dvěma věčnostmi.“

Z jedné věčnosti do druhé. Přesně tak. Taková je pravda.

Scheer seděl naprosto uvolněně a sledoval přístrojový panel.

Layton Robert Smith III., který letěl přilepený Scheerovi na křídlo, byl momentálně velmi nešťastný mladý muž. Sloužil ve vojenském letectvu Spojených států už devět let, devět klidných, příjemných mírových let a bez námahy proplouval ke kouzelné dvacítce. Podle pečlivě připraveného plánu měl za jedenáct roků svléknout modrou uniformu, vstoupit do služby nějakého bohatého průmyslníka a létat jeho soukromým nebo firemním tryskáčem. Víkendy v Aspenu, noci v New Yorku a San Francisku, občas si odskočit na Bahamy, to by přece zvládl. Dopravit letadlo, kam si chlebodárce přeje, a zase hurá zpátky.

Jenže se dopustil fatální chyby, dobrovolně se přihlásil, že dopraví jednu F-22 z Německa těm pitomcům do Čity. Bůh mě netrestej, taková nepředloženost! Jestli tohle přežiju, sliboval si v duchu, nechám si na prdel vytetovat NIKDY DOBROVOLNĚ. V Čitě ho ten proklatý Cassidy zadržel a potom zavolal do Německa, že prý ho potřebuje „do svého týmu“.

A plukovník Blimp na základně v Německu mu to odsouhlasil!

Layton Robert Smith III. byl k smrti vyděšený, vzteklý a připadal si jako ryba vyvržená na souš. Hleděl na hlavní spínač zbraňových systémů. Byl odjištěný.

Do prdele!

Japonci se ho pokusí zabít! Při tom pomyšlení se Smithovi zdálo, že mu v žilách na spánku pulzuje místo krve ledová voda.

Měl poslat Cassidyho i s jeho týmem do háje. Teď už to věděl. Co by s tím Cassidy nadělal? Postavil by ho před válečný soud za to, že se odmítl připojit k ruskému letectvu? K čertu, vždyť by mi opravdu nemohl nic udělat, pomyslel si Smith, když se nyní nad svým případem zamyslel z právního hlediska. Nejradši by si nakopal do zadku. Že ho to nenapadlo o dvě hodiny dřív!

Asi bych měl otočit a vrátit se do Čity, problesklo mu hlavou.

Jenom se podívej na ten prach! To snad není možné! Takovou sračku nad starými dobrými Státy člověk neuvidí. Ani nad Německem. Co je to sakra za zemi, kde musí člověk létat ve špíně?

Smith III. si řekl, že by se měl přestat rozčilovat nad nespravedlivým osudem a raději se soustředit na to, aby zůstal naživu.

Jiro Kimura si upravil infračervené brýle upevněné k přilbě nad kyslíkovou maskou. Při velkých přetíženích si je musel přidržovat levou rukou, protože jinak by mu jejich váha spolu s helmou stlačila hlavu k hrudi.

Třeba tentokrát nebude tak krkolomné manévry ani potřebovat, třeba měl plukovník Nišimura pravdu, když nedovolil použít radar. Když už nic jiného, měl alespoň určitý plán.

Jiro se podíval na hodinky. Šizuko je touto dobou v práci. Vypráví dětem v mateřské školce pohádky, zpívá jim, uklidňuje je, když se rozpláčou.

Byl v manželství neskonale šťastný. Šizuko byla dokonalá životní partnerka a Jiro na ní neshledával jediný nedostatek. Stala se ženskou polovinou jeho bytosti.

Miloval ji a bylo mu po ní k uzoufání smutno.

S nasazenými brýlemi se pátravě rozhlížel po prašné obloze. Tušil, že bude mít jenom vteřiny, aby Američany lokalizoval a zareagoval, a těch vteřin nebude mnoho.

Meteorologové se ve svých odhadech mýlili. Prašné záplavě nebylo konce.

Znovu zkontroloval hodinky. Ano, už je čas. Pokynul své dvojce a oba piloti stáhli přípustě a zahájili sestup.

„Zavolejte japonskému a ruskému velvyslanci,“ řekl prezident David Herbert Hood svému poradci pro otázky národní bezpečnosti Jacku Innesovi. „Požádejte je, aby se co nejrychleji dostavili do Bílého domu.“ Ve Washingtonu byla hodina po půlnoci.

Innes se na nic nevyptával. Vstal od stolu a přistoupil k telefonu u zadní stěny operační „válečné“ místnosti v podzemí Bílého domu.

Hood se obrátil ke generálu Tuckovi, předsedovi Spojeného výboru náčelníků štábů: „Nastala chvíle vstoupit přímo do konfliktu. Kongres sice s naší účastí vyjádřil zásadní nesouhlas, ale situace se změnila. Musíme se postavit mezi ty dva kohouty, než odstartují něco, co pak nikdo nedokáže zastavit.“

„Ano, pane.“

„Chci hned ráno vystoupit v televizi a promluvit k národu i k ruským a japonským představitelům.“

„Pane prezidente, neměli bychom nejdřív požádat o vyjádření vedení Kongresu?“ zeptal se ministr zahraničí.

„Až budu mluvit k národu, můžou stát za mnou. Dštít oheň a síru je moje práce, ne jejich. A uveďte armádu na první stupeň bojové pohotovosti.“

„S kým budeme bojovat?“ zeptal se generál Tuck.

„S každým, komu se nebude líbit moje kázání.“

Bob Cassidy teď dýchal zrychleně, i když si toho vůbec nevšiml. Jak odtikávaly minuty, bylo pokušení použít radar stále silnější. Co když satelity nedokážou v těchto podmínkách zera zachytit? A pořád je tady naděje, že některému zeru selhala Athena.

„Taco, co je nového?“

„Podle Washingtonu jsou v poloze jedna hodina, tři sta mil před vámi. Na velitelství mají nějaké problémy. Říkají, vlastně nic konkrétního neříkají.“

Cassidy vztekle zavrčel do masky a potřásl hlavou, aby mu pot nestékal rovnou do očí.

Další pohled na hodinky. Kdyby zera vysílala, měl by už jejich radary zachytit. Nejspíš si vzali k srdci lekci, kterou jim udělily baterie raket Sentinel, a letí poslepu stejně jako raptory. V takovém případě bude výhoda na straně toho, kdo bude mít k dispozici pomoc zvenčí. Právě takovou pomocí měly být Cassidymu satelity, jenže momentálně se nezdálo, že by na ně mohl příliš spoléhat.

Pohrával si s taktickým displejem a snažil se na něm vyloudit světelný bod indikující nepřátelský cíl. Marně.

„Dvě stě padesát mil, šéfe.“

„Vidí ty satelity nás?“

„Moment.“

Kdyby satelity raptory viděly, Cassidy by mohl bez rizika svou skupinu rozdělit. Věděl by s jistotou, že ostatní tři F-22 by zůstaly na jeho taktickém displeji, i kdyby prach v ovzduší odstínil laserové paprsky přenášející data mezi jednotlivými letouny formace. Ale jestli satelity opravdu vidí zera, proč je potom na displeji nemá?

V případě, že jsou satelity slepé, budou američtí piloti nuceni držet se pohromadě, aby náhodou jeden druhého nesestřelil.

Tak vidí nás, nebo nevidí?

Uplynula minuta, pak další.

Napětí dosahovalo mučivých rozměrů. Cassidy cítil, že struna jeho trpělivosti každým okamžikem praskne, a už už se chystal vypálit slovní salvu na Taca Rodrigueze, když mu na obrazovce naskočil symbol cíle. Vzdálenost dvě stě šedesát mil. Umístil na symbol obdélník kurzoru a stiskl tlačítko myši.

Zero. Počet: více než jedno. Letová rychlost: tisíc sedmdesát devět uzlů. Magnetický kurz: dvě stě čtyřiačtyřicet stupňů. Výška: čtyři sta, což znamená čtyřicet tisíc stop. Vzdálenost Cassidy sledoval, jak na displeji naskakují číslice: 257 255 Cifra se měnila každých osmnáct desetin vteřiny.

„Držte se u mě, bando!“ křikl do rádia a stočil se o třicet stupňů doleva. Poněkud se stáhnou na sever a pak z optimální vzdálenosti zaútočí na zera z boku, z pravého zadního kvadrantu.

Když se ocitl asi deset mil severně od předpokládané dráhy zer, vrátil se Cassidy na původní kurz. Obě formace se k sobě nezadržitelně přibližovaly.

Bože, prosím tě, dej, ať ty chlapy zabijeme. Vím, je strašné žádat tě o smrt jiných lidí, ale oni nesou jaderné zbraně. Jestli se jedinému z nich podaří prorazit, zabije všechny v Čitě.

Jeho letka se nacházela ve správné pozici, trochu rozptýlená, ale zase ne příliš, aby se v té míse šestimílové viditelnosti vzájemně neztratili z očí.

Cassidy uvažoval, co si asi myslí ostatní piloti, a pak usoudil, že je snad lepší, když to neví.

Indikátor počtu protivníků stále ukazoval pouze neurčité „více než jeden“. Zatracená technika. To se ti kouzelníci nezmůžou na nic lepšího?

Padesát mil čtyřicet třicet. Když je od formace zer dělilo dvacet mil, Cassidy promluvil do mikrofonu: „Tak, vážení, připravte se. Odbočujeme doprava a pověsíme se za ně. Pokuste se zamknout sidewindery. Na můj povel každý vypálí jednu raketu. Pak se přiblížíme a zlikvidujeme ty, kteří přežijí.“

,,Dvojka. Rozumím,“ potvrdila Dixie.

„Trojka. Mám to,“ řekl Scheer.

„Čtyřka.“ Smith byl stručný.

Cassidy by ho s sebou nikdy nahoru nevzal, kdyby Taca nesklátil průjem; ten pitomec se napil vody z kohoutku ve sprše. Joe Malan se potýkal se zánětem horních cest dýchacích. Ostatní byli tak vyčerpaní, že je do vzduchu poslat prostě nemohl. V posledních týdnech se Cassidy snažil držet nad Čitou leteckou hlídku čtyřiadvacet hodin denně a zoufale se mu nedostávalo lidí.

Smith neměl vůbec žádné bojové zkušenosti, ale byl jediný, koho mohl Cassidy posadit do kokpitu, takže musel letět. Život není vždycky férový.

„Obrat teď!“

Cassidy položil stíhačku na křídlo. Zera pokračovala v neměnném kurzu, takže když devadesátistupňovou zatáčku vyrovnal, měl je přímo před sebou asi pět mil daleko a o dva tisíce stop výš, alespoň podle taktického displeje. Cassidy jedno dokonce zahlédl průhledovým displejem, ale stín vzápětí zmizel.

Zatracený prach!

Sidewinder pod křídlem se ohlásil hlasitým pípnutím. Naváděcí systém uzamkl zdroj tepla. Cassidy vedl své piloty za nepřátelskou formaci.

Průhledovým displejem zahlédl šmouhy. Zera. Dvě.

Dvě?

Kde jsou další Japonci? Kde jsou?

„Tak jdeme na ně, bando,“ zavrčel Cassidy a odpálil raketu. „Před námi jsou jenom dva Japončíci. Chytili nás do pasti.“

„Červená trojko, Američani jsou za námi. Vidím je,“ ohlásil plukovník Nišimura kódovaným rádiovým signálem. Jeho slova slyšel Jiro Kimura, který letěl patnáct mil za svým velitelem a o dvacet tisíc stop níže.

Teď zapnul radar, stejně jako jeho wingman.

Ano. Jako kouzlem se na displeji objevily čtyři raptory.

„Pět mil v poloze čtyři hodiny, jedničko,“ informoval Kimura plukovníka. Současně uzamkl nejbližší americkou stíhačku a stiskl červené tlačítko na řídicí páce. První raketa zaburácela a vrhla se na cíl.

Když zaměřoval druhého protivníka, odpálil raketu i jeho wingman.

Střídavě vyslali do vzduchu šest řízených střel.

Mezitím se plukovník Nišimura stočil ostře vpravo, druhé zero čelní skupiny vlevo. Oba piloti, tlačení do sedaček šestinásobným přetížením, se pokoušeli uhnout z cesty právě odpáleným americkým raketám.

Když se rozblikal indikátor systému elektronických protiopatření, Bob Cassidy už s jistotou věděl, že je v pasti. Vektor snímacího impulzu mířil dozadu za jeho levé rameno. Rozječela se akustická výstraha a na průhledovém displeji se rozsvítila varovná značka rakety, která se o několik okamžiků později rozblikala. Japonské letouny za ním právě vyslaly svůj smrtonosný náklad.

První raketu již Cassidy odpálil. Když se cíle před ním bleskurychle rozdělily, vystřelil druhou na zero, které se vrhlo doprava. Že ho pilotuje plukovník Nišimura, to samozřejmě vědět nemohl.

Cassidyho letoun okamžitě vypustil hromadu „plev“, staniolových pásků určených k rušení příjmu radaru, a současně se systém ECM pokusil elektronicky oklamat naváděcí zařízení rakety namířené na něj. To vše proběhlo zcela automaticky, bez pilotova zásahu.

Bob Cassidy strhl letoun do ostré klesavé zatáčky v naději, že ho raketa přestřelí. Se zapnutým přídavným spalováním se do něj opíralo jedenáctinásobné přetížení, o dvě jednotky vyšší namáhání, než na jaké byl raptor konstruován. Obzor se mu zúžil na dvě skulinky mezi víčky a Cassidy zplna hrdla řval, aby neztratil vědomí. Obě rakety prolétly neškodně kolem.

Pilot, který doprovázel Nišimuru, si podepsal vlastní rozsudek smrti, když uhnul vlevo, letová dráha ho přivedla Američanům přímo do rány. Oba sidewindery, které na něj mířily, bez nejmenších potíží našly cíl. První raketa vletěla do motoru a vybuchla, druhá explodovala čtvrt metru nad hlavní palivovou nádrží, prorazila ji stovkami střepin a doslova rozdrtila. Ve zlomku vteřiny letadlo hořelo.

Japonec bez přemýšlení trhl táhlem katapultu. Odpalovací zařízení ho vyslalo do volného prostoru mimo ochranu kabiny a pilot zemřel za necelou vteřinu. Opřela se do něj tlaková vlna zvukové bariéry a vykuchala ho dlouho předtím, než sedačka s připoutanou mrtvolou zpomalila na podzvukovou rychlost.

Nišimura měl štěstí, zatím. Dvě rakety, které na něj Američané vystřelili, se nechaly zmást klamnými cíli, jež vypustil, a další nestačila tak rychle změnit směr. Letová dráha ho však vedla rovnou do oblasti, kam mířily americké stíhačky.

První raketa, kterou vyslal Jiro Kimura, se zaryla do trupu stíhačky Paula Scheera několik decimetrů před zadní stabilizační plochou. Scheer ihned poznal, že něco není v pořádku, protože letoun přestal reagovat na řízení, prostě odmítl pilota poslouchat. Pohled na signalizační panel mu jen potvrdil, že má vážné potíže. Všechny kontrolky totiž svítily.

Co mu však žádná kontrolka a žádný přístroj neprozradily, byla skutečnost, že se letadlo rozpadlo na dvě části. Ocas se oddělil od trupu.

Scheer zkontroloval rychloměr. Pořád letěl rychleji než zvuk.

Nos klesal dolů bez ohledu na polohu řídicí páky. Teprve tehdy se Scheer podíval do zpětného zrcátka a uvědomil si plný dosah pohromy.

Indikátor polohy ukazoval stále strmější klesání přecházející ve střemhlavý pád. Pilot stáhl přípustě na minimum a vysunul brzdicí klapky. Ty by snad letoun zpomalily na podzvukovou rychlost, kdyby ovšem nepadal kolmo dolů.

A pak začal zbytek letadla rotovat jako házecí talíř.

Paul Scheer bojoval, aby zůstal při vědomí. Chtěl si vychutnat každou vteřinu života, která mu ještě zbývala.

Layton Robert Smith III. vůbec nezaregistroval, že na Američany zaútočila japonská letadla, takže výbuch, který mu utrhl polovinu levého křídla, ho naprosto překvapil.

V okamžiku exploze pod křídlem se mu podařilo dostat do vzduchu jednu raketu a připravoval se vystřelit druhou, na plukovníka Nišimuru. Systém ECM měl samozřejmě aktivní a akustické varování správně nastavené, ale v návalu adrenalinem mocně povzbuzovaného vzrušení z toho, že odpaluje rakety, aby zabil člověka, blikající kontrolky neviděl a ani hlasitý jekot výstražného signálu mu do mozku nepronikl.

Střílet a zabíjet opravdu bylo vzrušující. Nikdy se necítil tak skvěle. Opravdu žil! Neměl ani ponětí, jak úžasnou, jak nádhernou rozkoš může zabíjení vyvolat.

A pak mu pod křídlem vybuchla japonská střela a jeho raptor se neovladatelně roztočil a rotoval stále rychleji a ještě rychleji. Vlivem přetížení Smith ztratil vědomí, i když ho chránil celotělový antigravitační oblek. Když indikátor ukazoval šestnáctkrát vyšší hodnotu, než má gravitační zrychlení, Smithovo srdce se zastavilo. Byl mrtvý.

Rakev z oceli, titanu a exotických slitin, která nesla jeho tělo, se roztříštila o zem o dvaačtyřicet vteřin později.

Jedna z raket minula stíhačku Boba Cassidyho v takové vzdálenosti, že distanční spoušť, reagující na blízkost cíle, bojovou hlavici neodpálila. Za Cassidym si však střela našla další radarový terč, který zpomaloval na podzvukovou rychlost v ostré zatáčce. I tento cíl by střela minula, kombinace úhlu přiblížení a vzájemné rychlosti přesahovala její manévrovací schopnosti, kdyby jí pilot nezamířil vstříc. Jen o vlásek, ale stačilo to.

Tentokrát distanční spoušť zareagovala. Střepiny šrapnelu pronikly do kabiny a setnuly plukovníku Nišimurovi hlavu. Nahodilý zásah, jehož pravděpodobnost lze vyjádřit jednou miliontinou procenta. Tragická nehoda.

Dixie Elitchové se nějakým zázračným způsobem podařilo prokličkovat krupobitím střel, které si vyžádalo životy Scheera a Smithe. I ona strhla letoun do ostré zatáčky a teď se jí naskytla možnost vystřelit na jedno z japonských zer, které odpálilo rakety. Obě viděla na taktickém displeji. Uzamkla a odpálila Sidewinder a hned nato druhý.

Jednu raketu vedlo naváděcí zařízení na cíl, druhá se „zbláznila“.

Dixie neměla čas se za nimi dívat. Systém ECM vysílal naléhavé varování, takže přitáhla řídicí páku k sobě a zažehla přídavné spalování. Chtěla se dostat nad oblast divokého souboje a vybrat si vhodný okamžik k útoku.

Jiro Kimura věděl, že když se v souboji zdrží ještě o vteřinu déle, jeho šance, že zůstane naživu, se podstatně sníží. Zera měla za úkol bombardovat Čitu, ne sestřelovat americké stíhačky. Převrátil se na záda a zamířil kolmo dolů. Pro případ, že by Američané odpálili rakety, raději vypnul přídavné spalování.

Navedl letoun na kurz, který potřeboval, a začal vyrovnávat klesání. Těsně nad zemí zamíří k Čitě, zatímco se Američané budou potýkat s Nišimurem a ostatními.

Poslední japonský pilot, který stále bojoval, byl Hideo Nakagava, mladík s pověstí nejlepšího nováčka v celém letectvu. Teď prokazoval, že si toto označení zaslouží. Byl opravdu dobrý. Vynikající.

A také měl štěstí. Jedné raketě, kterou na něj Dixie Elitchová vypálila, selhalo naváděcí zařízení, druhá ztratila náměr na trysku motoru a po šesti vteřinách letu minula cíl a namířila pánubohu do oken.

V okamžiku, kdy Nakagava zjistil, že mu ani druhý Sidewinder neublíží, zvedl letoun do zatáčky a zaměřil se na Boba Cassidyho. Ten zatím usoudil, že obě zera před ním jsou vyřazena ze hry, a dokončoval obrat, aby se vypořádal s hrozbou vzadu.

Oba piloti měli zapnuto přídavné spalování. Nakagava mírně stoupal, Cassidy zase klesal. A oba letěli téměř dvojnásobnou rychlostí zvuku.

Nakagavovi se podařilo Cassidyho, kterého viděl pouze jako tečku na obrazovce displeje, uzamknout. Vyslal za ním radarem naváděnou střelu a pak si stáhl na oči infračervené brýle ve snaze lokalizovat cíl i vizuálně. Ano. Tam je! Pět mil. Nakagava přepnul selektor na palubní kanón.

Cassidy zahlédl záblesk plamene, jak zpod Nakagavova křídla odstartovala raketa. Naštěstí, protože jinak by se jí nedokázal vyhnout. Prudkým pohybem řídicí páky strhl letoun do další ostré zatáčky a vypustil klamné cíle a lavinu staniolových proužků.

Střela udržela raptor uzamčený, ale obrat s desetinásobným přetížením byl na její manévrovací schopnosti příliš. Proletěla pod Cassidym a vybuchla v bezpečné vzdálenosti.

Nakagava otáčel zero celou svou bytostí, aby se dostal za Cassidyho stoupající letadlo. Obě stíhačky se řítily proti sobě. Nakagava vypálil krátkou dávku a zvedl nos strmě nahoru.

Kokpit vedle kokpitu stoupali Cassidy a Nakagava v závratné spirále a pokoušeli se zpomalit a dostat jeden druhého do zaměřovacího kříže kanónu. Komu se to podaří, zvítězí. Ten druhý zahyne.

Nakagava vysunul podvozek.

Když Cassidy spatřil, jak se vysunuje přední kolo Nakagavova zera, zatrnulo mu hrůzou. Nakagava se nezadržitelně dostával za něj.

Cassidy posunul obě přípustě nadoraz dopředu, zažehl přídavné spalování a táhl páku k sobě, až cítil, jak se letadlo otřásá. Přemetem se obrátil na záda a celou dobu očekával, kdy se mu mezi lopatky zavrtají střely z kanónu.

Nakagava stál před problémem. Konstruktéři vybavili kanón zera bezpečnostním obvodem, který zabraňoval náhodnému výstřelu v době, kdy letadlo stálo na zemi. Při vysunutém podvozku bylo možno střílet pouze tehdy, když se ručně přehodil zvláštní spínač. Druhou zvláštností zera byla úprava podvozku, který se musel nejprve kompletně vysunout, než mohl být zahájen opačný cyklus zasouvání. Nakagava seděl v kabině řítící se rychlostí dvou set čtyřiceti uzlů, čekal, až se podvozek vysune, a bezmocně sledoval Cassidyho, který mu snadno unikal. Vztekle zařval do masky.

Zmlkl, když kolem něj přesvištěl Sidewinder namířený k matičce zemi. Přidržel si infračervené brýle a vzhlédl právě včas, aby spatřil, jak se na něj shora řítí americká stíhačka a snaží se dostat za něj.

Naštěstí kontrolka vysunutého podvozku právě zhasla a Nakagava se obrátil proti útočníkovi.

Kvůli nízké rychlosti Nakagavova zera Dixie špatně odhadla, jak daleko před cíl má zamířit. První dávka z kanónu prořízla jen vzduch.

Letěla příliš rychle a akcelerující zatáčející zero přeletěla. Stáhla přípustě a vysunula brzdicí klapky, aby se nevzdálila od soupeře. Vzápětí obě letadla klesala ve spirále vedle sebe.

Ten Japonec je zatraceně dobrý! Dixie s úžasem viděla, jak zvedá nos a pomalu nad ní získává výhodu v podobě vhodného úhlu ke střelbě.

Přetížení ji doslova drtilo a Dixie měla co dělat, aby zůstala při vědomí a neztratila nepřátelskou stíhačku z dohledu.

Teď už zero klesalo vedle ní pod hladinu dvaceti tisíc stop. Bylo blízko, příliš blízko. Dixie věděla, že musí získat manévrovací prostor. Ale jak?

Strhla páku do strany a překulila se. Zero se jí drželo jako klíště. Dixie ukončila překrut a přitáhla páku k tělu. Japonec se přiblížil na patnáct metrů. Dixie mu jasně viděla do kabiny a také on se na ni díval. Obě letadla letěla setrvačností s vysunutými aerodynamickými brzdami. Vtom si Dixie uvědomila, co vidí. Infračervené brýle! Tak proto dokázali sledovat neviditelné raptory!

Nedošlo jí však, že Nakagava si přidržuje přilbu a brýle levou rukou a letoun ovládá jen pravou. Potřeboval by další končetinu, aby mohl otevřít přípustě motorů.

Dixie náhle s hrůzou viděla, že Nakagavův letoun je příliš pomalý. Než mohla zareagovat, obě stíhačky se srazily.

*

Hluboko dole Bob Cassidy vyrovnal klesání a s vyjícím motorem začal nabírat ztracenou výšku. Řítil se ke dvojici, která se motala v těsné spirále. Že jsou to dva letouny, poznal podle taktického displeje, na vlastní oči viděl jen zero. Obě stíhačky kroužily tak blízko, že se Cassidy neodvažoval střílet.

V okamžiku, kdy konečně spatřil americký letoun, se dvojice srazila.

Letadla se odrazila jedno od druhého a vzápětí obě explodovala.

Proboha!

Cassidy se převrátil na záda a vrhl se pod plamennou kouli.

Jiro Kimura letěl těsně nad zemí a podle údajů GPS mířil s vypnutým radarem k Čitě.

Použití jaderných zbraní pokládal za šílenství, ale nařídila ho legitimně zvolená japonská vláda. Jiro Kimura přísahal poslušnost. Splní rozkaz, i kdyby ho to mělo stát život.

V tomto okamžiku mu smrt bezprostředně hrozila. Řítil se k ní téměř dvojnásobkem rychlosti zvuku. Pokládal za jisté, že ve vzduchu musí být další americké stíhačky a že se na něj každým okamžikem vrhnou. Třeba právě v této chvíli už manévrují, aby se dostaly do vhodné pozice k útoku.

I kdyby se mu podařilo úspěšně shodit bombu na cíl, nemá dost paliva, aby mu vystačilo až k tankeru, který čeká nad Chabarovskem. Kimura teď spotřebovával palivo, aby maximalizoval své šance proniknout nad místo shozu. Buď ho sestřelí, nebo se bude katapultovat, v tom případě ho zahubí sibiřská divočina, jenom to bude trvat o něco déle. A i kdyby nějakým zázrakem přežil, zasáhne ho radioaktivní spad.

Tyto úvahy se mu krčily kdesi v zasunutém koutku mysli; Jiro Kimura se zcela soustředil na řešení problému, jak se dostat na místo, kde bude moci shodit bombu. Byl přesvědčen, že za sebou i před sebou má raptory. A nad Čitou mají Američané radarem naváděné rakety

Jiro Kimura si nemyslel, že ještě zestárne.

Kde je Bob Cassidy? uvažoval. Letěl v jedné ze sestřelených amerických stíhaček, nebo na něj čeká tam vpředu?

Koutkem oka zachytil varovnou kontrolku. Athena! Počítač se přehřívá. Jiro systém vypnul.

V té chvíli letěl Cassidy padesát mil za ním.

Poslední zero neměl na taktickém displeji zobrazeno. Usoudil, že za to může prach v atmosféře, přes který čidla satelitů nedokázala prohlédnout.

Podle Bílého domu měla útok provést čtyři zera, každé s atomovou náloží na palubě. Tři šla k zemi, čtvrté upláchlo. Pokud pilot nálet přerušil a vrací se na základnu, v pořádku. Ale Cassidy tuto možnost zamítl; dobře znal profesionalitu a rozhodnost japonských pilotů.

Jestli osamělý stíhač pokračuje k Čitě, nemá ho kdo zastavit. Cassidy rychle dosáhl výšky čtyřiceti tisíc stop a zažehl přídavné spalování. Už teď letěl na hranici maximální rychlosti 2,2 machu.

Prázdný taktický displej byl němým svědkem skutečnosti, že tři raptory, které vzal na výpravu s sebou, už dobojovaly.

Vysílačka mlčela.

Musí najít nepřátelské letadlo. Dixie Elitchová je nepochybně mrtvá. Explozi po srážce, k níž došlo před chvílí, nemohla přežít. Smith a Paul Scheer, kdo ví? Třeba se jim povedlo katapultovat. Třeba taky ne.

Musí dostihnout to zero. Pohled na ukazatel paliva. Jestli se Japonec dostane nad Čitu

Cassidy sáhl po spínači a zapnul radar. Možná mu nepomůže, ale ani neuškodí.

Uvažoval, v které stíhačce letěl Jiro.

Jiro je jeden z nejlepších, jaké mají, takže se náletu bezpochyby zúčastnil. A Cassidy ještě úvahu nedokončil, když ho napadla odpověď. Nejlepší piloti si vždycky najdou cestičku, jak přežít. Jedno zero je pořád ve vzduchu. S rostoucím pocitem hrůzy Cassidy vnímal, jak se myšlenka mění ve skutečnost.

Ano. To je určitě Jiro.

Systém ECM oznámil, že má za sebou raptor. Jiro se zadíval na indikátor polohy. Ano!

Američan ho pravděpodobně ještě nespatřil a jemu se tak otevírá několik možností. Mohl by změnit směr doprava nebo doleva a pokusit se uniknout. Mohl by se obrátit a soupeře napadnout. Jestli bude pokračovat, Američan se dostane na dostřel ještě dříve, než Jiro dosáhne místa shozu, a odpálí raketu.

Jiro se svezl po levém křídle v bleskurychlé devadesátistupňové zatáčce. Snažil se vystavit celou plochu letounu radaru nepřítele na co nejkratší dobu.

Cassidy spatřil záblesk na obrazovce. Třiačtyřicet mil. Záchyt se objevil a zase zmizel.

Nepřítel změnil směr.

Doprava, nebo doleva? Padesátiprocentní pravděpodobnost, že se rozhodne správně.

Vpravo. Cassidy se stočil do pravého úhlu a pozoroval obrazovku radaru. Nejpozději za minutu pozná pravdu. Raptor byl naštěstí rychlejší než zero, ale to jen proto, že letěl ve větší výšce, kde nemusel překonávat tak silný odpor vzduchu.

Vteřiny odtikávaly. Cassidy si nemohl dovolit vyčkávat příliš dlouho, než se cíl zase objeví, protože pokud si zvolil špatný směr, nikdy už nepřítele nedostihne. Ale na druhé straně si potřeboval být absolutně jistý.

Vytřel si pot z očí.

Japonský pilot je určitě Jiro.

Kdyby se vrhl na druhou stranu příliš brzo, ještě než se přesvědčí, že Jiro před ním skutečně není, otevře mu tím cestu nad Čitu, kde Japonec všechny na základně zabije. Všechny.

Dixie už je mrtvá. Scheer, Foy, Hudek.

Když uplynulo šedesát vteřin, Cassidy zatočil o čtyřicet stupňů doleva. Byl pevně rozhodnut. Minutu. Ani o vteřinu méně, ani o vteřinu déle.

Ustálený v novém kurzu přemítal, jestli přece jenom neměl ještě vytrvat.

Bože všemohoucí, kde je to zero?

Když si Jiro všiml, že se Američan vrací k němu, bylo již pozdě, raptor se už velmi přiblížil. Kdyby teď změnil směr, americký pilot by ho určitě spatřil. Jestli však poletí dál přímo k Čitě, spatří ho tak jako tak, a nebude to trvat dlouho.

Třeba by

Stočil kormidlo vlevo a posunul řídicí páku doprava. Třeba dokáže plochou zatáčku.

Cassidy bezmocně zuřil. Horečně uvažoval, ale stále nemohl vymyslet, co dál. Japonský stíhač ho setřásl.

Každé dosavadní rozhodnutí se ukázalo jako špatné. Jeho spolubojovníci mrtví, jedno zero uniklo a mladík, kterého miluje jako vlastního syna, je buď mrtvý, nebo sedí v tom letadle a chystá se zabít všechno živé na základně, jedinou bombou.

Cassidy natáčel nos stíhačky do stran, opisoval protáhlé serpentiny a napjatě pozoroval taktický displej. Kdyby radar cokoliv zachytil, objeví se to právě na této obrazovce.

Nic. Bob Cassidy zastavil přídavné spalování, aby ušetřil palivo, a položil letoun do zatáčky. Opíše celý kruh a pokusí se něco zahlédnout, a jestli nic neuvidí, zaletí nad Čitu, usadí se nad základnou a na to zero si počká. Japonský pilot pravděpodobně ohlásí svou přítomnost hřibovitým mrakem.

Tam je! Tam! Na taktickém displeji i obrazovce radaru naskočila silueta letadla.

Cassidy škubl uzávěry připustí a ždímal z raptoru maximální akceleraci. Stíhačka doslova poskočila kupředu.

I když to Jiro Kimura nevěděl, radar vysoko letící americké stíhačky zachytil paprsek, který se odrazil od plošky spoje mezi levou svislou stabilizační plochou a trupem.

To, že se blíží nepřítel, Jiro poznal podle zvětšující se siluety na panelu systému ECM. Raptor rychle zkracoval vzájemný rozestup, což znamenalo jediné, sleduje zero.

Jiro neměl na výběr. Stočil se po křídle a vrhl se do boje.

Závěsníky pod levým křídlem obsadila atomová puma, takže Jiro měl k dispozici pouze dvě rakety naváděné radarem, a obě už vystřelil. Ze dvou sidewinderů mu zůstal poslední.

Obě stíhačky si letěly vstříc a Jiro zaslechl signál, že teplem naváděná raketa uzamkla cíl. Stiskl spoušť.

Cassidy již vypnul přídavné spalování a vystřeloval klamné světlice vydávající vysoký žár. Zero ještě nespatřil, ale bylo mu jasné, že japonský pilot nebude na nic čekat. Cassidy byl také přesvědčen, že vzhledem k jeho vypnutému radaru zaútočí sidewinderem.

Když mu střela vyskočila ze žluté mlhy přímo před nosem, Cassidy strhl letoun do ostré zatáčky a současně si zaryl řídicí páku do žaludku.

Tahej, tahej, bojuj s bezvědomím, které se na tebe sápe Raketa zmizela za raptorem.

Zero už se otáčelo zpět k Čitě. Cassidy ho zřetelně viděl na taktickém displeji.

Jak daleko je do Čity?

Ach bože, třicet mil.

Ten kluk je skoro u cíle!

S nosem skloněným k zemi se Cassidy řítil za prchajícím zerem jako jestřáb za vrabcem.

Ve vzdálenosti šesti mil ho spatřil, drobnou skvrnku na bleděžlutém pozadí.

Kdyby při sestupu nenabral dodatečnou rychlost, Cassidy by nikdy Jira Kimuru nedostihl.

Měl by na něj vystřelit poslední raketu. Nebo se přiblížit na dostřel a rozpárat japonské letadlo kanónem. Neudělal ani jedno, ani druhé.

Dolů, dolů, dolů. Cassidy klesal a vytrvale zkracoval rozestup.

Věděl, že v tom zeru letí Jiro. Musí.

Chtěl, aby to byl Jiro.

Kimura si přidržel přilbu a infračervené brýle a ohlédl se přes rameno. Asi tři míle za sebou spatřil americkou stíhačku, která se rychle přibližovala.

Ještě mám čas, pomyslel si Jiro. Když to otočím, můžu ho napadnout kanónem.

Ale neotočil se.

Letěl sto dvacet metrů nad zemí a teď naklonil stíhačku o deset stupňů do mírné levotočivé zatáčky. Opakovaně se ohlížel a čekal, kdy blížící se pilot natočí nos, aby získal pro svůj kanón dostatečný nadběh při střelbě na pohyblivý cíl.

A čekal.

Je to Cassidy. Zabije mě, protože já nedokážu zabít jeho.

Už je dělily necelé tři stovky metrů.

Dvě stě metrů.

Sto metrů, a raptor se stále nechystá k palbě. A pořád se přibližuje, je o nějakých třicet nebo čtyřicet uzlů rychlejší.

A pak si Jiro se zachvěním uvědomil, co má Američan v úmyslu.

Sevřel řídicí páku a strhl ji dozadu.

Zatracená přilba Neudržel ji a ztratil nalétávající stíhačku z očí.

Konec levého křídla Cassidyho letounu se zaryl do pravého vertikálního stabilizátoru zera. V okamžiku kontaktu obě stíhačky stoupaly s nosy vzhůru v padesátistupňovém náklonu.

Jiro ucítil záchvěv a instinktivně se překulil nalevo, dál od stínu, který se tyčil vzadu nad ním. Překrut ho stál pravý horizontální stabilizátor, který levé křídlo raptoru uťalo jako suchý proutek.

Americká stíhačka se nekontrolovatelně převracela na pravé křídlo, půl metru levého měla ulomený.

Bob Cassidy hleděl na rychloměr. Létal jako stíhač dost dlouho, aby mu přešla do krve zásada nikdy se nevystřelovat při nadzvukové rychlosti.

Raptor naštěstí zpomaloval, díky stoupání, vypnutému přídavnému spalování a tomu, že Cassidy těsně před nárazem zavřel přípustě. Za několik vteřin klesla rychlost pod pět set uzlů.

Cassidy užasl, když se mu podařilo dostat letoun zase pod kontrolu. Automaticky strhl řídicí páku vlevo, aby zastavil rotaci kolem podélné osy, a letoun kupodivu poslechl. Naklonil se ještě víc a pátral po zeru.

Tam! Nepřítel znatelně zpomalil a z jeho stroje proudilo palivo.

Vyskoč, Jiro! Vystřel se, než vybuchneš!

Jiro Kimura bojoval s aerodynamickými silami, které trhaly zmrzačenou stíhačku na cáry. Neměl ponětí, jaké škody při srážce utrpěl, ale uklidnilo ho, že alespoň nepadá a že se letoun chová normálně.

Pohlédl do zpětného zrcátka. Zamrkal a podíval se podruhé. Pravý svislý stabilizátor zmizel!

A horizontální taky!

V okamžiku, kdy si plně uvědomil rozsah poškození, se stíhačka začala převracet. Hned nato spatřil Jiro v zrcátku záblesk plamenů.

Pokusil se pohybem řídicí páky zastavit rotaci.

Marně. Letoun nereagoval.

Obloha a nebe si v rychlém sledu vyměňovaly místo.

Rychloměr ukazoval tři sta uzlů. Jiro zatáhl za rukojeť katapultu.

Když Bob Cassidy spatřil, že se japonský pilot katapultoval, obrátil pozornost k řízení vlastního letadla.

S kormidlem vlevo a řídicí pákou v pravé poloze se raptor jakž takž držel ve vzduchu.

Čita ležela patnáct mil na severozápad.

Bob Cassidy opatrně změnil směr a zamířil domů. Krátce pohlédl pod sebe, právě včas, aby viděl otevírající se padák.

Ubral plyn a nechal těžce zraněnou stíhačku zpomalit na dvě stě padesát uzlů. S klesající rychlostí se musel opírat do kormidla i páky stále silněji.

Cítil, že nedokáže natolik zpomalit, aby mohl přistát. Na podvozek i klapky mohl klidně zapomenout, letoun se stane neovladatelný dříve, než rychlost klesne natolik, aby je mohl vysunout. Bude se muset katapultovat. A bylo mu to jedno. Boba Cassidyho se zmocnila lhostejná otupělost.

Do Čity zbývá deset mil.

Dovedeno do důsledků neznamená individuální osud ve složitém toku událostí skoro nic. Přirozený chod světa a vesmíru se nezmění.

Ale pořád cítil odpovědnost. „Taco, tady Cassidy.“

„Ano, plukovníku?“

„Všechny čtyři nepřátelské stíhačky sestřeleny. Já jsem zůstal z našich sám.“

„Rozumím.“

„Ohlas to prosím do Washingtonu.“

„Provedu.“

„A oznamte pozemnímu personálu, ať mě vyhlíží. Vystřelím se nad letištěm.“

„Rozumím. Hodně štěstí, šéfe.“

„No jo.“

Cassidy zrychlil na tři sta uzlů. Raptor letěl trochu stranou a na přístrojovém panelu svítily snad všechny kontrolky, ale to už se objevily přistávací dráhy a rychle se přibližovaly.

Když stíhačka, která mířila nosem k Moskvě, přeletěla nad hangáry, Bob Cassidy se katapultoval.

27

DVA MECHANICI V TERÉNNÍM FORDU našli Jira Kimuru v nízkém lesíku na úbočí kopce deset mil od základny. Japonský pilot si při katapultáži zlomil nohu. Když ho objevili, ještě vězel v popruzích padáku omotaného kolem malého stromku.

Mechanici dopravili Jira na improvizovanou ošetřovnu, kam ho přišel navštívit Bob Cassidy. Stál tam beze slova, díval se na svého přítele a marně přemýšlel, co mu říct.

„Myslel jsem si, že v té stíhačce letíš ty, Jiro.“

„A já jsem věděl, že ty jsi za mnou.“

Cassidy nevěděl, co dodat.

„Doktor ti dá nohu do dlahy. Dostaneš sedativa. Zítra si promluvíme.“

„Měl jsi mě zabít, Bobe.“

„Šizuko by mi to nikdy neodpustila.“

Jiro mlčel.

„Nikdy bych to neodpustil sám sobě,“ řekl Bob Cassidy Jirovi Kimurovi a odešel.

Cassidy seděl na balvanu před budovou a prohraboval si rukama vlasy. Slyšel hlasitě puštěný televizor. Před ním ležela v trávě parabolická anténa satelitního přijímače.

Mluvil prezident Hood. Cassidy slyšel jeho hlas.

Slunce příjemně hřálo.

Seděl tam, nesoustředěně poslouchal televizi a snažil se představit si tváře mrtvých pilotů, když si uvědomil, že si k němu přisedl Dick Guelich.

„Uvažoval jsem, Bobe, že bychom poslali cessnu pátrat, jestli někdo nepřežil. Ostatní, kteří s tebou ráno odstartovali Někdo možná“

„Jsou mrtví.“ Cassidy měl tak sucho v ústech, že jeho slovům nebylo téměř rozumět. Odkašlal si a zopakoval: „Jsou mrtví.“

„Dixie?“

„Srazila se s zerem,“ zašeptal Cassidy. „Při souboji. Padák jsem neviděl.“

„Scheer a Smith?“

„Zásah raketou, alespoň myslím. V té rychlosti“ Cassidy máchl rukou k východu. „Tu cessnu pošli. Ať se po nich podívají.“

„Je mi to líto, plukovníku.“

„A pošli do vzduchu ty dva raptory, co nám zbyly. Řekni pilotům, ať se porozhlédnou alespoň sto mil daleko. A ať se vzájemně nevzdalují na více než dvacet mil, aby mohli přijít jeden druhému na pomoc.“

„Už jsem je instruoval.“

„Až přistanou letadla z Německa, doplňte palivo a vyzbrojte je. Piloty pošlete ke mně na instruktáž. Nemyslím si, že by to Japonci zkusili znovu, ale co kdyby.“

„Ano, šéfe,“ řekl Guelich a odešel.

Cassidymu sezení vyhovovalo. Neměl ani sílu, ani chuť vstát.

Chudák Dixie. Taková fajn holka.

Slunce jako by ho rozpouštělo a Cassidy se cítil tak unavený, že už nedokázal sedět vzpřímeně. Svezl se do trávy a opřel se zády o balvan.

„Udělal jsem, co bylo v mých silách, Sabrino Věř mi“

Když mu vytryskly slzy, nedokázal je zastavit. Bob Cassidy se o to ani nesnažil.

Bajonet, i když starý, byl v dokonalém stavu. Armáda ho předala otci Atsuka Abeho, když v roce 1944 v šestnácti letech narukoval. Starší Abe do bojů samozřejmě nezasáhl. Kdyby ano, bajonet by dnes pravděpodobně zdobil dům syna nějakého amerického válečného veterána. Vojenská kariéra mladíčka v uniformě se omezila na hlídání skladu protiletadlové munice kdesi v severním Japonsku. Po válce byla armáda rozpuštěna. Mladý Abe odevzdal pušku a vrátil se do své rodné vesnice. Z důvodů, které nikdy nevysvětlil, si ponechal bajonet i s pouzdrem, v němž byl uložen.

Bajonet dlouhý pětačtyřicet centimetrů vypadal jako krátký meč s rovným úzkým ostřím. Byl vybaven dřevěnou rukojetí, která obdivuhodně vyhovovala nárokům při plnění bojových úkolů, jako je například otevírání konzerv nebo sekání trávy. Ostří původně nebylo tak ostré, ale mladý Atsuko ho dokonale vybrousil, včetně špičky. V zemi, v níž je vlastnictví pistolí a revolverů přísně omezeno zákonem, představoval bajonet působivou zbraň. Abe vystavoval bajonet na dřevěném stojánku určeném pro samurajský meč, umístěném na stěně místnosti naproti domácímu oltáři.

Dnes večer Atsuko Abe poslal své služebníky pryč. Ujistil se, že jsou dveře rezidence ministerského předsedy zamčeny, a uchýlil se do svého bytu. Vykoupal se a oblékl si hedvábné kimono, které mu krátce před svou smrtí před mnoha lety darovala manželka.

Nějakou dobu seděl na rohoži před oltářem a psal dopisy. Jeden byl určen jeho sestře, jediné žijící příbuzné, druhý císaři Hirohitovi, synovi zavražděného císaře Naruhita. Oběma adresátům se omluvil.

Sestru požádal o odpuštění za to, že uvalil na rodinu hanbu. Mladého císaře žádal o odpuštění toho, že zklamal Japonsko. Japonsko, o kterém Abe psal, nebylo všední zemí s přeplněnými městy, byty, továrnami a drobnými farmami podobnými té, v níž prožil značnou část života. Bylo to idealizované Japonsko, které patrně existovalo jenom v jeho snech.

Tahy štětcem na bělostném rýžovém papíru vyzařovaly tajemnou krásu. Ach, jak mohlo být všechno jiné! Abe dokončil dopis císaři a podepsal ho. Dopisy vložil do obálek, zalepil je, připsal jména adresátů a položil obálky na oltář.

Pak napsal ještě jeden dopis, poslední. Svému otci, který byl už dvacet let mrtvý. Vylíčil mu své sny o Japonsku, svou víru v jeho velikost a hořce mu popsal ztroskotání těchto snů. Uvedl, že špatně odhadl japonský lid, který ho zradil. A zradil také sám sebe. Byla to hanba, ale pravda, s níž se budou muset budoucí generace vypořádat.

I tento dopis vložil Abe do obálky, ale když se pomodlil, položil ji do misky s hořícím kadidlem a spálil. Pak zapálil vonnou tyčinku a pozoroval bílý dým stoupající k nebesům. Zamával rukou, aby si mohl vychutnat jeho vůni.

Nakonec se Atsuko Abe rozhodl, že už to chce mít za sebou. Byl připraven na bolest a na všechno, co přijde po životě.

Odhalil si břicho a vytáhl bajonet z pochvy. Starobylý a čestný způsob, jak vykonat seppuku, neboli harakiri, spočívá v tom, že se čepel zaboří do břicha, vodorovným řezem se protnou vnitřnosti a hlavní cévy a pak se ostří obrátí v ráně a škubne se jím vzhůru. Dojde tak k mohutnému vnitřnímu krvácení a brzy následuje smrt. Nevýhodou je, že jen málo mužů v sobě dokáže najít tolik odvahy a síly, aby si způsobili tak rozsáhlá zranění. Aby si v dávných dobách odsouzený samuraj uchoval čest, požádal o pomoc asistenta zvaného kišakunin. Byl to většinou blízký přítel, který sťal válečníkovi hlavu hned poté, co si bodl ostří do břicha. Nebo i dříve, to když spatřil sebemenší náznak nerozhodnosti nebo strachu z bolesti.

Abe přirozeně žádného pomocníka neměl, protože jeho čest vyžadovala, aby trpěl.

Atsuko Abe sevřel oběma rukama rukojeť bajonetu. Několikrát se zhluboka nadechl a sbíral síly. Další selhání by ho ještě více zneuctilo.

Čelo se mu zalesklo potem. Naposledy se pomodlil a pak si oběma rukama vrazil bajonet hluboko do střev.

Bolestí málem ztratil vědomí.

S nezlomným odhodláním začal tlačit čepel do strany. V polovině řezu ho opustily síly a bolest ho připravila o rozhodnost. Zmobilizoval vůli a odvahu a obrátil ostří vzhůru.

Omračující mučivá bolest.

Ještě poslední řez a bude po všem.

Abe sténal, skřípal zuby a snažil se potlačit výkřik, který se mu formoval v hrdle, když táhl rukojeť bajonetu nahoru.

Klouzaly mu ruce.

Z rány vytékalo jen málo krve. Kdyby čepel nevytáhl, mohl by trpět celý týden.

S posledním mohutným rozmachem vytrhl bajonet z břicha. Zbraň mu vyklouzla z rukou, přeletěla přes polovinu místnosti a dopadla s hlasitým klapotem na podlahu.

Jakmile byla čepel z rány venku, krvácení znatelně zesílilo, i když bolest ustoupila jen nepatrně.

Přestože se namáhavě snažil, Abe nedokázal sedět vzpřímeně a pomalu se skácel na bok.

Kousl se do rtů a pak do jazyka. Z úst se mu vyvalila krev a mísila se s potem, jímž měl zbrocený obličej.

Měl vypít více vína. To by otupilo bolest.

Zachoval si čest. Zklamal Japonsko, ale ne své ctihodné předky, ke kterým se zakrátko připojí.

Čas plynul. Kolik ho uběhlo, to Abe nevěděl. Jeho mysl se toulala neznámo kde, když střídavě upadal do bezvědomí a zase se z něj probíral.

Pak zaslechl mužský hlas. Otevíraní dveří. Tázavý tón. Smysly měl podivuhodně zostřené a bolest v břiše ho zaplavovala jako lavina.

Otevřely se dveře pokoje. Abe se snažil otočit, aby viděl návštěvníka.

Zahlédl obličej. Vedoucí kanceláře předsedy vlády. Padesátiletý úředník, který dosáhl svého postavení poctivou a oddanou službou. Stál a vytřeštěnýma očima sledoval scénu před sebou. Pak vyklouzl z místnosti a zavřel za sebou.

Atsuko Abe se pohnul ve snaze ulevit mučivé agonii. Nic nepomáhalo.

Když si uvědomil, že hlasitě sténá, začal si žvýkat rty a jazyk. Byl ochoten udělat cokoliv, jenom aby sám sebe ještě více nezahanbil.

V mysli si znovu a znovu přehrával události posledních měsíců. Setkání s ministry, s generálem Jamašitou, s císařem. Projev v parlamentu. Před jeho duševním zrakem probíhal nekonečný kaleidoskop.

Ach, kdyby tak mohl začít znovu.

Opět se otevřely dveře. Nezaměnitelný zvuk. Kolik je hodin? Asi krátce nad ránem. Vedoucí jeho kanceláře tady byl Kdy? Před dvěma hodinami, možná ještě dříve.

Kdo to může být?

Otevřely se dveře.

Stála v nich žena. Abe přimhouřil oči a snažil se zaostřit pohled.

Prošla místností a zastavila se před ním.

Masako. Císařovna Masako.

Atsuka Abeho zaplavil stud, vzápětí vystřídaný hněvem. Žena ho vidí v tomto stavu! Vedoucí kanceláře ho špinavě zradil, jeho, předsedu vlády.

„Vaše Veličenstvo,“ podařilo se mu dostat přes rozbité rty. Posbíral poslední zbytky sil a vzepřel se do sedu. „Prosím, odejděte. Svou přítomností mě zahanbujete.“

Stála před ním, rozhlížela se, dívala se na bílou rohož nasáklou krví, na bajonet, na oltář, a mlčela. Měla na sobě jednoduchý vlněný kostým západního střihu, bílé rukavičky, pohodlné boty a módní klobouk. V levé ruce držela malou kabelku pošitou perlami.

Sklopila zrak a otevřela kabelku. Pravou rukou z ní vytáhla pistoli.

„Vaše Veličenstvo Na kolenou vás prosím Ne.“

„Tohle,“ řekla vyrovnaným hlasem, „je za mého manžela. A za mého syna.“

S těmito slovy natáhla ruku a střelila Abeho doprostřed čela. Mrtvola se skácela kupředu.

Císařovna Masako vrátila pistoli do kabelky a bez ohlédnutí odešla.

Dva týdny, které následovaly po předčasném skonu prezidenta Kalugina, vyplnil Janos Iljin usilovnou prací. Pomáhal zajišťovat bezpečnost při inauguraci maršála Stolypina a spolupracoval s policií, která obkličovala a odzbrojovala skupinky Kaluginových věrných. Dlouho a hlasitě šeptal prokurátorům, kteří přisluhovači bývalého prezidenta by měli skončit před soudem. Argumentoval tím, že Kaluginovi klíčoví spolupracovníci a spoluviníci by se měli za své zločiny zodpovídat. Soukromé bojůvky škodí demokracii a škodí obchodu. Prezident Stolypin ho plně podpořil. Ani on neměl o soukromé armádě valné mínění.

Jednoho večera seděl Janos Iljin ve své kanceláři a snažil se vyhodnotit klady a zápory právě ukončené rusko-japonské války. Zítra přiletí z Tokia námořní kapitán Pavel Saratov spolu s členy posádky ponorky Admirál Kolčak. Na letišti se s nimi setká prezident Stolypin a každému muži předá vyznamenání. Saratovovi bude udělen titul Hrdiny Ruské federace a bude povýšen do hodnosti kontradmirála. Podle hlášení, která Iljin četl, si Saratov takovou čest bohatě zasloužil.

Dnes americký prezident vyhlásil nový program pomoci Rusku, nejštědřeji dotovaný projekt v dějinách Spojených států. Jeho součástí budou masivní daňové úlevy pro firmy investující v Rusku. Finanční prostředky investorům chybět nebudou, protože v posledních dvou týdnech se burzovní indexy vyšplhaly do závratných výšek. Vypadalo to, že celé lidstvo najednou pochopilo, jak nádherný je mír.

Po smrti Atsuka Abeho mělo Japonsko novou vládu, která se podle Iljinova názoru začne obracet více do budoucnosti než do minulosti. Nezpochybnitelnou skutečností zůstávalo nezměrné surovinové bohatství Ruska a kapitálová síla a technologická vyspělost Japonska, které se, postaveny na základ rovného partnerství, mohou stát zdrojem prospěchu pro všechny.

Každému něco, tak funguje svět nejlépe, pomyslel si Janos Iljin. Agent Ju již brzy pošle další zprávu Tošihikovi Ajukavovi. Tentokrát v ní Ju upozorní na vlivné ruské osobnosti, na které bude vhodné se obrátit při zakládání společných podniků na Sibiři. Tito lidé pohnou věci kupředu.

Iljin jednu chvíli považoval hlášení, v němž Ju oznamoval zničení všech ruských jaderných zbraní, za závažnou a kontraproduktivní chybu, která se mu vymstí. A výsledky odvážného gambitu několik měsíců opravdu vypadaly hrozivě. Ale když se dnes ohlížel zpátky, myslel si totéž co v den, kdy tuto zprávu sestavoval, to obrovské riziko bylo ospravedlnitelné. Rusko nemělo co ztratit a mohlo hodně získat, když je zahraniční nepřítel donutí k boji.

Nukleární úder na Japonsko znamenal pro Iljina těžkou ránu. Nikdy si nemyslel, že by Rusko překročilo určitou hranici a sáhlo k jaderným zbraním. Naštěstí to nevyšlo, ale Kalugin to rozhodně zkusil.

Jurij Jesenin a bomby nesené ponorkou třídy Kilo, tato snaha byla odsouzena ke krachu od samého počátku. Jenom díky odvaze a schopnostem kapitána Saratova se ponorka dostala tak daleko.

Letecký útok na Japonsko, to už byla jiná záležitost. Když letadla odstartovala, Iljinovi to připadalo jako naplnění nejhorších obav. A pak letouny prostě zmizely.

Iljin se přirozeně snažil zjistit, co se s nimi stalo.

Po prostudování záznamů výpovědí těch, kteří nálet na Tokio a Tatejamský poloostrov přežili, Iljin usoudil, že major Jan Černov sestřelil všechny tři tankery a odsoudil tak stíhačky k nouzovému přistání. Dva piloti uvedli, že Černov vykřikl varování před japonskými zery, i když se nakonec žádná neukázala.

Jeden z Iljinových agentů, který pracoval spolu s americkými geology na seismickém průzkumu Sibiře, ohlásil, že se mezi nimi dva dny po neúspěšném náletu objevil muž odpovídající popisu Jana Černova. Neměl prý u sebe nic než leteckou kombinézu stočenou do balíku. Američané ho nakrmili a nabídli mu práci. V závěru hlášení informátor uvedl, že ten člověk tam pořád ještě pracuje.

Ať už ruské tankery sestřelil Černov nebo Japonci, Iljin se domníval, že bude nejlépe, když se na jaderný úder na Japonsko co nejrychleji zapomene.

Ubohé Rusko, země bez naděje. Teď nějakou má. Kalugin je mrtvý, vláda zrekonstruována, bohaté země ochotny investovat Ano, v hromadě trosek doutná jiskřička naděje.

Třeba se rozhoří. S miliardovými investicemi snad Rusko vyroste v zemi, na kterou budou moci být její obyvatelé, vlastenci jako Jan Černov a Pavel Saratov, právem hrdí.

Čas ukáže.