Tajemství Santa Vittorie

Robert Crichton

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány válečné

Vynikající román amerického autora se odehrává v Itálii v roce 1944.Tato situace se obráží v malém vinařském městečku, v jehož sklepech je ukryto přes milion lahví vína, které se německé vojsko snaží zabavit. Vinaři rozehrají velkolepou frašku, aby víno zachránili.

Tajemství Santa Vittorie

ROBERT CRICHTON

NAKLADATELSTVÍ SVOBODA – PRAHA 1997

PŘELOŽILA JARMILA SVOBODOVÁ

© 1966 by Robert Crichton

Translation © Jarmila Svobodová, 1977

Věnováno Judy, která po dobu čtyř let

žila dvojím a někdy i trojím životem,

abych o těchto životech mohl psát.

.

Začátek začátku

Rukopis této knihy mi kdosi položil za dveře hotelového pokoje v italském městě Montefalcone v květnu 1962. Dostal se mi tam tedy způsobem, jakým se téměř klasicky odkládají novorozeňata. Ten svazek zabalený do hrubého balicího papíru a převázaný laciným motouzem vpadl do mého života, když jsem ráno otevíral dveře. Na připojeném lístku stálo:

„Ve jménu božím, udělejte s tím něco.“

Jak tomu bývá u většiny nalezenců, šlo i zde o levobočka neznámých rodičů. Lístek nebyl podepsán, titulní stránka chyběla, k rukopisu se nehlásil žádný legitimní otec.

Vlastně to ani nebyl rukopis jaksepatří, jen sbírka neutříděných poznámek. Nechal jsem si je několik dní ležet v koutě pokoje, protože se mi protivily jako vetřelec do života, ale jak už se s nalezenci stává, také tenhle se začal křiklavě hlásit o pozornost, až jsem jednou v noci rozvázal motouz a dal se do čtení.

Poznámky byly psány neobratnou rukou anglicky, italsky i v dialektu zdejšího kraje a tu noc jsem si uvědomil, že asi budu obtížen břemenem péče o dítě počaté cizím otcem.

Jak vzniklou knihu pojmenovat se stalo předmětem sporu. Autor poznámek, o němž už nyní vím, že se jmenuje Roberto Abruzzi, je nazval historií. Jeden zápis, patrně určený pro titulní list, hlásá:

TAJEMSTVÍ SANTA VITTORIE

HISTORIE SKUTEČNÉ UDÁLOSTI

Ukázalo se, že mnohé důležité údaje jsou zcela pravdivé. SANTA VITTORIA opravdu existuje a ústřední zápletka, kolem níž se rozvíjí děj, je historickým faktem.

Někteří lidé, o nichž se zde hovoří, skutečně žijí a dosud pěstují révu na svazích hory, k níž je Santa Vittoria nalepena. Ale ostatní románové postavy nikdy neexistovaly a mezi nimi i mnohé vylíčené v dobrém světle. Hodně se v knize píše o zeleném světélku, zažehnutém na náměstí Lidu na památku mučedníka Babbalucheho, nic takového tam však nespatříte. A právě když zapochybujete, zdali vůbec nějaký švec toho jména žil, objevíte jeho jméno vyryto do zdi kamenolomu, kde prý obětoval svůj život.

Nesnáze s odhalením pravdy tkví v samotné Santa Vittorii. Toto město, jak mu pyšně říkají, je obyčejná italská horská obec, jeden z těch shluků stavení, jaký spatříte z každé dálnice, chomáč šedých a bílých skvrn přimáčknutých k boku hory, jako by to byly ovce vyplašené strachem z pádu do hlubiny, což se občas stává. Do některých z těch obcí se nedostanete jinak než na hřbetě mezka, pěšky, nebo ve vojenském džípu, a tak jsou tato městečka na svých horách izolována jako ostrůvky v moři.

Lidé tu nejsou zvyklí na nové příchozí z jiných krajů a neumějí s nimi jednat. Nechovají se k nim nepřátelsky, nýbrž podezíravě a bojí se jich. Zkušenosti jim totiž ukázaly, že hovor s cizinci obvykle vede k potížím nebo končí peněžními výdaji, a to je odnaučilo říkat cizincům pravdu. Nelžou, ale nikdy z vlastní vůle neřeknou nic, co by vyjevilo pravdu. V Santa Vittorii vám dokážou prohlásit, že vůbec nevědí o městské kašně, ačkoli za zády slyšíte její bublání.

A kdo doufá, že se s těmito lidmi domluví, pak italština není tím pravým jazykem. Italština je jazykem Říma, což znamená řeč vyhrazenou pro hovory o daních a spojenou vždy s nějakými obtížemi. Itálie je pro domorodce z horského městečka pojmem velice vzdáleným a Milán je mnohdy méně pochopitelný a tajemnější než Amerika. Zdi městečka a přilehlá pole, to je ta jeho Itálie, a hlavní náměstí je jeho Římem. Pocit soudržnosti ho pojí jen k vlastní rodině, a když z něho něco přebývá, pak ho někdy rozšíří na svou ulici nebo dokonce na část městečka, kde bydlí. V dobách krizí, které Santa Vittoria prodělala, kdy bezpečnost a majetek všech obyvatel byly v sázce, zahrnul do pocitu soudržnosti celé město. Ale za jeho hranicemi už nic jiného neexistuje. Co znamená Sardinie pro Santa Vittorii? Pocity soudržnosti končí u posledních vinic na úpatí hory.

Santa Vittoria, to jsou vinice, to je víno. Tím je řečeno vše. Bez vína, jak tu říkávají, by existenci Santa Vittorie nedokázal zdůvodnit ani sám Pánbůh. V Santa Vittorii jsem ztratil veškerý respekt, když mne spatřili ředit husté tmavé víno minerálkou a tím přečinem zlehčovat význam jejich životů, břídit výsledek jejich potu. Od té doby se mi už ani nepokoušeli lhát.

Co se týče Roberta Abruzziho, nikdy jsem se s ním nesetkal, třebaže jsme spolu hovořili. Zatelefonoval mi do hotelu a požádal mě, abych mu vždycky sám zavolal, protože chtěl ušetřit peníze za telefon, a tak jsme potom vedli dlouhé rozhovory po drátě. Abruzzi je Američan, který se nemůže vrátit do Spojených států, nebo si to aspoň namlouvá, kvůli něčemu, co provedl. Nejsem si tak docela jist, zda je opravdu Američan. Možná že je Ital, který si myslí, že předstíráním amerického původu se mu podaří výhodněji zpeněžit své zápisky. Spletitost italského způsobu myšlení, úskoky používané ubožáky v horských obcích, jimiž si pomáhají, aby se protloukli ze dne na den, jsou snad pro nás nezvyklé. Ale až si přečtete, co napsal, jistě mu uvěříte právě tak, jako jsem mu uvěřil já.

Obyvatelé Santa Vittorie Abruzziho požádali, aby na oplátku za byt a stravu vylíčil historii velkého činu jejich městečka, který vykonali v létě a na podzim roku 1943. Požádali ho, aby sepsal knihu, protože předpokládali, že coby Američan bude něco takového umět.

Roberto Abruzzi to zpočátku neměl lehké. Nikdo v Santa Vittorii nikdy žádnou knihu nenapsal a jen málokdo si vůbec nějakou knihu přečetl, ale přece všichni věděli, jak by jeho kniha měla vypadat.

„Napiš tam všecko, napiš toho hodně. Dlouhé knihy jsou lepší než krátké,“ radil mu Vittorini, starý voják a nejkulturnější člověk v Santa Vittorii. „Napiš cokoli, jen ať se to krásně čte.“

Farář, padre Polenta, mu jednoho dne předal tento přípis:

„Měj na paměti, Roberto: slova musí hladce plynout po stránce jako labuť plující po vodě. Člověk má vnímat pohyb, aniž myslel na to, co je jeho příčinou.“

Tohle Roberta v psaní na měsíc zarazilo. Jak mi později vyprávěl, pero mu ztěžklo v ruce, jako by se proměnilo v ohavný červený hnát. Lidé si objednali labuť a on byl schopen dodat pouze vepře. Nakonec se však přece dal do psaní, protože ho k tomu ponoukaly silnější pohnutky než uspokojit samolibost občanů Santa Vittorie. Jak je ochoten připustit, dopustil se tím vlastně krádeže. Pro vylíčení vlastního příběhu, který sám považuje za zahanbující, který ale přesto musel ze sebe vypravit, aby ho v nitru nenahlodával, si přivlastnil mnohem významnější příběh Santa Vittorie. Roberto Abruzzi za války dezertoval, doufá však, že bude-li mít možnost vylíčit důvody svého činu, lidé ho pochopí a on se jednoho dne bude smět vrátit do Spojených států, kde se narodil, a začne tam nový život. To je cena požadovaná od čtenáře oplátkou za příběh o městečku Santa Vittoria. Myslím, že jeho cena není příliš vysoká.

Zde je tedy onen nalezenec, kterého jsem se rozhodl adoptovat. Z tohoto odloženého levobočka, oškubaného balíku zápisků Roberta Abruzziho, vyrostla tato kniha.

MONTE FALCONE 1962

NEW YORK 1963

.

ČÁST PRVNÍ

Začátek

Jeden lidský život v podstatě nic neznamená.

KAPITÁN SEPP VON PRUM

Nic nemá větší cenu, než lidský život.

ITALO BOMBOLINI

Známe hodinu, kdy tento příběh začal. Známe i minutu; byl zaznamenán přesný okamžik. Víme dokonce, jaké tenkrát bylo počasí. Někomu by se to mohlo zdát bezvýznamné, ale když uvážíme, že během existence městečka Santa Vittoria žily celé generace, o nichž nevíme zhola nic, pak si tyto údaje jistě zaslouží naší pozornosti.

Onen historický okamžik zvěčnil padre Polenta. Pracoval právě nahoře na zvonici v pokoji obkládaném dřevem, když spatřil, jak Říční silnicí od Montefalcone vyjíždí světlo. Světelný kužel občas zazářil ostře a jasně, ale potom, jak cyklista vjel do mlhy přilehlé až dolů k řece Mad, zmenšil se v mokrou kouli podobnou lucerně vhozené do jezera nebo měsíci zahalenému sněhovou vánicí. To světlo faráře znepokojovalo. Jako mnozí lidé trpící v noci nespavostí se domníval, že noc patří jen jemu. Odstoupil od okna věže a zapsal do denního záznamu kroniky:

1:21 ráno. Kozel Cavalcanti zase na potulce. Nutno upozornit jeho matku, aby ho držela doma, nebo ho najdou někde mrtvého.

Pod tento zápis připojil červeným inkoustem a třikrát podtrhl:

Už zase přicházejí podzimní mlhy. Brrr!

Farář mlhy nenáviděl. To kvůli nim se usídlil nahoře na zvonici. Když padla mlha, jako by měl plíce vystlány houbou, která saje mokro. Vzdal se bohaté farnosti v severní Itálii a přijal toto chudé místo, aby unikl vlhkým zimám severu.

„A co mlhy?“ tázal se, když se chtěl stěhovat. „Míváte tu taky mlhy? Některá z těchle horských městeček trpí na mlhy.“

Členové farního výboru na sebe pohlédli, jako by slovo mlha jaktěživ neslyšeli.

„Inu, občas v zimě tu bejvá mlha,“ řekl konečně jeden z nich. „Pár dní, nanejvejš tejden. Snad byste vždycky na tejden moh odjet.“

„Bojím se provlhlých plic,“ řekl Polenta.

První rok proběhl dobře, ale druhý rok už v říjnu přivanuly mlhy z údolí, sklouzly i z vysokých hor a držely se celou zimu až do dubna. S mlhami padla na faráře zatrpklost a ta s lety vzrůstala. Za své poslední peníze dal opravit prastarou kampanilu na náměstí Lidu a nechal vytanovat dobrým suchým dřevem místnost na jejím vrcholku, kde před časem přebývali hlásní. Vrcholek věže plul nad hranicí mlhy, a tak se jednoho dne před mnoha lety pastýř přestěhoval nahoru na věž a své ovečky zanechal dole.

Od té doby scházel dolů jen jednou týdně odsloužit mši (oslavovat smrt Krista, jak říkal švec Babbaluche), udělit poslední pomazání a pohřbít mrtvé, dva posvátné úkony, o nichž lidé tvrdí, že je farář rád vykonával. Zapomněli jeho jméno a on to přijal s radostí. Polenta znamená totiž hrubou kaši z kukuřice, kterou jedí sedláci na severu, ale tady se považuje za stravu vhodnou pro vepře.

Když se farář vrátil podruhé k oknu, s překvapením spatřil, že cyklista už odbočil z Říční silnice, přejel vozovku vedoucí k úpatí hory a stoupá do výšky. Svítil měsíc a pruhy prozářené mlhy vlály dole v ulicích jako světlé praporce, to však faráře jen znechucovalo. Když se jezdec ponořil do stínu hory, kam se už na silnici z věže nedalo dohlédnout, vrátil se Polenta ke své práci.

Bylo zvláštní, že se do takové práce pustil farář. Nikdo se o ní nedozvěděl dříve než po jeho smrti a potom lidé zrozpačitěli a zastyděli se sami nad sebou, protože Polentou celý čas opovrhovali, ale právě takové pocity v nich zřejmě chtěl sám vyvolat. Zabýval se úpravami velké kroniky farnosti Santa Vittorie a tím se snažil zachytit kus historie městečka a jeho obyvatelstva. Mnozí lidé si myslí, že to Polenta dělal z lásky, kterou neuměl jinak projevit, jiní jsou přesvědčeni, že to bylo jen takové cvičení, jímž se udržoval ve formě, aby nepoklesl do sedláckého způsobu života jako spousta ostatních, co přesídlili nahoru. Samotná kronika to dosvědčuje. Mladí faráři sem přicházejí a po nějaký čas zaplňují kroniku záznamy o narozeních a úmrtích, ty se však stávají rok od roku řidší a stručnější a písmo, jímž jsou zapsány, stále nečitelnější, až nakonec celá léta zůstávají bez povšimnutí. Mladý kněz se změnil ve starého sedláka. Jeho práce pozbyla zanícení.

Fabio della Romagna, který jediný ze Santa Vittorie navštěvoval univerzitu, je přesvědčen, že se farář své kronikářské činnosti nemohl vzdát, když už s ní jednou začal, protože to byl takový zavilec a umíněnec. To je možná pravda, ale oné noci učinil Polenta pozoruhodný, ba dokonce vzrušující objev. Když namátkou rozevřel kroniku, zaplněnou století za stoletím zápisy o narozeních, úmrtích, pohřbech a sňatcích, a porovnával její stránky ze století pozdějšího nebo ranějšího, nebylo možné rozeznat, kam která patří. Tuto noc před ním ležely na psacím stole tři stránky. Jedna z roku 1634, druhá z roku 1834 a třetí z 1934. Všude se objevovala stejná jména. Stejná křestní jména, stejná jména biřmovací a stejná příjmení. Stejní lidé se rodili a uzavírali sňatky a byli pohřbíváni, stejné děti chodily ke svatému přijímání a k biřmování, stejné děti umíraly stejným obvyklým způsobem. Ostatní svět se během těch staletí snad změnil, v Santa Vittorii se to však nedalo dokázat.

Farář počítal členy rodiny Pietrosantů. V roce 1634 zaznamenávala kronika jména čtyřiceti šesti členů této rodiny. O tři sta let později klesl jejich počet na třicet osm, ale zápis nezahrnoval ty, kteří odešli kamsi do války a stali se nezvěstní. Po všech morových ranách a válkách a nemocech, po požárech a sesuvech půdy, po bojích a robotě tří staletí žilo ve městě, kromě široce rozvětvených a blahobytných odnoží v Americe, jen o pět Pietrosantů méně (zaplať pámbu za to nadělení, řekl by švec Babbaluche!), skoro všichni bydleli ve stejných domech, které tu stávaly už před lety, a byli určitě zrovna tak nezlomní, paličatí a zatvrzelí jako jejich předkové v minulosti.

V roce 1634 čítalo město 1168 duší. Za tři sta let jich ubylo jen třicet devět. Tento rok prokazovala kronika stejný počet narození, ale o dvě úmrtí méně, zásluha zázraků moderní vědy a dovednosti Lorenza Bary, městského lékaře, o němž pravilo přísloví Santa Vittorie: „Vidět doktora Baru a zemřít.“ V předchozích letech se jen devíti občanům podařilo zemřít bez jeho přispění.

Fakta jsou fakta, pouhé údaje bez života, ale něco z nich počalo faráře opravdu skličovat. Čím dále probíral známá jména, tím jasněji si uvědomoval, že s výjimkou toho ťulpase ze Sicílie, Itala Bomboliniho, byl on sám jediným člověkem, který přišel do Santa Vittorie z vlastní vůle.

Ostatní přicházeli cestou přírody, mateřským lůnem, a odcházeli v dřevěné schránce Tlustou branou nahoru na hřbitov za městskými hradbami, přímo nad terasami vinic. Mezi těmito dvěma časovými mezníky sklízeli hrozny a vyráběli víno a žili, jak nejlépe uměli.

Padre Polenta tvrdil, že nemůže spát. Pro lidi přesvědčené, že nespí, je důležité, aby je nikdo nepřistihl ve spánku, jako by bylo nějakou zvláštní zásluhou chodit s kruhy pod očima. Je však pravda, že Polenta vůbec neslyšel rachocení kola tlačeného po dlažbě piazzy a že mladík, který ho tlačil, musel čtyřikrát či pětkrát zakřičet, než ho farář zaslechl a objevil se u okna.

„Jestli někdo umírá,“ zavolal dolů, „tak ať to nechá na ráno.“

„Nikdo neumírá, padre. To jsem já, Fabio. Fabio della Romagna.“

Farář od okna neodstoupil, protože rodina Romagnů patřila k těm nemnohým, od nichž farnosti plynul skromný užitek. Každý rok věnovali kolo tučného sýra a někdy i soudek vína.

„Co chceš?“

„Chtěl bych zazvonit na zvony, padre. Chtěl bych vzbudit město.“

„Za dvě hodiny bude ráno.“

„Kvůli Mussolinimu, padre.“

„Kvůli komu?“

„Kvůli ducemu,“ zvolal Fabio hodně hlasitě.

„Kvůli ducemu? Ty chceš, abych kvůli ducemu scházel dolů do mlhy?“

„Je mrtvý, padre,“ vykřikl Fabio do výšky. „Duce je mrtvý.“

Farář odstoupil od okna a rozhlédl se po dřevěném táflování pokoje. Bylo mu to divné. Rozžal lojovou svíci a připsal k dennímu záznamu do kroniky:

2:25 ráno. Z Cavalcantiho se vyklubal Fabio della Romagna. Dozvídám se, že duce je mrtev.

Vzal svíčku a pustil se dolů po temných, příkrých kamenných schodech, obtáčejících vnitřek věžních zdí. Fabio ho čekal u dveří. Byl unavený a mokrý potem, ale šťastný.

„Měl byste vidět, co se děje v Montefalcone.“ A začal líčit, jak lidé tančí v ulicích a zapalují obrazy Mussoliniho a fašistické odznaky, jak vojáci dezertovali z kasáren a policejní stanice hoří a dokonce carabinieri utekli do hor.

„Myslím, že dojde na kostely,“ usoudil Polenta. „Takhle to obyčejně chodí.“

Fabio se pohoršil. „Do kostelů se přijdou lidé modlit, padre.“

„To určitě.“

„Aby vzdali díky za osvobození, padre.“

„Určitě. Tak pojď, pojď rozhoupat zvony.“ Nechal Fabia vstoupit do zvonice, ale nepomohl mu ve tmě najít lana.

„Najdi si je sám. Pomáhat ti nebudu.“ Farář se ve svých pocitech k Mussolinimu nevyznal. Duce podepsal Lateránskou úmluvu a tím vykonal pro církev víc než kterýkoli jiný italský vůdce. Jenže duce byl blázen a šašek, dvě vlastnosti, jimiž farář opovrhoval nejvíc ze všeho. Kdybych byl Bohem, pomyslil si, šaškům bych vymezil v pekle ty nejnižší příčky.

Nedbaje na mlhu vydal se přes náměstí ke svému kostelu, k svaté Marii Ohnivé Pece, aby byl přítomen v případě potřeby. Blížil se k fontáně, když uslyšel, jak na něho Fabio volá:

„Bože, jaké ráno to dneska nadchází pro Itálii!“

Nad Santa Vittorií začal dunět a hřímat zvon. Houpal se zvolna a bez omezení, rozechvěl celou věž a po ní i okna domů na piazze, ale nikdo nevycházel. Fabio doběhl ke kostelu.

„Co je s těma lidma?“ křičel na faráře. „Proč se nic neděje?“

„Byl jsi moc dlouho na školách,“ odpověděl Polenta. „Na zvony už tady nic nedají.

Minulé léto přiběhli všichni na náměstí Lidu – mysleli, že budou hasit oheň, protože se rozezněly zvony. Když se sběhlo skoro celé město, tu najednou vzplály pochodně a kolem stáli černokošiláči z montefalconských kasáren.“

„Nyní přistoupíme k vybírání nezaplacených daní,“ ohlásil důstojník. A prohrabali každou kapsu a každý dům v Santa Vittorii, dokud nevyšťourali poslední liru, která nebyla zakopána v zemi.

„Tohle město už žádné požáry nevzruší,“ řekl farář Fabiovi. „Když teď začnou zvonit zvony, všichni vstanou, ale jen proto, aby zabarikádovali dveře. Takovéhle křesťany tu máme ve městě.“

Říká se, že pravda nakonec vždycky vyjde najevo. Když zvony zmlkly, rozběhl se Fabio po náměstí nahoru a dolů a vyvolával, že má dobré zprávy. Postupně se rozžíhala světla, až konečně někteří z Pietrosantů, usazených v přilehlých uličkách, otevřeli dveře, a když spatřili Fabia pobíhat v mlze, vyšli ven.

V Santa Vittorii dochází ke zvláštnímu jevu, bez jehož pochopení je těžko porozumět životu města. Jakmile se tady něco přihodí, hned to ví kdekdo, protože co v Santa Vittorii ví jeden, vědí všichni. Mnozí tvrdí, že je to proto, že zdi domů jsou tenké a co řekneš v prvním domě, je slyšet ve druhém a protáhne se stěnami i do třetího, oběhne celým Starým Městem a zaletí nahoru do Horního. Jiní prohlašují, že to způsobuje vzájemné spříznění každého s každým, že se všichni podílejí o stejnou krev a tím také o stejná srdce a nervy, a tak tedy to, co zažije jeden, pocítí i druhý. Ať je tomu jakkoli, sotva Pietrosantové vyšli na náměstí Lidu, zahemžilo se tam ve chvilce i ostatními.

Postavili Fabia na schody kostela. Pietro Býček, nejstarší a nejsilnější z Pietrosantů, pověsil na kamennou želvu na fontáně Fabiovo kolo, aby mladíka ozařoval paprsek reflektoru. Fabiův stín padl na fasádu kostela, a když pozvedl ruku, než promluvil, ruka šest metrů vysoká se vztyčila na zdi.

„Dneska se odehrála významná událost,“ zvolal Fabio. Fabiův hlas je obyčejně stejně slabý jako jeho tělo, ale tentokrát zněl jasně a srozumitelně. „Velká událost pro nás, velká událost pro Itálii.“

Všichni se naklonili kupředu, aby dobře slyšeli, protože toto místo jen zřídka oblaží dobré zprávy.

„Tyran Benito Mussolini je mrtev,“ volá Fabio, nikdo na to však ani nehlesne. Fabiův obličej prozrazuje zmatek. Mladík se ptá, zdali mu rozuměli, i když dobře ví, že ho museli slyšet, ale nikdo neodpovídá. „Duce byl zabit,“ křičí. A ještě panuje ticho, jediný zvuk vydává voda proudící z fontány.

„Co je nám do toho?“ ozve se kdosi. „Proč nám to říkáš?“

„Proč jsi nás vytáh z postele?“ hubují ostatní. „Proč jsi vyzváněl?“ Fabio zneklidněl. Má hezký obličej, jasný, štíhlý a protáhlý jako čepel nové sekery, hluboké oči, tmavé jak zralé olivy, vlasy tak černé, až někdy probleskují do modra. Fabiova pleť je bílá a jemná, nemá barvu měděných hrnců, jako většina zdejších obličejů.

„Co je nám do toho,“ vykřikne znovu ten, co se ozval první.

„To znamená svobodu,“ volá Fabio a hledí na lidi před sebou. Všichni si Fabia váží, ale jeho počínání je rozladilo. Fabio schází po schodech kostela, uvolňují mu cestu, aby si mohl sundat kolo z fontány čurající želvy.

„Byl jsi moc dlouho pryč, Fabio,“ říká jeden muž. „My tady nechodíme do škol, Fabio. My tu pracujem. Pěstujem révu, Fabio. Neměl jsi nás budit.“

„Promiňte,“ omlouvá se, „je mi to líto. Promiňte.“

„To máš z těch knih,“ povídá jedna žena. „Moc sis přepínal mozek.“ Všichni přikyvují, protože je všeobecně známo, že trošku knih tak jako trošku vína nevadí, ale přemíra škodí. Knihy ničí mozky. Situaci zachránil švec Babbaluche, ačkoli obvykle všechno pokazí.

„Nech tady to světlo,“ přikazuje. Jeho hlas hlaholí, jako by měl hrdlo obloženo plechem. Je to protivné, ale aspoň je ho vždycky slyšet. Přibelhal se ke schodům kostela, protože je mrzák.

„Já vám povím, co to pro nás znamená, vy posraný prďolové,“ spustil Babbaluche. Nemá cenu tajit, že švec je člověk, jehož mluva je zatížena lidskými výkaly. Podle italských zákonů není dovoleno, aby se objevila na papíře, ba ani na papíře, který nebude vytištěn, ta slova, jimiž Babbaluche častuje obyvatele Santa Vittorie. Přirovnává naši nevzhlednost k vzezření muže, který ráno vstane a zjistí, že bota, do níž právě vsunul nohu, byla v noci použita místo noční nádoby. Takovéhle výrazy smí Babbaluche používat, protože se před několika lety přihodilo před zraky všech něco, čemu se nikdo neodvážil zabránit. Babbaluche se za to stal naším trestem, který musíme snášet.

„Kdo z vás by chtěl nakopat prdel Copovi?“ zařve Babbaluche. Ozve se jásot. Vždyť po tomhle už dávno touží všichni přítomní na piazze.

„Od dnešního rána na to máte právo.“ Švec probírá ostatní městské pohlaváry, spolehlivé členy místní odbočky fašistické strany, kterým se tu říká Banda.

„Kdo to nandá Mazzolovi?“ Jásot uvítal i pomstu na Mazzolovi. Banda už v politice dávno nic neznamenala. Už dávno přestali přispívat do ústředí v Římě. Ovládali Santa Vittorii sami pro sebe a okrádali ji, ne mnoho najednou, zato však napořád.

Nejhlučnější nadšení rozpoutalo jméno Francucciho. Když Copa stanul před dvaceti lety v čele města, pronesl tehdy řeč:

„Chleba je základ života,“ vykládal obyvatelstvu. „Chleba je svatej. Chleba je posvátnej, a proto ho nemůžeme nechat v rukách hamižnejch jednotlivců. Ani vindru zisku nebude ždímat žádnej jednotlivec z chleba lidu, dokavad tady starostuju, a k tomu mi dopomáhej Pánbůh.“

Zrušil v Santa Vittorii všechny pekárny, otevřel Občanskou nevýdělečnou společnost pro výrobu dobrého chleba a dal ji pod správu svému švagrovi, mezkaři Francuccimu. Prvním Francucciho činem bylo snížit množství pšenice v každém bochníku, druhým činem bylo zvýšit ceny. O rok později se rodiny Copy, Mazzoly a Francucciho odstěhovaly z tmavých, vlhkých sklepů Starého Města, kde sídlily tisíc let, nahoru do sluncem prozářeného Horního Města, kde bydlí šlechta nebo ti, co se za ni považují.

„Nabízím vám zadek Francucciho,“ zaječel Babbaluche a zástup zahlaholil souhlasným řevem. Představili si, jak do zavodňovacích kanálků na terasy vinic zase poteče voda. Banda ji před lety zavřela, když lidé odmítli platit za vlastní vodu. Dala postavit Sranda-váhu, na které všichni pěstitelé vinné révy museli vážit hrozny, nežli je mohli prodat Městskému vinařskému družstvu.

Dav se rozpaloval vztekem. V těchto končinách se osvědčuje známé pořekadlo: když se s něčím nedá nic dělat, předstírej, jako by to neexistovalo. Jenže teď už se něco dělat mohlo, staré zhojené rány se znovu zjitřily. Není možné odhadnout, kam až by dostoupila rozlícenost davu, kdyby Francucci nezvolil právě tento okamžik a nesestoupil z Horního Města na piazzu.

„Proč vyzváněj zvony?“ zeptal se. Chtít po někom, aby uvěřil, že pekař přišel jenom kvůli tomu, by bylo neskromné přání. Museli byste Cosima Francucciho znát, abyste pochopili to, co potom následovalo.

„Co tak na mě čumíte?“ rozkřikl se. „Dejte ty pazoury pryč!“

Začali si ho mezi sebou podávat jako fotbalový míč. Poletoval z jednoho konce piazzy na druhý a každý hráč po řadě ho použil ke svému trestnému kopu. Když se už nemohl pohnout, zavolali jeho příbuzné, aby si ho odnesli, a protože na to nestačili, Fabio jim ho pomohl vynést příkrou uličkou do Horního Města, víc mrtvého než živého. Takový je Fabio. Než sešel zpátky na piazzu, lidé se už rozcházeli domů. Pouštění žilou se osvědčilo jako uklidňující prostředek. Pustili žilou pekařovi a tím jim vlastní krevní tlak poklesl.

„Neměli to dělat,“ řekl Fabio.

„Lidé mají nárok na jejich krev,“ vykládal Babbaluche. „Lidi krev potřebujou. Mají na ni chuť. A teďka jim dej přičuchnout k velký krvi, k důležitý krvi,“ vybízel ho švec. „Řekni jim, jak vzal zasvý duce.“

„Nechtějí to slyšet,“ namítal Fabio. „Chtějí jít domů.“

„Každej si vždycky rád poslechne, jak mocnýho jelena uštvala smečka obyčejnejch psů,“ prohlásil Babbaluche.

Švec měl pravdu. Fabio vylíčil, jak Velká fašistická rada se sešla předešlou noc kdesi v Římě a jak jeden z jejích členů, hrabě Dino Grandi, povstal a tváří v tvář Mussolinimu přečetl rezoluci.

„Členové Velké rady a slavný lid Itálie po ztrátě důvěry ve schopnost vůdce dále je vésti, přesvědčeni, že zničil bojového ducha armády a národa…“

Lidé seděli na vlhké dlažbě piazzy a poslouchali Fabia.

„Tak už je po něm,“ vykřikl kdosi. „A jak se to stalo?“

Fabio jim vyprávěl, jak se duce nakonec obrátil na svého zetě, manžela vlastní dcery, a řekl mu: „I ty, Ciano, z krve mé vlastní rodiny, i ty?“

„Ano, i já. Vykonal jsi všechno, co jsi mohl.“

A potom následujícího dne, za žhnoucího liduprázdného nedělního odpoledne v Římě, si dal král předvolat duceho do svého paláce a setkal se s ním v zahradě za živým plotem, kde je nikdo neviděl. A tam mu zazpíval oblíbenou písničku vojáků.

Copak jsi nám Mussolini provedl,

kampak jsi nám alpské střelce zavedl?

Teď ti řeknem, ca jsi nám to vyvedl,

do hrobu jsi alpské střelce dovedl,

tohle jsi nám, Mussolini, provedl.

„A co vy, vy tomu věříte?“ ptá se Mussolini.

„Zpívají to všichni vojáci,“ praví král.

„Pak už nemá cenu cokoli říkat.“

„Ne, pak už opravdu nemá cenu cokoli říkat.“

Fabio jim vylíčil, jak potom naložili duceho do dlouhé černé ambulančky a vezli ho ulicemi Říma. Duce upozornil své strážce, že není nemocný, a jeden z nich odpověděl, že římský lid je vrtkavý. A pak s ním projížděli prastarým městem, kolem pomníků dávných césarů, pod oblouky postavenými na památku velkých mužů, až dojeli k římským hradbám a k Via Appia, po níž přicházeli do Říma všichni slavní dobyvatelé. Na křižovatce se ambulančka zastaví a vesničané nahlédnou dovnitř.

„Nějaký stařík tam umírá,“ řekne kdosi. Mussolini prosloví jedinou větu: „Lid Říma zničil všechny své největší syny.“

A potom míjejí venkovská městečka a stoupají vzhůru k pohorským osadám, kde kopce a vrcholky se protahují až k výšinám Abruzz a k sněhovým polím, která nikdy neroztávají. Do údolí už klesla noc, ale sněhových plání se ještě dotýká slunce, a tam na něho čekají čtyři alpští myslivci. Nakážou mu, aby se svlékl donaha a potom ho dva popadnou za ruce a dva za nohy, spustí ho do jámy vysekané ve tvrdém ledu a lopatami navrší na hrob sníh, až jenom velká hlava zůstává nepohřbena.

„Tímhle Itálii znectíte,“ volá duce. Nad ním stojí prostí muži, ale jeden z nich je hoden svého úkolu.

„Ne, tímhle uctíme ty, kteří za těch dvacet let přišli o život.“

Fabio líčí, jak duce skončil, po způsobu alpských myslivců: zmrzl v cizím sněhu.

Když dovyprávěl, některé ženy slzely, ne však pro duceho, ale pro muže ze Santa Vittorie, kteří narukovali k alpským myslivcům. Odpochodovali jednoho rána v květnu 1941, třiadvacet mladých chlapců, zpívali a pokřikovali celou cestu z hor dolů až k montefalconské silnici, pera na těch směšných kloboucích jim čechral vánek, celé město stálo u Tlusté zdi a mávalo a mávalo, až poslední chlapci zmizeli z dohledu. Od té doby o nikom z nich už nikdo neslyšel a nikdo nikoho nespatřil.

Teď už víme, že duce skončil docela jinak, ale vždycky si o tom vyprávíme tak, jak to líčil Fabio, protože takhle se nám jeho smrt víc líbí a víc se k nám hodí.

Potom už lidi na piazze nikdo neudržel, protože vyšlo slunce. Ještě ani neproniklo na piazzu, jen ozářilo tašky na střechách domů a to už stačilo, aby se všichni začali rychle rozcházet.

„Dnes se nepracuje,“ křičel na ně Babbaluche. „Dneska je svátek.“

„Den oslav,“ volal Bombolini, ale nikdo je neposlouchal.

Slunce tady určuje běh života. Je to takový vrozený zákon kraje, i když obyvatelé tmavých uliček Starého Města slunce nevidí a ani nemohou vidět, přece vstávají s jeho východem.

Slunce je vytahuje z domů a zahání na terasy pečovat o vinnou révu.

„Pověz jim to, Fabio,“ pobízí švec.

„Dnes prožívá Itálie velký den,“ volá Fabio. „Dnes by nikdo neměl pracovat.“

Oni však už opustili piazzu, sestupovali do ulic ke svému nářadí, hluší ke všemu, co nesouviselo s péčí o hrozny. Za několik minut jich zbyla na piazze jen hrstka. Přešli od kostela přes piazzu a rozsadili se po obrubě fontány kolem čurající želvy, zatímco Fabio vylezl nahoru a sundal si kolo.

„Dvacet let jsem snil o tomhle dnu,“ vzdychal Babbaluche, „a teď – jen se koukněte!“ Mávl rukou k prázdnému náměstí. „Takovýhle lidi tu máme, Fabio. Na tohle nikdy nezapomeň.“

Seděli a poslouchali zurčení vody, až kolem prošel farář cestou ke zvonici.

„Budu sloužit tichou mši k uctění mrtvých,“ řekl Fabiovi.

„Za jednoho hrdinu církve,“ ušklíbl se Babbaluche.

„Mrtvým čest,“ řekl farář.

„A kdy myslíte, že se Vatikán začne starat o živý?“ zeptal se švec. Tohle byla stará hra, kterou ti dva spolu hrávali, a jeden ani druhý už neposlouchal, co říká jeho protivník. Fabia to však rozčilovalo.

„Když si pomyslím, že já, Ugo Babbaluche, jsem přežil toho padoucha Mussoliniho,“ meditoval švec, „to je teda něco! Já si žiju a ten ničema je mrtvej.“

„To by se mělo zapít,“ prohlásil Bombolini a všichni se najednou zvedli, jako by byl vyhlášen poplach, a vydali se přes piazzu za Bombolinim k jeho vinnému krámku. Rozevíral železné mříže před vchodem, když jeho žena vyhlédla z okna nad dveřmi:

„Koukej, ať zaplatěj,“ vykřikla. „Koukej, ať hnedka vysolej prachy!“ Její choť zrozpačitěl.

„Ona nemá pochopení pro historický události.“

V krámku bylo vlhko a chladno, ale teplý závan z piazzy a doušky vína je brzo rozehřály.

„Co myslíš, že se teď bude dít?“ zeptal se jeden z mužů.

„Asi nic,“ usoudil Pietrosanto. „Proč by se tady mělo něco dít?“

Takhle to u nás vždycky dopadne. Nezáleží na tom, co se děje v Římě nebo kdekoli na světě, protože za pár dní nebo za pár týdnů už bude všechno vypadat trošku jinak, a nakonec se to zase vrátí do starých kolejí.

„Přijdou Němci,“ řekl Fabio.

Položil si unaveně hlavu na stůl. Stal se středem zájmu dospělých chlapů a to ho uvádělo do rozpaků. Ještě nikdy předtím s ním starší muži nerozprávěli a teď se stal jedním z nich.

„Ne, nepřijdou,“ prohlásil kdosi. „Proč by měli chodit zrovna sem?“

„Jestli Itálie přestane válčit, Němci ji přece nenechají Američanům nebo Angličanům,“ namítl Fabio.

„Kdepak,“ pochyboval Pietrosanto. „Tady pro ně nic není.“

„Tady není nic ani pro nás,“ řekl Bombolini. Fabio jen pokrčil rameny. Neměl chuť tuhle otázku rozvíjet příliš zeširoka, ale pověděl jim o tancích a obrněných vozech přijíždějících do Montefalcone.

„Montefalcone je Montefalcone a Santa Vittoria je Santa Vittoria,“ prohlásil švec. „To jedno je hajzl, a to druhý klenot.“ Na tohle mu připili.

„Jenom člověk narozený v Santa Vittorii se naučí, jak si tady vydobýt živobytí,“ rozumoval švec. „Co by si tu Němci počali?“ Taky na tohle připili. Manželka Bomboliniho sešla po zadních schodech do krámku, okoukla si sklenice s vermutem a anýzovkou a pak se zapíchla pohledem do očí hostů.

„Zaplatili?“

„Zaplatili,“ odsekl Bombolini.

„Ukaž peníze.“ Přešla k zásuvce u stolu vedle velikého sudu vína. Byla prázdná.

„Dneska je historickej den,“ namítal Bombolini. „V takovej den se přece neříká o peníze a peníze se neberou.“

Pokývali hlavami na Rosu Bomboliniovou. Báli se jí. Měla nejostřejší jazyk ve městě a vůbec se neostýchala ho využívat. Zkoumavě si je prohlížela.

„Pěkná sebranka vlastenců.“ Začala jim sbírat sklenice a tlačila je ke dveřím. „Vemte si to svý vlastenčení s sebou na piazzu, kam patří.“ Když zarazili venku na slunci, řekla: „Tohle je ta potíž v naší zemi. Celej kraj je plnej vlastenců, co nemaj ani vindru.“

Z jedné uličky vedoucí z Horního Města dolů na piazzu k nim dolehlo bubnování. Capoferro, městský hlásný, oznamoval smrt duceho.

„Měl bys jí dát pár přes hubu,“ radil jeden muž Bombolinimu a ostatní zakývali hlavami, ale všichni věděli, že po boku Rosy Bomboliniové by měli sami co dělat, aby vlastní tváře uchránili před potupou.

„Na ženy, osly a blázny se musí pevnou rukou,“ prohlásil Pietrosanto a ostatní souhlasně přikývli. „Je smutnej dvůr, kde kohout přišel o hlas a slepice kokrhá.“ Také na tohle přikývli, včetně Bomboliniho. Tu se ozvalo zatroubení automobilové houkačky, kterou Capoferro doplňoval hřmotné bušení na oslí kůži svého bubnu. Už přicházel dolů na piazzu.

Capoferrovi mohou rozumět jen místní rodáci. Trpí jakousi vadou řeči a někdy se dva tři lidé musí dohadovat, co říká, ale aspoň si pak jeho slova každý dobře pamatuje. Na světě musí existovat nějaký zákon schválnosti, myslí si Fabio, podle něhož chromí roznášejí poselství, nešťastníci se živí prodejem zábavy a koktaví brebtové jako Capoferro se stávají městskými hlásnými. Procházel nyní náměstím a bubnoval.

„Nnnnido Muzlini.“

Bumbumbumbum. A houkačka zahouká.

„Tytytyran mrrt-vej. Celá T-tálije pláč-če.“

Bumbumbumbum a zahýkání houkačky.

„Benidddolini neni. T-t-tálie brečí.“

„Ne, ne,“ opravuje ho Fabio. „Itálie je šťastná.“

„Báááá,“ povzdechl si Capoferro. Udeřil se do hlavy paličkami od bubnu a rozhlédl se po mužích.

„Bude se slavit?“ zeptal se. „Za kapánek vínka vám zabubnuju k tanci.“

„Počkej,“ zarazil ho Bombolini. Vrátil se přes piazzu, vstoupil zadním vchodem do svého krámku na ulici básníka d’Annunzia a přinesl odtamtud dvě láhve vína.

„Zbubnuju vám tašky ze střech,“ rozpálil se Capoferro, jak si zhluboka přihnul. Prý je mu už sto let a snad je to pravda. Dal se do bubnování, ale zpočátku se nikdo nepohnul. Až po chvíli začal tancovat Babbaluche. Je mrzáček, protože mu tady jednou provedli něco nepěkného, ale Capoferro zvolnil tempo úderů a švec se šoural po dláždění piazzy pomalými tanečními krůčky.

„Nikdy jsem si nemyslel, že budu ducemu tancovat na funuse,“ radoval se.

Slunce pálilo, oni od večera nic nejedli a víno jím stoupalo do hlav. Zakrátko už to Bombolini roztáčel s ševcem kolem fontány čurající želvičky, zatímco Capoferro mlátil na buben a ostatní tleskali do dlaní. Babbalucheho dcera vyšla ze Starého Města na piazzu a jak uviděla otce, popadla ho za ruku, zkroutila mu ji za zády, jako to dělávají carabinieri, a už ho táhla za sebou směrem k domovu. Babbaluche rychle předal láhev jednomu z okolostojících a to byla chyba, protože Rosa Bomboliniová si toho všimla a rozběhla se z krámku rovnou k nim.

„Vy zlodějský dacani,“ zaječela a sebrala láhev.

„Udělejte jí něco,“ zaúpěl Capoferro nad bubnem. „Měl bys tu svou starou ukučírovat.“

„Koukej se raději ztratit,“ varoval ho Bombolini, „nebo ti rozmlátí buben.“

Protože víno zmizelo, buben umlkl a vedro sálalo, začali se rozcházet a brzo zůstal na piazze jen Fabio s vinařem, s dětmi, voly a babkami, čerpajícími vodu z fontány. Už si neměli co říct.

„To nejlepší, co teďka můžu udělat, je zalézt do postele. Sbohem, Fabio,“ řekl Bombolini.

Tak skončila oslava. Fabio osaměl. Rozhodl se, že zajde do Starého Města a vyspí se na rohoži v domě svého bratrance Ernesta. Přešel piazzu a stoupal příkrou uličkou. Vedro teď žhnulo naplno. Brána africké pece, jak se tu říká, se rozevřela dokořán. Jakási stařena seděla v temnotě dveří vedle vchodu do Ernestova domku.

„Co to bylo za rámus?“ zvolala hlasem nedoslýchavých.

„Jeden člověk umřel,“ zakřičel Fabio.

„Kdo?“

„Mussolini. Benito Mussolini.“

Podívala se na něho a zatřásla hlavou. „Ale, ale,“ zamumlala, „toho jsem ani neznala.“

„Však nebyl zdejší.“

„Aha.“ Z obličeje se vytratil výraz, až se podobal temné prázdnotě rozevřených dveří, v nichž seděla.

V Ernestově domku to čpělo, přesněji řečeno smrdělo. Ernesto si s pořádkem nikdy moc nelámal hlavu. Nad ohništěm visel hrnec studených fazolí, a třebaže těžko klouzaly do krku, Fabio je s chutí zhltl.

„Tak tohle je hostina na oslavu. To je moje odměna,“ posteskl si nahlas. Našel si rohož, vyklepal ji, rozložil na zemi a pak se zahleděl na očazený strop. Z města sem nedoléhal jediný zvuk, ani zakokrhání, ani dětský hlásek či zabučení vola a Fabio usnul. Bylo devět hodin ráno.

Tak tedy proběhla oslava diktátorovy smrti. Tak ve městě Santa Vittoria skončil dvacátý rok slavné vlády věčné fašistické říše.

Fabio se probudil brzo odpoledne. Byl ještě unavený, ale vzbudil ho hlad. Rozhlížel se po domku, nenašel však ani patku okoralého chleba nebo skrojek ztvrdlého sýra. Zalitoval, že snědl všechny studené fazole. Napsal Ernestovi vzkaz: „Kdyby sem přitáhli mravenci, pošli by tady hlady,“ a vyšel na ulici. Vydal se k náměstí Lidu, aby si koupil trochu chleba, sýr a víno. Oslňující polední slunce ho zahnalo do stínu podél domů, než si oči zvykly na jeho záři. Když dorazil na piazzu, všiml si skupiny zevlounů zahleděných ke Starému Městu, ale oslněnýma očima nerozpoznal předmět jejich zájmu.

Náměstí Lidu tvoří střed Santa Vittorie. Je to plochý obdélník dlažby, rozdělující město na dvě části. Nad piazzou je Horní Město, kde domy sedí na horském sedle ve slunečním jasu. Nikdo neví, proč budování města nezačalo nejprve tam nahoře. Obyvatelům Horního Města se říká Kozlové. Lidé žijící kolem piazzy se nazývají Želvy podle fontány. Pod piazzou leží Dolní neboli Staré Město, kde bydlí Žabáci, protože po jarních deštích tu na mechově zelené dlažbě uliček hopsají žáby, dokud je krysy, kočky a děcka nevyženou. Na turistické mapě, třebaže sem žádní turisté nepřicházejí, je Staré Město označeno jako Středověká čtvrť, což zní vznešeněji. Žabáci se nikdy nežení s Želvami a Želvy nemluví s Kozly. Tak to tady chodí.

Celé město leží na svahu. Mussoliniho třída, probíhající Starým Městem a potom vzhůru k náměstí Lidu, je na mnoha místech tak příkrá, že přechází v řady kamenných schodů a v dolní části klesá k Tlusté bráně, hlavnímu průchodu Tlustou zdí, kterou začali stavět už Římané, ale dokončil někdo jiný, a která obepíná celou Santa Vittorii. Z města se dá vyjít také úzkou branou, používanou hlavně děcky a kozami, protože k ní ústí jen pěšina, prudce klesající po horském svahu.

Stojíte-li uprostřed náměstí Lidu, kde stál nyní Fabio, hledíte téměř přímo na další pozoruhodnost Santa Vittorie, výtvor fašistického hnutí, vysokou betonovou vodárnu čnící na třech ocelových nohách jak hlava obrovského pavouka. Černá písmena na stěnách nádrže tehdy hlásala:

MUSSOLINI MÁ VŽDY PRAVDU

Na druhé straně, třebaže je na ni z piazzy špatně vidět, stálo:

DUCE DUCE DUCE DUCE DU

Pod věží na Starém Městě se nachází hlavní chlouba města, městský vinný sklep, jehož střechu zdobí veliký červenomodrý nápis CINZANO, protože většina stáčeného vína se prodává této firmě.

Fabio z toho všeho nic neviděl. Zato ve vinném krámku ho čekal jiný problém. Uvnitř bylo tma a Fabio oslepený z ulice prošel kolem Rosy Bomboliniové, rozkročené u dveří se zkříženýma rukama a zahleděné ke Starému Městu. Nenásledovala ho dovnitř a tak musel v temnotě dotápat k židli. Čekal, až se trochu rozkouká, a tu zaslechl dívčí pláč.

„Můžu ti pomoct?“ zeptal se. Dívka mu neodpověděla. „Ruším tě tady?“ Vyčkával. „Jsi to ty, Angelo?“

„Ano, to jsem já.“

Pokoušel se říct něco milého nebo aspoň chytrého, ale nepřišel vůbec na nic, co by jí mohl povědět. Vůbec na nic. Nevypravil ze sebe ani slůvko. Zavřel oči a usilovně se snažil vymyslet aspoň jediné slovíčko, napadlo ho však jen její jméno a to nestačilo. Takhle to tedy vypadalo s Fabiem. Třebaže s dívkou nikdy nemluvil o samotě ani se neoslovili jménem, byl do Angely Bomboliniové zamilovaný. Takové věci se tu stávají častěji než jinde. Takovéhle lásce se tu říká „úder blesku“.

Mládenec pohlédne z okna na dívku, kterou předtím viděl snad tisíckrát, ale najednou jako když ho trefí blesk, uvědomí si, že je do ní celý blázen. Od té chvíle žije jen pro ni a je ochoten udělat cokoli, kdyby ho o to požádala, třebaže dívka snad ani nezná jeho jméno a neví o jeho existenci. Když se tohle stane, říkává se: „Fabio vidí Angelu ve svý polívce,“ protože se stala všudypřítomná.

Oběť zasažená bleskem lásky strádá obavou, že ten, koho miluje, nebude jeho lásku opětovat. Život se stává zoufale nesnesitelný. Strach z odmítnutí, z trudného zavržení do světa bez lásky je takový, že mnozí bleskem lásky potrefení milenci se k ní vůbec nepřiznávají a raději trpí skrývaným citem. Občas se někdo z nich zabije a potom lidé užasnou, protože netuší, z jakého pekla sebevrah unikl.

U většiny dívek a chlapců se však potrefení bleskem lásky projevuje tak jasně, jako by do nich udeřil opravdový blesk. Jenže Fabio je chytřejší než ostatní. Prozradí ho jedině, jak se začervená. Když někde zaslechne Angelino jméno nebo když ji potká na piazze, zrudne až do tmavočervena, ale zatím nikdo netuší, co se v něm odehrává.

Ještě se pokoušel vymyslet nějaké vhodné oslovení, když si uvědomil, že vedle něho stojí Angelina matka.

„Přinesla ti, co sis objednal?“

„Ach… ne, nepřinesla. Chtěl bych trochu chleba, sýr a víno.“

„Proč jsi mu nedonesla, co si objednal?“ obořila se Rosa Bomboliniová na Angelu. „Sedí tu nasucho a ty jenom máčíš podlahu slzama.“

Spatřil, jak Angela vstává a odchází do zadní místnosti a srdce se mu rozletělo za ní. Ano, to bylo to pravé, mé srdce letí za tebou! Ale kdyby dokázal ze sebe vypravit těchto pět slov, uvedl by ji do rozpaků. Vrátila se a položila před něho na stůl plátek sýra a sklenici vína.

„Chleba není,“ oznámila.

„Proč ne?“ Jenže tohle vůbec nechtěl říci.

„Francucci…“ odpověděla.

„Aha, ten pekař, ovšem.“ Musí si o mně myslet, že jsem úplný idiot, pomyslil si Fabio. „Nechtěl bych ti dělat potíže.“

„Matka nesnáší, když brečím.“

„Máš přece plné právo si zaplakat. Jen si poplač podle chuti,“ konejšil ji Fabio. Cítil, jak mu obličej rudne. Seděl u stolu, pojídal sýr a poslouchal její vzlyky. „Proč pláčeš?“ zeptal se konečně.

„Ty přece víš proč,“ řekla Angela. „Tak nač mě trápíš?“

Cítil, jak mu tváře opět rudnou a divil se, co vlastně provedl, čím trápí osobu, které ze všech na světě chce nejméně ublížit.

„Nevím proč,“ vypravil ze sebe.

„Kvůli němu,“ vydechla. „Přece jsi ho viděl.“

Kývla hlavou ke dveřím a k piazze. Přešel k oknu, otřel kousek tabulky rukou a podíval se ven. Skupinky zvědavců ještě postávaly na piazze. Pohlédl přes piazzu směrem ke Starému Městu přes široké rameno Rosy Bomboliniové, které mu bránilo v rozhledu. Napřed nic neviděl, ale po chvíli se mu podařilo rozeznat na dálku jakýsi pohyb a tu mu poskočilo srdce. Přímo cítil, jak mu stoupá v hrudi a naráží až do hrdla, jako by měl v útrobách živou rybu.

„Matko boží,“ vydychl a pokřižoval se. „Co tam ten tvůj táta provádí?“

Asi ve dvou třetinách výstupu na vodárenskou věž a ještě nejméně třicet metrů pod bezpečím železného zábradlí ochozu spatřil znehybnělou siluetu muže, odrážející se proti obloze a horám za Santa Vittorií, přitisknutou k úzkému, zrezavělému žebříku, který vede až ke střeše nádrže. Byl to Italo Bombolini.

„Co tam tvůj táta provádí?“ Jakmile to řekl podruhé, uvědomil si dvě věci: že někdo se bude muset vypravit Italu Bombolinimu na pomoc a že to bude jedině on sám.

„Proč to musím být zrovna já?“ povzdechl si nahlas a hned se za to hlasité prořeknutí zastyděl. Postava tam nahoře se začala zoufale pomalu posunovat do výšky.

„Nic se mu nestane. Vždyť jsem lezl po horách a jiný lidi taky. A on určitě taky umí šplhat nahoru.“ Angela se znovu rozplakala. Fabio vyšel ven a poklepal Rose Bomboliniové na rameno.

„Máte nějaký dlouhý provaz? Hodně silný?“

„Kdepak,“ zavrtěla Rosa Bomboliniová hlavou. „Neriskuj život pro jeho nabubřelou pýchu. Vždyť sletí. Tak ať si sletí.“

„Pořád stoupá nahoru.“

„Protože ten ňouma teď nemůže slízt dolů,“ řekla Rosa a Fabio zase zrudl. Nikdy předtím neslyšel, aby nějaká žena takhle mluvila o svém manželovi nebo jiném muži. „Žuchne dolů na piazzu jako ten vůl, co se škrábal na střechu.“

Nakonec mu přece jen přinesla provaz, dokonce celý velký kotouč, přidala k němu košík se sýrem a olivami, dvě láhve s vínem a s fiasco grappa, se silnou kořalkou, kterou tu pálí sedláci.

„Tohle všechno neunesu,“ namítl Fabio.

„Angela to za tebou donese v batohu,“ řekla signora Bomboliniová. Angela ještě celá uplakaná se mihla kolem nich s nadzdviženou sukní, aby se jí lépe utíkalo. Jednalo se o život, a přece Fabio v tu chvíli nedokázal myslet na nic jiného než na Angeliny nohy, tak pevné, opálené a pohledné.

„Pročpak jsi tak červenej,“ zeptala se ho Rosa Bomboliniová. „Je ti dobře?“

Je mi moc dobře, pomyslel si Fabio. Chystám se zachránit otce milované dívky a ona mně za to bude nadosmrti vděčná. Vyrazil prudkým krokem, i když věděl, že by měl šetřit energií. Angela s batohem ho dohonila v ohbí Mussoliniho třídy u domku ševce Babbalucheho.

„Jen ať si spadne,“ popichoval švec. „Prokáže tím službu veřejnosti.“ Angela podala Fabiovi černý batoh z umělé kůže, který kdysi patřil k výstroji fašistických skautů a na jehož chlopni vynikal nápis: „Tento batoh patří Brunovi. Smrt tomu, kdo ho vezme.“ Na druhé straně vypáleno do kůže stálo: „Věřte, poslouchejte, bojujte! Duce.“ Oba se nad tím rozesmáli.

„Budu se za tebe modlit, Fabio,“ řekla Angela. Bylo to poprvé, co ji uslyšel vyslovit své jméno.

Žebřík Fabia šokoval. Neviděl ho už několik let a teď se zděsil, jak je úzký a chatrný. Vlastně to ani nebyl žebřík, ale dlouhé kusy roury svařované dohromady, široké asi patnáct centimetrů, z níž vyčnívaly ve dvanácti či patnácticentimetrových odstupech železné záchytky pro ruce a nohy.

„Nekoukej se nahoru, Fabio. Jenom před sebe,“ radil kdosi.

„Nelez nahoru, stejně mu nepomůžeš.“

Utáhl si opasek, aby mu nevylézala košile, kolem ramen přehodil smyčky provazu a plandající konce nohavic přivázal tkaničkami ke kotníkům.

„To jsi blázen, že chceš lézt nahoru, Fabio. Proč se máš kvůli němu zabít?“

Fabio se přitiskl k rouře a chvilku ho to nutilo podívat se vzhůru. Užasl, když spatřil, jak daleko už došplhal obtloustlý vinař. Kov byl horký, ale nepálil. Fabio se nadechl a začal stoupat. Napřed to šlo dobře, ale překvapilo ho, jak jsou stupy žebříku malé, na dotek menší než napohled. Něco mokrého mu šplíchlo na vlasy a on si uvědomil, že je to barva z plechovky, kterou si Bombolini uvázal kolem krku. Snažil se nehledět nad sebe ani pod sebe, ale na horský svah, na zelené stromy a údolí. Zadíval se na Montefalcone. Pojednou k němu dolehl ohlušující výkřik z piazzy. Přitiskl se těsně k rouře a čekal, že Bomboliniho tělo poletí kolem. Když se nic nedělo, vzhlédl do výšky a spatřil Angelina otce, jak se klátí na rouře jako dveře rozražené větrem. Bombolini se nestrefil do záchytky pro nohy, místo pádu do hlubiny se však dokázal přichytit jednou nohou a jednou rukou a teď se tam potácel ze strany na stranu a pokoušel se přitáhnout zpět. Záchvěvy roury od tohoto zoufalého úsilí Fabia děsily. Po chvíli zahučela piazza dalším pokřikem, a když pohlédl nad sebe, Bombolini se už zase soukal nahoru.

Na druhé straně piazzy proti vinařovu krámku ve sklepě paláce pohlavárů, kde se zabarikádovala Banda, uslyšeli křik.

„Už to nebude dlouho trvat,“ prohlásil dr. Bara. „Už je to ve vzduchu. Chátra si zkouší svaly. Je to jen otázka času.“

Sešli se tam všichni: Copa a Mazzola, dr. Bara, poštovní úředník Vittorini, všichni se svými dětmi a příbuzenstvem, a dokonce i Francucci, oči opuchlé, vylámané zuby a rty rozražené.

„Třeba sem nepřijdou,“ utěšoval se Mazzola. „Třeba hulákají kvůli něčemu jinýmu.“

„Nám přece už nic neudělají,“ ozvala se žena Francucciho. „My už jsme si svůj díl zaplatili.“

„Cože, za dvacet let mizernýho chleba?“ ušklíbl se lékař. „To jste vyrovnali jen první splátku.“

„Kdybysme věděli, kdo je vede, mohli bysme něco vymyslet,“ uvažoval Copa, starosta.

„Každej se dá něčím koupit,“ přemítal Mazzola.

„Kam se k čertu poděl Pelo? Přerazím tomu všivákovi hnáty,“ zahromoval Copa.

Romana Pelu, nejmírumilovnějšího muže města, stín lidské bytosti, vyslali na průzkum, co je příčinou pozdvižení na náměstí Lidu. Ještě se nevrátil. A tak seděli za zabarikádovanými dveřmi v temném sklepě pod Rezidencí, vládním centrem Santa Vittorie, a čekali a natahovali uši.

„Kdyby to tak vydrželo aspoň do noci,“ uvažoval Mazzola. „Pak by na nás třeba zapomněli. Lidská paměť je krátká.“ Mazzola byl vždycky optimista. Z piazzy znovu zaburácel tak mohutný řev, až se zdálo, že vyráží rovnou z kamenných zdí domu. Pekař se rozeštkal.

„Nedělal jsem nic jinýho, než že jsem pro ně pekl chleba, a teď se mi za to chystají ubližovat,“ naříkal Francucci, posedlý představou pomstychtivého davu, který ho strká do jeho vlastní pekařské pece, aby ho zaživa upekl.

„Musíme přijít na nějaký způsob, jak se jim vzdáme, nežli na nás vpadnou,“ rozumoval Vittorini. „Takový způsob, abychom si sami mohli stanovit podmínky naší kapitulace.“

S postupem dne získával poštovní úředník ve sklepě velení. Nebyl fašistou, jen placeným státním zaměstnancem, „funkcionářem“, jak sám sebe rád nazýval, a jelikož si Vittorini potrpí na formu, považoval za svou povinnost být počítán k uznávané správní mašinérii vlády. Jestli komunisté někdy převezmou v Santa Vittorii nebo v Itálii vládu, vyvěsí Vittorini na poště obraz Karla Marxe.

„Teď se hlavně musíme chopit iniciativy,“ radil Vittorini.

„Krásná slova,“ přikývl dr. Bara, „krásně formulovaná.“

Pozoruhodnou Vittoriniho povahu ještě překonává jeho uniforma, kterou je oprávněn nosit, do níž se obléká o všech státních a církevních svátcích a kterou se také tohoto dne prozíravě přioděl. Je to uniforma jednoho známého pluku, ačkoli se už nikdo nepamatuje na jeho jméno a číslo. Je ušita z bílého sukna tak často čištěného a bíleného, že při pohledu na Vittoriniho ozářeného sluncem přechází zrak. Prsa mu zdobí červeno-bílo-zelená hedvábná šerpa a na ní září pozlacená medaile jak slunce na nebi. Černé lakové holínky se u kolen rozšiřují a meč v blyštivé pochvě cinká o dlažbu, když Vittorini vykračuje po piazze ke kostelu. Zelené epolety lemuje zlaté třepení, ale nade vším dominuje Vittoriniho klobouk. Je zhotoven z lakové kůže s malým štítkem, z vysokého dýnka spadávají kaskády kohoutího peří a ta černozelená záplava se při každém kroku blýská a vlní.

„Musíme odhalit povahu nepřítele,“ dumal Vittorini, „a té se potom podrobit. Nesmíme připustit, aby přišli a brali si, co je napadne. My sami jim ze své vůle budeme dávat. Jedině takhle můžeme postupovat.“

Potřásl hlavou, aby zdůraznil svou pointu, a temné kaskády per se znovu rozvlnily.

„To jsou moc krásná slova,“ přitakal lékař.

„Kde je proboha Pela?“ zaúpěl Copa.

Železnou mříž úzkého ochozu obtočeného kolem vrcholku vodárenské věže rozžhavil půldenní sluneční žár, až pálila na dotek, ale když ji Bombolini přelézal, nic takového nevnímal. Překulil se na podlahu ochozu a skoro naráz usnul. Na sestup z věže vůbec nepomyslel. Připravil se na smrt. Zatoužil dokonce po lehkém pádu vlahým odpoledním vzduchem jako po slastném vykoupení. Věděl, že dav na piazze čeká na jeho poslední představení, a nechtěl ho zklamat, jenže v tuto chvílí byl tak vyčerpaný, že na meditování o smrti neměl sílu. Však to počká, až se vzbudí, leda že by se skulil dolů ve spánku. Do té doby bude ležet natažen na železných plátech ochozu a žhnout.

Když se konečně probral, uvědomil si tři věci. Oči měl přitisknuté k otvorům v mříži a zamlžené obrysy světa dole pod ním naznačovaly, že uplynula spousta času. Částí těla už ležel ve stínu. Zahleděl se na volka, kráčejícího stezkou mezi terasami.

Cesta pokrytá světlým, na troud vyschlým prachem se z výšky podobala čáře narýsované bílou křídou na zeleni teras. S každým krokem vola se zvedal kotouč prachu, vlající vzduchem jak bílý prapor.

Mám žízeň, pomyslil si Bombolini. Umírám žízní.

Zadíval se na terasy, kde pracovali lidé ponořeni do vinné révy, mezi stinné tunely tuhých zelených listů, nebo odpočívali v temně zeleném chládku. A přitom hned u ucha slyšel bublat vodu skrz betonovou kůži vodní nádrže.

Začínám blbnout, napadlo Bomboliniho. A konečně si uvědomil, že je s ním na věži ještě někdo. Z druhé strany nádrže se nesl rytmický zvuk, měkké pravidelné pleskání jako nárazy vln na bok zakotveného člunu.

Než se skutálím, musím zjistit, kdo je tu na věži se mnou, rozhodl se. Pokoušel se ze sebe něco vypravit, ale zvuk z něho nevyšel. Snažil se pohnout, ale nešlo to. Ani zabít se nemůžu, povzdechl si, a potom zavadil očima o láhev vína s odzátkovaným hrdlem, stojící na dosah ruky jako vojáček v pozoru.

Srknu si kapánek vína a potom poletím, řekl si. Cítil, jak mu víno stéká hrdlem a zaplňuje žaludek a začíná proudit do celého těla, jako by do něho vstupovalo samotné slunce. Druhý doušek sklouzl lehčeji a každé další loknutí v něm explodovalo jak malé teplé sluníčko. Vtékal do něho zdroj života. Vychutnával každé polknutí, které mu žbluňkavě sešplíchávalo do žaludku. Víno prokazovalo Italu Bombolinimu stejnou službu, jako transfúze nemocnému po velké ztrátě krve. Když láhev dopil, zjistil, že už se dokáže posadit. Opřel se o betonovou stěnu a nohy přehodil přes ochoz, což vyvolalo dole na piazze hurónský jásot.

„Kdo je tu na věži?“ zeptal se.

„Fabio.“

Pleskavý zvuk ustal, ale pak začal znovu, ťap, ťap, ťap – jak tahy štětce roztíraly barvu po stěně.

„To jsem moh čekat, že to bude Fabio,“ řekl Bombolini. Mluvení ho vyčerpávalo. „Hned jsem věděl, jestli pro mne někdo vyleze, tak to bude jedině Fabio. Fabio, slyšíš mě?“

„Ano.“

„Nechť tě Pánbůh za to obdaří svým požehnáním.“

Fabio nemohl odpovědět. Takovéhle řeči tady lidi uvádějí do rozpaků. U Sicilanů by to šlo, ale tady ne. Sicilani jsou na zdejší vkus samá emoce a sentimentalita a vulgárnost. „Ukaž se mi, Fabio.“

„Ne. Když jsme oba na stejné straně ochozu, začíná padat.“

„Ty fašistický všiváci,“ zaklel Bombolini. „Ožulili nás na materiálu. Měli tu postavit pořádnej žebřík a místo toho sem dali rouru a prachy za to shrábli do kapsy. Měli tu udělat pořádnou plošinu a udělali tady tohlencto. Jak jsi daleko?“

Fabio už zamazal slova MUSSOLINI MÁ VŽDY PRAVDU a dospěl k polovině osmkrát zvěčněného DUCE.

„Ještě čtyři, viď?“

„Ano. Kdo tohle dělal, tak to teda pěkně přehnal,“ povzdechl si Fabio.

„To jsem udělal já,“ přiznal se Bombolini. Fabio mlčel. Bylo mu trapné představit si tohoto muže, jak riskuje život výstupem na věž, aby na její zdi kolem dokola napsal DUCE DUCE DUCE, a neuměl si představit, že tenhle muž byl kdysi mladý.

„Víš, tenkrát jsem byl ještě zelenáč. Byl jsem vysokej a štíhlej. Vypadal jsem jako Garibaldi. Měl jsem dlouhý černý lesklý vlasy. Jak to, že se mi tenkrát kroutily? Panebože! Když jsem to tady tenkrát dodělal, vůbec jsem nebyl unavenej.“

Fabio natíral dál.

„Já vím, co si myslíš, Fabio. Ani mi to nemusíš říkat,“ dumal Bombolini. „Musíš se snažit pochopit, jak to všecko tenkrát vypadalo. Napřed to nebylo takový, jaký je to teď. On byl napřed báječnej, Fabio. Sliboval nám hory doly.“

Najednou ucítili, jak se věž zachvěla. Chytli se zábradlí, ale chvění hned přestalo. Hora se tu každý den o kousek natáhne a sesune jako obr, když se protahuje ve spánku.

„Co nám naslibovali! Nemyslím jen takový ty pitominky jako budování armády a silný Itálie. Slibovali, že pomůžou postavit školu a zaplatí učitele. Každej se k nim přidával. Taky prý nám pomůžou se silnicí a osázejí holý kopce trávou a stromy, aby se půda nesesouvala a aby se v ní držela vláha. My jim věřili, Fabio. Panebože, co to pro nás tenkrát znamenalo! Všecko se zdálo bejt možný. A my tomu věřili!“

„Jak jste mohli?“ podivil se Fabio. „Věřili jste, protože jste chtěli věřit.“

„Baže. Jenže on taky věřil. Vážně, já si myslím, že Mussolini tomu taky věřil.“

„A nakonec se z toho všeho nic neuskutečnilo.“

„Něco přece. Třeba tahle vodárna. Poslyš, Fabio, nám se tehda zdálo, že to tu bude jako v Americe. Koukni!“ Vinař vztyčil ukazováček, ačkoli to Fabio nemohl zahlédnout. „Vidíš odtamtud, kde jsi, na Scarafaggio?“ Fabio přisvědčil. „Když se stavěla naše vodárna, vomdlívali tam u nich v ulicích závistí, jak se na ni koukli. ‚Příště budem na řadě my,‘ vykřikovali. ‚Už je to tady, už se dějou zázraky.‘“

A vyprávěl Fabiovi o památném ránu, kdy věž slavnostně uváděli do provozu. Z Montefalcone přivezli v autech pohlaváry a potom je dopravili k věži na vozech tažených voly a vyzdobených praporky a květinami. Vrcholek věže zakrývala obrovská vlajka, a když zatáhli za provaz, ukázala se celá nádrž, na stěnách zářící novostí se v ranním sluncí skvěla čerstvou černí namalovaná písmena MUSSOLINI MÁ VŽDY PRAVDU a kolem dokola ta všechna DUCE DUCE DUCE. A na ochoze stál Italo Bombolini.

„Tenkrát se ze mě stal na pár dní hrdina. Jenže potom nám zavřeli vodu,“ povzdechl si Bombolini, „a potom se ze mě stal trouba.“

Když tehdy pohlaváři z Montefalcone odjeli, Banda převzala správu vodárny a začala vymáhat za vodu poplatky. Vinaři odmítli platit, Banda dala vodu zavřít, cementové zavodňovací kanálky se brzy zanesly listím a špínou a lidé se vrátili ke starým způsobům: opět se modlili k Bohu, aby seslal déšť, a On obvykle nebýval příliš štědrý. Lidé však na vodárnu zapomněli.

Mezi řečí odhodil Bombolini láhev z věže a dav dole vyjekl, jak zakroužila nad městem a nakonec se roztřeskla na střepiny na střeše městského vinného sklepa. Vzápětí vylezl na střechu stařík s bílými vlasy a obličejem zrudlým do vínova a zahrozil pěstí. Byl to Kmotr Réva, strážce vína.

„Vyrušil jsem víno ze spaní,“ konstatoval Bombolini. „Kdyby měl pušku, tak by mě z věže sestřelil. Budeš už hotovej?“

„Ano. Ještě dvakrát DUCE a jednou DU.“

„To mi tehda došla barva,“ zavzpomínal si znovu Bombolini. „Víš, napřed jsme nemysleli na Mussoliniho. Nedávali jsme vinu jemu. Šlo nám jenom o tu vodu. Země se mohla vobracet vzhůru nohama a my to neviděli. Víš, co říká Mistr? ‚Muži dokáží klamat sami sebe ve velkých věcech, ale zřídkakdy v maličkostech.‘“

„Kdo je to Mistr?“

„Niccolo Machiavelli,“ odpověděl Bombolini. „To je můj Mistr. Študoval jsi ho?“ Fabio přisvědčil.

„Já si ho pořád čtu a učím se ho zpaměti,“ přiznával se vinař. „Vladaře jsem přečet třiačtyřicetkrát.“

Tohle sdělení mladíka ohromilo a nevěřil mu. Otec mu kdysi říkal, že pod Bomboliniho klaunským zevnějškem se skrývá lepší mozek, než by kdokoliv mohl předpokládat, ale Fabio neměl dosud možnost to postřehnout.

„Víno už tu asi nemáme, že ne?“

Fabio už na to myslel. Kdyby se Bombolini opil, byl by konec s oběma, a přece by víno mohlo sestup dolů usnadnit. Otevřel batoh, odzátkoval druhou láhev vína a posunul ji po ochozu.

„Bůh nechť tě za tohle zaplaví svým požehnáním. Ať v samým požehnání přímo toneš!“ A začal hltat zteplalé červené víno. Zatímco pil, rozhostilo se na ochozu ticho.

„Až tu láhev dopiju, sletím z věže,“ rozhodl se Bombolini.

„Ale ne,“ zatrnul Fabio.

„Přece nemůžu zklamat svý diváctvo. Jen se na ně dolů koukni. Už na mě čekají celej den.“

„Nevylezl jsem nahoru zbytečně.“

„Umíš si představit, co by řekli? Ten mizernej holomek ani z věže neumí sletět.“

Fabio zrychlil tempo natírání. Barva už docházela a začala ho zmáhat únava. Jestli má vůbec kdy svést Angelina otce z věže, musí to provést brzo, dřív než ho únava udolá a než je přepadne tma, a taky dřív, než se vypaří účinek vína.

Muži a ženy v tu dobu opouštěli vinice. Shora viděl, jak vycházejí ze stínu révoví na stezku vedoucí od teras vzhůru do kopce. Hodně jich už dorazilo nahoru, a tak když Bombolini odhodil druhou láhev, jejich pokřik splynul s jásotem davu dole na piazze v mohutný hlahol. Fabio zatím dobral plechovku až na dno a zamazal poslední písmeno. Užasl, že mu to vyšlo tak akorát na zahlazení posledního U a víc už ani na jediný tah štětcem.

„A teď tu pikslu mrskni dolů,“ radil Bombolini. Fabio odhodil plechovku daleko za město, přes piazzu a Tlustou zeď, kde nemohla nikoho zasáhnout.

„A teď ještě štětec.“ Odhodil štětec a lid zavýskl. Odhodil sýr a olivy a druhou plechovku a pokaždé dav radostně zařičel a hlahol stále zesiloval. Když Fabio odhazoval batoh, celá piazza zaburácela nadšením.

„Tak to bychom měli a jdeme,“ zvolal Fabio. Doufal, že vzrušení postaví vinaře na nohy. Přešel po ochozu na druhou stranu k Bombolinimu. Jak to učinil, zrezavělé železné nýty zaražené před lety do betonu zaskřípěly, ba doslova zakvílely na protest. Přeběhl rychle kolem Bomboliniho k sestupové rouře se záchyty, aby jeho váha ochoz nezatěžovala. Lidé na piazze zmlkli. Z města se teď neozval ani hlásek.

„Nechtějí, abyste sletěl, slyšíte?“ řekl Fabio. „Kdyby chtěli, abyste spadl, křičeli by.“

Zatímco mluvil, natáhl ruku po provaze a začal ho Bombolinimu omotávat pod pažemi, přes záda a kolem pasu. Měl už promyšlený jednoduchý plán a doufal, že vyjde. Chtěl vinaře přivázat k rouře, doslova ho na ni zavěsit a potom spouštět záchytku po záchytce dolů. Umístí nohy Bomboliniho jednu po druhé na další stupy a znovu omotá provazy kolem jeho těla a roury, a až bude takhle zajištěn, posune ho o kus níž. A tak ho celého v provazech dotáhne až dolů, jako když se vleče medvěd z vysokých hor. Přiměl Bomboliniho, aby se posunul po ochozu k rouře a potom mu spustil nohy k první záchytce. Třebaže čněli tak vysoko nad piazzou, i odtud zaslechli, jak se lidem zatajil dech. Když ho uvázal k rouře, nezačal hned sestupovat, protože se příliš vyčerpali.

„Proč pro mě tohle děláš, Fabio?“ zeptal se Bombolini. Fabio neodpověděl. Jak by se teď mohl zmínit o Angele? Zauvažoval, jestli by se namáhal šplhat po rouře kvůli otci někoho jiného, a hned si uvědomil, že jedině pro otce Angely je ochoten něco takového podstoupit.

„Proč?“

„Protože jste člověk v nesnázích. To je lidská povinnost, pomáhat lidem v nesnázích.“

„Ach Fabio,“ vzdechl Bombolini. „Nevím, kam chodíš na takovýhle řeči. Povinností lidí je, aby se starali sami o sebe, o nic jinýho. Tak si hodíme zase jeden krůček.“

Fabio nadzvedl pravou nohu Bomboliniho a posunul ji na nižší příčku. Pak se vyšplhal, až hlavou dosahoval k jeho pasu, stáhl provazy asi o půl metru níž a takhle to několikrát opakovali. Potom zase chvilku odpočívali.

„Fabio?“

„Ano.“

„Rád bych, abys něco věděl, Fabio. Jestli se dostanu z týhle věže živej dolů a jestli je na světě něco, co bys chtěl a já bych ti to moh dát, tak si řekni a dostaneš to.“

Proč mu to rovnou tady nedokážu povědět? Proč nedokážu být upřímný k sobě i k tomuhle muži, kterého přivazuju k rozviklané rouře a zachraňuju s nasazením vlastního života? Stačí jediné slovo, jen několik slov – ano, chtěl bych jen jedno, jediné na světě: Angelu. Chci vaši dceru za ženu. Místo toho však jen zabrumlal: „Tak polezte, polezte,“ a cítil, jak rudne.

Právě než znovu vyrazili, ukázal Bombolini k severu. „Panebože,“ zvolal, „vidíš támhle to? Vidíš to?“

„Ano. Něco tam hoří,“ řekl Fabio. „Hoří asi nějaké město.“

Spatřili mrak šedi pozlacený sluncem pozdního odpoledne. Valil se z města posazeného na vršku hory jako koruna, a ta koruna zářila plameny.

„Hoří tam celá hora,“ zvolal Bombolini a měl pravdu.

V paláci pohlavárů slyšeli z piazzy nejprve jednotlivé výkřiky a výbuchy jásotu. Potom se hluk slil v neutuchající řev a tak usoudili, že zástup vzrostl, ale nikdo nechtěl uvěřit, že takový hlomoz rozpoutal Italo Bombolini.

„Proč by Pelo něco takového říkal?“ tázal se Mazzola.

„Protože Pelo je pitomec,“ řekl Copa. Pelo se vrátil z náměstí Lidu, a když se nikdo nedíval, zaklepal dvakrát na dveře Rezidence, jak mu přikázali.

„Kvůli čemu tak jásají?“ zeptal se Vittorini.

„Kvůli Bombolinimu.“ Vittorini nevěřil svým uším.

„Italo Bombolini,“ opakoval Pelo. „Ten vinař. Obchodník s vínem. Ten přivandrovalec ze Sicílie.“

„Já ti nevěřím,“ odporoval Vittorini.

„Ale je to pravda,“ ohradil se Pelo a odběhl. A od té doby hluk stále rostl a s ním rostla i potřeba Bandy dozvědět se, kdo je doopravdy tím vůdcem, proti němuž mají naplánovat nějakou protiakci.

„Já si myslím, že je to pravda,“ ozval se dr. Bara.

„Pak tedy budeme muset vyjednávat s Bombolinim,“ usoudil Vittorini. „Ve válce si člověk nemůže vybírat nepřítele. Jestli si dav ztřeštěnců vybral Bomboliniho, pak nám nezbývá než jednat s mužem, kterého si lůza zvolila.“

„No dobrá,“ řekl doktor. „Však už brzo zjistíme, kdo je ten vůdce, ať chceme nebo nechceme.“ Francucci začal znovu naříkat.

„Já chci kněze. Zavolejte mi kněze. Chci se naposled vyzpovídat,“ fňukal pekař a pak se rozbrečela i jeho žena. „Drž hubu a chovej se jako chlap,“ zařval Copa. „Nevím jak,“ zaskučel Francucci.

„Má pravdu,“ řekl Vittorini. „Potřebujeme faráře. Všichni členové fiancheggiatori se musí semknout ke společné obraně.“

Fiancheggiatori byla aliance Koruny a Vatikánu s byrokracií a velkým kapitálem, která tvořila tradiční sepětí moci v této zemi. O muži, kterému by se podařilo fiancheggiatori uspokojit a vyladit je s ostatními, se říkalo, že získá klíče od království. To patřilo k oblíbeným rčením poštmistra, ale jak Babbaluche jednoho dne zdůraznil, jediné, co v tomhle spolku chybělo, byl lid. Poslali na piazzu malého chlapce, aby zašel na zvonici pro faráře.

„Řekni mu, že někdo umírá,“ nakázal mu Mazzola. „To ho sem určitě vytáhne.“

Uložili Francucciho do vzdáleného koutu sklepa, do nejhlubší tmy, ale i odtud slyšeli jeho nářky opakované donekonečna jako litanie v kostele.

„Chystají se, jak mě vyválejí v mouce a polijí vodou a pak mě strčí do pece a upečou zaživa… chystají se, jak mě vyválejí v mouce…“

„Ne, tomuhle nevěřím,“ prohlásil Mazzola, když se chlapec vrátil s farářem. „Odmítám tomu věřit. Žádný dav ani lůza z tohodle města by nemohly tak zpitomět, aby si vybraly za vůdce Bomboliniho.“

Jenže padre Polenta jim to potvrdil a jemu věřit museli.

„Ano, je to pravda, lidé provolávají slávu Bombolinimu.“

„Ale proč? Proč Bombolinimu?“

„To už je v povaze davu oslavovat blázny,“ řekl farář. „Tak kde máte toho umírajícího?“ Dr. Bara mávl rukou kolem sebe.

„Tady všude. Jsme to my všichni. Je to jen otázka času.“ Tu sem dolehl ohlušující pokřik, tak silný, až jeho nápor otřásl dveřmi. A po něm další a další, jako údery kročejů pochodujících vojáků. Výkřiky zesilovaly s takovou pravidelností, že ani Francucci už neslyšel vlastní naříkavé litanie.

Výkřiky byly počítáním. Fabio dotáhl Bomboliniho do tří čtvrtin sestupu po rouře, když někdo na piazze spočítal, kolik příček ještě zbývá do konce, a když jich bylo padesát, dav začal skandovat zbývající počet.

„Čtyřicet devět. Čtyřicet devět…“

„Čtyřicet osm…“

Úspěch se dostavoval po etapách, vždy čtyři, pět záchytek najednou, a zatímco vyčerpaný Fabio s Bombolinim oddechoval, lid skandovaně vyřvával počet zbývajících záchytek, dokud se dvojice znovu nepohnula.

„Čtyřicet sedm, čtyřicet sedm, čtyřicet sedm…,“ jako supění parní lokomotivy připravené vyjet z nádraží. Dav se přišel podívat, jak Bombolini sletí z věže, ale teď se nálada změnila. Teď ho křikem povzbuzovali. Zbývalo už jen čtyřiatřicet či pětatřicet záchytek, konec těžké zkoušky se blížil, a přece vzdálenost k zemi ještě stačila, aby sklouznutí znamenalo smrt. Tu Bombolini prohlásil, že nemůže dál. Svaly na nohou mu ztuhly. Třásly se a chvěly, síla z nich vyprchala a on visel v provazech na rouře jako čtvrtka hovězího dobytčete na trhu. To, co potom Fabio dokázal, se musí přičíst samotnému zásahu vyšší moci shůry.

Když Fabio šplhal zpět po rouře, aby Bomboliniho nohy upevnil v záchytkách a osvobodil ho před smrtí uškrcením v provazech, cinkla náhle o kov roury lahvička grappy, zastrčená do kapsy. Úplně na ni zapomněl, protože Fabiovy myšlenky nebývají zaměřeny na alkohol. Ale právě v okamžiku nejvyšší zoufalosti, které už málem podléhal, se ozvalo cinknutí lahvičky jako povzbuzení z nebes.

Grappa, která se tu pálí, je pořádně silná. Používá se i do zapalovačů a pochodní. Mít s sebou láhev grappy v chladný den, to je jako nést v kapse láhev žhavých uhlíků nebo dokonce celá kamna. Fabio vyndal lahvičku z kapsy košile, napřáhl ruku, a protože Bombolini byl tak vyčerpaný, že se ani napít nemohl, musel mu Fabio sám vlévat grappu do hrdla doušek po doušku jako příjemné překvapení.

Účinek se dostavil okamžitě. Až dole na piazze uviděli, jak Bomboliniho ztuhlý, bezduchý výraz náhle zmizel a do tváře napřed nachově rudé a pak skoro mrtvolně bílé; se opět vrátila barva. Když se Fabiovi podařilo upevnit Bomboliniho nohy na záchytkách, už je tam udržel a Fabio ucítil, jak svaly se v nich probouzejí k činnosti.

„Dej mi tu lahvičku,“ žadonil Bombolini. Začal si sám lít grappu do hrdla v pravidelných doušcích, snad jeden za minutu, a každé polknutí vydalo aspoň za tři štamprlata. V pěti šesti minutách láhev grappy vyprázdnil a mrštil s ní na piazzu.

„A jde se dolů,“ zavelel Fabiovi. Dav na piazze radostně zaječel.

„Sundej mi provazy.“

Fabio zavrtěl hlavou. Bombolini se tedy sám pustil do rozvazování svých pout, a když je uvolnil, odhodil je divákům a začal sestupovat. Slézal pomalu, soustředěně a opatrně, nohama vyhmatával každou záchytku, a jakmile ji našel, celé tělo přesně vyvažoval k dalšímu kroku.

„Třicet čtyři, třicet čtyři, třicet čtyři…“

Slyšeli to po celé Mussoliniho třídě, slyšeli to skrz zabarikádované dveře a kamenné zdi paláce pohlavárů. Slyšeli to ve všech koutech za náměstím Lidu, jenže nevěděli, oč jde.

„Už to zase začíná,“ zneklidněl dr. Bara ve sklepě. „Už se zase na nás chystají. A teď ještě hlučněji.“ Dr. Bara se nebál sám o sebe. Věřil, že lidé jsou příliš sobečtí, než aby si ničili vlastního lékaře. „Měli byste něco naplánovat,“ ponoukal ostatní.

„Já už mám plán,“ ohlásil Vittorini s takovým zápalem, až se mu pera na klobouku rozvlnila, a to působilo přesvědčivě. „Já ho donutím, aby přijal naši kapitulaci. Je to otázka správného načasování,“ vysvětloval starý veterán. „Načasování, to je to pravé.“

„A nesmíme zapomenout na jedno,“ podotkl dr. Bara. „Italský voják mistrně ovládá umění kapitulace.“

To všem pozvedlo náladu, která se udržela, dokud k nim nedolehl řev, řev tak mohutný, že takový v Santa Vittorii snad jakživo neslyšeli.

Dolezl sám, bez pomoci, až na poslední záchytky roury, a jak se nohama dotkl dlažby na piazze, v tom okamžiku vypuklo obrovské nadšení a Bombolini se skácel dopředu. Zachytili ho dříve, než dopadl na zem, zvedli ho a posunovali masou lidstva shromážděného na piazze k jeho káře. Uložili ho na velký, masivní sicilský dvoukolák, pomalovaný růžově a modře nábožnými průpovídkami, a sotva ho paže davu uvolnily, spadl na podlahu. Museli ho znovu vyzvednout a zapříčit na sedadle, aby se opět nesvalil. A právě v tomto okamžiku vyslovil oněch šest slov, která roznítila nejmohutnější explozi zvuku zaznamenanou v historii města. Nežli vám tato slova sdělíme, je třeba povědět něco o zdejším kraji a jeho obyvatelích. Život v těchto končinách je těžký, těžší než pohled zvenčí může ukázat. Nikomu tu není nic darováno bez přičinění a mnozí za svou námahu nezískají zhola nic. Někdy se zdá, že čím víc se lidé dřou, tím méně dostávají, jako by práce mařila sama sebe. Kdož ví, kde tahle závada vznikla a v čem vězí. Jediná spolehlivá skutečnost tohoto kraje, to jediné, nač se tu člověk může vždycky spolehnout, je fakt, že tady nikdy ničeho není dostatek. Proč tu přesto lidé zůstávají? Ze stejného důvodu, proč sedlák neopouští svá pole. Vytrvávají u hladových soust, protože si na ně zvykli a bojí se smrti hladem v jiných končinách.

Proto se každý sedlák ze všeho nejvíc strachuje, aby mu někdo nevzal to, co si těžce vydřel. Takový strach je nesnesitelný. Všichni sedláci jsou asi nevděční z jednoho jediného důvodu. Když sedlák od někoho něco dostane, předpokládá, že jde o nějaký úskok, nebo že dárce nestojí o darovanou věc nebo je blázen. Tím je možné vysvětlit, proč největší potěšení italskému sedlákovi a patrně všem sedlákům na světě způsobí, dostanou-li něco bez práce – zadarmo. A nejlepším darem je to, kvůli čemu by se museli každý den do úmoru dřít. Dostat zadarmo perlu je pěkné, ale její cena nemůže být zhodnocena mírou potu. Perly jsou krásné, jenže chleba je lepší.

Proto tedy ten jásot, kterému teprve nyní porozumíte. Fabia posadili na zadní sedadlo a Bomboliniho vztyčili na předním. Roztlačili těžká kola vozíku, napřed sem a tam, aby docílili potřebný švih pro rozjezd vzhůru třídou Mussoliniho, když v té chvíli Bombolini pokynul davu. Nepochopili hned, co má na srdci.

„Řekni to ještě jednou,“ volali na něho. „Zřetelně.“ Pokusil se o to znovu. Polkl, odkašlal si a zvolal: „Víno zdarma lidu Santa Vittorie!“

Potom se skulil po hlavě na sedadlo a lze pochybovat, zda on či Fabio vůbec vnímali zvuk, který tato slova přivítal, ačkoli otřásl celou ulicí, přelil se na piazzu, zacloumal dveřmi paláce pohlavárů a rozechvěl barevná sklíčka v oknech kostela svaté Marie Ohnivé Pece.

Mussoliniho třída je příkrá a úzká a rozjet se s vozem bylo proto velice obtížné, když ho nemohlo najednou tlačit mnoho lidí. Dav má však pevnou vůli, kterou umí projevit, a tak už jen pouhé přání lidu se zdálo být dostatečnou silou k rozhýbání vozu do kopce. U kamenných schodů se museli zastavit a rozkomíhat velká okovaná kola vpřed a vzad, aby je přes ně přehoupli. Povzbuzovali se přitom skandováním Bomboliniho jména: Bom při pohybu vpřed, bo při pohybu vzad, lini když s vypětím vytlačovali kola přes hranu schodu a krátké ostře vyražené ni, když se překulila na vrchní plochu dalšího stupně. Všichni přihlížející se přidali k tomuto povzbuzujícímu pokřiku a za chvílí jím vibrovala celá ulice i celá Santa Vittoria.

„Bom-bo-li-ni!“ Skandování se rozléhalo celým Horním Městem, přelévalo se dál přes hradby až k náhorním pastvinám.

Jedna stařena pasoucí nahoře voly vyprávěla, jak jí to nahnalo strach jako hřmění blížící se bouřky. A v Luigim Longovi, který se vracel ze správky pumpy v sousedním městě, to vyvolalo představu úděsného hlasu trouby, zvěstující soudný den.

Vittorini nezahálel. V paláci pohlavárů se už na Bomboliniho připravili. Stáli za těžkými dubovými dveřmi, poslouchali řev davu a čekali na vhodný okamžik. Barikády odtáhli, na štěrbinku pootevřeli dveře, aby Vittorini viděl na náměstí, a za ním se seřadila Banda. Copa se připojil hned za starého vojáka s odznakem starostenské hodnosti v ruce. Mazzola za Copou třímal veliký mosazný klíč města, kterým se nedá nic odemknout. Dr. Bara si navlékl bílý lékařský plášť a na krk zavěsil stetoskop. Polenta byl oděn jen do polévkou potřísněné sutany a na hlavě měl kvadrátek, otrhaný a zmazaný od oleje. Protože si myslel, že jde udělit poslední pomazání, vzal s sebou dlouhý stříbrný krucifix, což se ukázalo být důležité. Přítomné ženy proslídily celý palác, kde se zmocnily všech náboženských obrazů a sošek svatých, které tu mohly nalézt. Na koho už žádné obrazy či aspoň sádrové sošky světců nevybyly, ten popadl do náručí aspoň nemluvně nebe batole.

Vittorini vlastnoručně sejmul v hale italskou vlajku a připevnil si ji k čepeli meče, takže z ní splývala jako korouhev, když meč vytáhl z pochvy.

„Otevřete ještě kousíček,“ přikazoval. Zvuk valící se dovnitř zvenčí byl přímo ohlušující. Vittorini strnul ve vojenském pozoru.

„Teď závisí všechno na vhodném okamžiku,“ zvolal na lékaře, ale dr. Bara ho neslyšel.

Nejdříve spatřili Bomboliniho hlavu, jak se vynořuje z Mussoliniho třídy, potom uviděli jeho krk a ramena, po nichž následoval vršek sicilské káry a nakonec celý dvoukolák tlačený davem na piazzu.

„Panebože,“ zaúpěl dr. Bara. „Přijíždí jako král od Východu!“ Čněl nade všemi, vznášel se a pohupoval nad nimi sem a tam, jako by plul na neklidném moři. Lidé ještě skandovali jeho jméno, proudili vpřed, rozlévali se do rozlehlého prostoru náměstí a kolem Bomboliniho vozu jako první vlna příboje.

Kdosi z paláce pohlaváru se pohnul směrem ke dveřím, ale Vittorini ho zadržel.

„Ještě ne, ještě ne!“ okřikl ho.

Kára se nepohybovala v žádném určitém směru. Jakmile vyjela z ulice, vymkla se kontrole mužů, kteří ji tlačili. Dokodrcala se do středu piazzy, poháněna tlakem davu. Chtěli ji stočit vlevo cd paláce pohlavárů, směrem k vinařovu krámku, ale mužové opřeni do jejích kol ji nedokázali zvládnout, protože tlak za nimi a vlastní setrvačnost vozu mířily dál k fontáně čurající želvy.

„Teď!“ zavelel Vittorini.

Dveře paláce pohlavárů se doširoka rozletěly. První z nich vyšel starý voják s mečem směřujícím vpřed a na něm vlajka pleskající ve větru, který tu ve městě vane každý večer. Za ním pochodoval Copa, imitace zlata na odznaku starosty se mu blyštěla v zapadajícím slunci. Mazzola pozvedl klíč k městu Santa Vittoria. Za ním vykročil dr. Bara a jemu po boku padre Polenta s vysoko vztyčeným stříbrným krucifixem, aby ho všichni na náměstí viděli. A po nich vycházely ženy s obrazy a soškami svatých v náručí a stařeny i mladice tisknoucí k ňadrům batolata.

„Teď!“ znovu vykřikl Vittorini. Zvedl meč, aby měl vlajku nad hlavou, farář vyzdvihl krucifix a začal s ním mávat nahoru a dolů, zatímco Mazzola činil totéž s městským klíčem. Copa rozkomíhal svůj starostenský odznak a podle něho se rozkývaly nahoru a dolů všechny sošky a obrazy i všechna děcka.

Nic se však nestalo. Vozík projížděl dál piazzou. To si Copa nechtěl dát líbit. Copa je mužem činu a situace po činu přímo volala.

„Ti všiváci,“ zvolal na Vittoriniho. „Oni chtějí naši kapitulaci ignorovat.“

Vběhl do paláce, a když se objevil s puškou v ruce, byl už vozík pár metrů za fontánou. První ránu z dvouhlavňovky vypálil Copa vysoko rad hlavy davu na piazze. Druhá šla o něco níže, tak nízko, že několik lidí štíply broky. Pohyb na piazze se zarazil, strkání a tlačení káry ustalo.

Copa vložil do pušky dvě další patrony. Jedna proletěla nad hlavami lidí vzadu na piazze a výstřel v nastalém tichu zazněl mnohem hlasitěji. Druhou odpálil směrem ke zvonici, kde broky cinkly o jeden zvon, až se sám rozkýval sem a tam a jeho srdce při tom slabě, pochmurně zabimbalo jako hlas umíráčku.

„Ještě jednou,“ přikázal Vittorini a opět se obrazy, odznaky i posvátný kříž a děti rozhoupaly nahoru a dolů.

Tohle budiž Bombolinimu připočteno ke cti: třebaže byl opilý a vyčerpání mu ubralo hodně z jeho schopností vnímat, mezi všemi lidmi shromážděnými na piazze a zahleděnými s ústy dokořán na kouř vycházející z hlavně Copovy pušky, na větrem rozvlněné peří Vittoriniho klobouku a jeho vlajku on jediný hned pochopil, oč jde.

V Machiavellim stojí jedna věta, kterou si Bombolini opsal na lístek a nosí ji všude s sebou.

Štěstí je jako žena. Chcete-li je ovládnout, musíte se ho zmocnit násilím, nežli získá možnost vám odporovat.

Všechna čest Bombolinimu. Tohle mu stačilo, spatřil svou šanci a na místě se jí zmocnil.

„Na palác pohlavárů!“ zavelel a v tom okamžiku se zdálo, že dojde k neshodě názorů. Dav prahl po vínu, ale měl v sobě tolik slušnosti, že byl ochoten na víno počkat. A tak s velikou námahou a zoufale pomalu vůz s Bombolinim otočili, odstrčili z cesty zevlouny a Bombolini na svém dvoukoláku se rozkodrcal po dlažbě piazzy směrem k paláci pohlavárů. Zamýšlel říct v tu chvíli něco pozoruhodného, aby podchytil situaci, ale nepodařilo se mu ani otevřít ústa.

„Z moci úřadu vloženého do mých rukou vládou města Santa Vittorie…,“ spustil Vittorini. Jeho hlas, jak se u dobrých vojáků stává, zazněl mohutně a velitelsky.

Co předtím řekl dr. Bara o italských vojácích a umění kapitulovat, bylo pravda. Vittorini a ostatní zapůsobili ve své porážce velkolepě. Starý voják pronesl skoro půlhodinový projev, aniž kdo zpozoroval, zda se vůbec nadechl. Jelikož nikdo nerozuměl účelu jeho řeči, nikdo nerozuměl ani jeho slovům. Zalíbila se však na poslech, protože se krásně nesla a z výmluvného Vittoriniho proudily věty jako řeky a jeho slova klouzala jako labutě na vodní hladině.

Není třeba zaznamenávat všechny podrobnosti. Stačí povědět následující: výměnou za posvátný a slavnostní slib Bomboliniho, že osoby a majetek jeho předchůdců – čímž se rozuměla Banda – budou respektovány, Italu Bombolinimu bude předán klíč od města a na krk mu bude zavěšen starostenský odznak.

„Mám tedy váš posvátný a slavnostní slib?“ otázal se Vittorini. „Pamatujte, že tak činíte v přítomnosti kněze, a tudíž i v přítomnosti samotného Pánaboha.“

Někdo do Bomboliniho šťouchl.

„Máte můj slavnostní slib,“ prohlásil Bombolini. Nato se Vittorini obrátil přímo k zástupu na piazze a zatímco Polenta žehnal všem krucifixem, Vittorini pozvedl svůj meč s vlajkou.

„Občané města Santa Vittoria,“ zvolal. „Představují vám nového vůdce.“

Lidé na to téměř nereagovali. Nerozuměli mu a nechápali, oč jde. Jediný ohlas, který Vittorini vyvolal, několik zavýsknutí a několik zabručení, zařehtání z hrdla Babbalucheho a zachrápání Fabia ze zadního sedadla vozu – to vše zaniklo v hučení větru pozdního odpoledne, až nakonec jediný zvuk provázející tuto chvíli bylo třepotání Vittoriniho vlajky. Na piazze se začalo stmívat, třebaže slunce dosud jasně ozařovalo střechy okolních domů. Vittorini lehce pokynul rukou, otočil ji vzhůru, jako by Bombolinimu naznačoval: „Vykonal jsem své, teď je řada na tobě,“ a dr. Bara vojáka rýpl do zad.

„Nechte si ten odznak,“ zašeptal. „Oni ho nechtějí. Nechte si ho. Udělali jsme strašnou chybu.“

Hned se však ukázalo, že se dr. Bara mýlí. Bombolini se na káře otočil směrem k svému lidu a něco k němu pronesl, nato dav radostně zahlaholil a prudce se rozvlnil. Vittorini se obrátil k Barovi.

„A co říkáte tomuhle?“

Muži se opřeli do velkých kol vozu. Dubový, železem pobitý dvoukolák skoro nadzvedli do vzduchu, aby ho mohli otočit a táhnout zpět po piazze.

„A co byste tomu řekl, kdyby se vůdcem nestal?“ zeptal se Vittorini. „Byli by nás roztrhali na kusy.“

Ženy daly poklesnout obrazům a sochám svatých a padre Polenta se vydal přes vyprazdňující se piazzu ke zvonici. Ostatní začali vcházet do paláce pohlavárů, protože jedním ze slibů se Vittorini zavázal, že do západu slunce Rezidenci vyklidí.

Vinař pronesl k davu šest slov: „A teď je na řadě víno!“

Když Rosa Bomboliniová uslyšela hluk z Mussoliniho třídy, zabouchla okenice, seběhla dolů zamknout železná vrata do krámku a hned zase spěchala nahoru, kde si stoupla za okenice, odkud sama neviděna mohla pozorovat náměstí Lidu.

Vůz jejího muže se zastavil asi šest metrů od krámku.

„Otevři vrata,“ zakřičel Bombolini. Když se neozvala žádná odpověď, podal někdo Bombolinimu dlažební kostku, vytrženou z náměstí. Bombolini ji předal jednomu z Pietrosantů s výmluvným gestem a mladík ji mrštil vzhůru na okenici. Okenice v prvním poschodí zapraskala.

„Otevři vrata,“ zahřměl znovu Bombolini. Okenice se tentokrát pootevřela a jeho manželka vystrčila hlavu.

„Lůze vrata neotvírám,“ vyštěkla Rosa Bomboliniová.

„To není lůza, to jsou občané města Santa Vittorie,“ zvolal Bombolini. Odpověděla mu posunkem pravé ruky, jaký tu dělávají jen chlapi a jenom tehdy, když jsou sami mezi sebou.

„Nařizuji ti, abys otevřela vrata,“ zařval Bombolini.

„Nařizuješ?“ zachechtala se způsobem, který ji proslavil po celém městě a všem naháněl strach. „Kdopak mi tady bude co nařizovat?“ Ta slova jako by ze rtů vyplivla.

„Starosta města Santa Vittorie.“

Pozvedl klíč od města a odznak starostenské hodnosti a lidé zajásali. Rozevřela okenice o něco šířeji.

„Tohle si může ten podělanej starosta toho podělanýho města někam strčit,“ zaječela. Novopečený starosta vypadal v tu chvíli velice unaveně a smutně. Ukázal na vrata:

„Pryč s nimi,“ nařídil a gestem ruky zdůraznil svá slova. „Vyrazte je!“

Objevila se znovu u okna. „Ty lotře! Tenhle dům patří mně. Tenhle krám patří mně. Slyšíš? Jestli sáhnete na vrata, tak už tě tady nikdy nechci ani vidět.“

Tak tedy učinil své první rozhodnutí ve funkci starosty. Nepodíval se na ni, když je vyřkl, ale rozhodnutí padlo. „Pryč s vraty! Vyrazte je!“ zavelel.

O vykonání rozkazu se zasloužil jeho sicilský dvoukolák. Snesli Bomboliniho z vozu, vůz roztlačili vpřed a vzad, aby dostali správný švih, a potom jako když býk vyráží k útoku, ho najednou vypustili. Vrata vozu neodolala. Železo bylo staré a závory a panty zrezivělé. Vrata povolila, nato praskly i dveře a s nimi celý vchod do krámku. Skleněná výloha se rozletěla na kusy a střepy se sesypaly do krámu i na piazzu.

Tak začala vláda Itala Bomboliniho.

Bylo by jistě potěšitelné, kdyby bylo možné napsat, že obyvatelé Santa Vittorie jednali jinak, nežli jednali onoho večera. Ale oni se zachovali jako praví Santavittoriánci a jako lidé, kteří získali něco zadarmo. Protože za víno nemuseli platit, pil každý přes míru a opilost a lačnost nikdy nejsou chvályhodné.

Někdo zapálil chlupy na koze a ta se řítila v plamenech po Mussoliniho třídě, až málem způsobila požár jednoho chlívku. Kdosi shodil na někoho láhev ze střechy a trochu ho pořezal, nebylo to však nic vážného. Pár mladíků hrálo mezitím na harmoniku a pastýř z horských plání na dudy, a třebaže se tu často netančí, dali se teď do tance, nejprve jen mužové, potom i ženy, a nakonec se roztancovali všichni společně.

Nad Santa Vittorií se toho večera objevilo i zvláštní znamení a to lid na chvíli utišilo. Zatímco se pilo z prvního sudu, právě po západu slunce, zatřpytila se na severovýchod od města podivně brzo Večernice. Visela nad horami, zazářila ve zlatistém soumraku hasnoucího nebe a pak zapadla do stínů hor. Všichni prohlásili, že je to dobré znamení.

„Ten mizera Bombolini má štístko,“ usoudili. „Někdo mu dělá shůry strážnýho anděla.“

Bude-li sklizeň vína toho roku dobrá, budou lidé po všechna následující léta hledět na oblohu a doufat, že opět spatří to dobré znamení, a budou se těšit, že ohlásí další dobrou úrodu. Kdyby však ten den někdo zemřel, bude rodina zesnulého vždycky pátrat po hvězdě ve strachu, že její zjevení zvěstuje další smrt v nadcházejícím roce.

Na hvězdu však brzy zapomněli, aspoň na tu noc, jakmile narazili druhý sud. Nakonec nikdo přesně nevěděl, kolik vína se vypilo. Bombolini tvrdí, že deset hektolitrů. To je na tisíc lidí spousta vína, když uvážíme, kolik je ve městě starců a dětí a víc než polovina žen.

Dlouho před půlnocí však tanec ustal. Bez ohledu na spoustu vypitého vína museli lidé vyrazit na vinice ještě před rozbřeskem. Jenom pár mladíků zůstalo vzhůru. Tým Želv hrál s Kozly na piazze cosi podobného fotbalu, ale i tahle zábava probíhala klidně a tiše. Jeden z hráčů objevil, že Fabio spí na mokrých schodech fontány čurající želvy.

„Měl bys radši vstát,“ radil mu, „nebo v tom nočním chladu umřeš.“

„Nemám kam jít,“ řekl Fabio. Už nebyl unavený ani opilý.

„Támhle je pro tebe místa dost. Bydlí tam teď Bombolini. Žena ho vyhodila.“ Hráč fotbalu ukázal směrem k paláci pohlavárů.

Fabio přešel přes piazzu a zastavil se přede dveřmi. V domě se svítilo. Zaklepal jen lehoučce, a když se nikdo neozval, vzal za kliku, ta povolila a on vstoupil dovnitř. S překvapením spatřil Bomboliniho, jak sedí na bedně u lojové svíčky a čte jakousi knihu. Chtěl starostovi něco říct, ale nic vhodného ho nenapadlo, a tak přešel místností až k němu.

Kniha byla stará a ohmataná. Zvetšela častým čtením a časem. Řádky textu byly podtrhány, některé dokonce dvakrát či třikrát tužkami různých barev, a na okrajích byla připsána spousta všelijakých poznámek. Jedna z nich hlásala: „Ne, neplatí v Santa Vittorii.“ Jiné, jak Fabio zahlédl, usuzovaly: „Jak pravdivé!“ a „Tohle si říkej fašistům!“

Bombolini sebou trhl a knihu zavřel.

„Nechtěl jsem vás postrašit.“

„Ale povedlo se ti to.“

Fabio starostu obešel a postavil se před něho.

„Čtete si svého Machiavelliho?“

„Budu ho teď potřebovat. Bude mně muset poradit, co mám dělat.“

Fabio se posadil na velkou dřevěnou lavici, která tu zbyla po Bandě.

„Rád bych tu přenocoval, jestli můžu.“

„Fabio, ty tady můžeš zůstat celej zbytek svýho života,“ řekl Bombolini.

„Ne, jenom tuhle noc. Jsem moc unavený.“

Bombolini zvedl svíčku a doprovodil Fabia nahoru do pokoje, kde na podlaze leželo rozestřeno několik pokrývek a starý kabát.

„Rád bych, abys spal na mým loži,“ řekl Bombolini, a když Fabio odmítal, přinutil ho, aby si lehl a se svíčkou odešel. Fabio netušil, kolik času uplynulo, než se starosta zase vrátil.

„Fabio! Jseš vzhůru? Poslouchej.“ Zalistoval v knize, zvedl ruku se vztyčeným ukazováčkem – gesto, které později Fabio zaznamenával jako průvodní příznak chvíle, kdy se Bombolini chystal citovat Machiavelliho.

„Moudrý vladař by nikdy neměl držet slovo, kdyby tím poškozoval své zájmy.“

Fabio se posadil. „Kdo to říká?“

„Mistr,“ odvětil Bombolini. „Chytrej lišák Niccolo Machiavelli.“

„Proč mi to čtete?“

„Musím dodržovat daný sliby?“

„Dal jste své slovo,“ odpověděl Fabio. „Svoje čestné slovo.“ Bombolini knihu hlasitě zaklapl.

„Já věděl, že jsem se měl raděj zeptat Babbalucheho,“ povzdechl. Bylo tma a Fabio usnul. Když se vzbudil, v pokoji už zase svítilo světlo.

„Ještě jednu větu, Fabio, jeden citát.“ Starosta vztyčil ruku. „‚Lidi musíme buď zahrnout laskavostí nebo je zničit, neboť za drobná příkoří se mstí, ale za velká nemohou. Musí tedy příkoří člověku učiněná být tak velká, abychom se nepotřebovali bát pomsty.‘“

Fabio neměl chuť se podílet na jakémkoliv prolévání krve, byl však unavený a zdálo se mu, že ta slova mohou mít jen jediný význam.

„Myslím, že by se podle toho dalo usuzovat, že byste je měl zabít.“ Bombolini se na chvilku zamyslel, ale než mohl něco podotknout, Fabio už zase spal.

„Myslím, že máš pravdu,“ pokývl smutně hlavou, protože neměl tak prostorný žaludek, který by dokázal strávit jak prolévání krve, tak i úctu ke slovům Mistra. Při dalším probuzení opět spatřil Fabio světlo v pokoji. Tentokrát však vycházelo z piazzy. Podařilo se mu na několik hodin usnout a hned se cítil lépe.

„Fabio della Romagna, přeji si, aby ses stal členem mého kabinetu,“ ohlašoval mu Bombolini. „Chci tě jmenovat ministrem ve Velké radě Svobodného města Santa Vittorie.“

„Jsem velice poctěn,“ odpověděl Fabio a myslel to doopravdy. „Jsem pyšný na to, že jste si mě vybral, ale musím teď být v Montefalcone. Musím dostudovat na akademii. Nebylo by správné, kdybych toho teď nechal.“

„Jenom na dobu výjimečného stavu,“ naléhal Bombolini. „Aspoň dočasně. Potřebuju tě. Potřebuju vzdělaný lidi. Udělám tě ministrem školství. Můžeš se sem rovnou nastěhovat. Seženu ti postel a psací stůl a Angela nám každý ráno bude nosit něco k snědku a večer nám připraví večeři. To nebude tak nejhorší.“

Tu jako by do Fabia znovu udeřil ten osudový blesk. Zčistajasna ta nejúchvatnější představa, o jaké kdy snil – Angela mu přináší snídani, potkává Angelu ve dveřích, zdraví se spolu na dobré jitro a dobrou noc, Angela mu připravuje jídlo vlastníma rukama, Angela se s ním co chvíli setkává náhodně v nejrůznějších soukromých situacích, které se jen mohou vyskytnout, když dva lidé jsou spolu sami v domě.

„Nevím,“ zauvažoval Fabio. Stěží se přiměl k hovoru. „V Montefalcone bude všechno vzhůru nohama,“ naléhal Bombolini. „Říkals přece, že Němci obsazujou město.“

„Ano.“

„Tak si tě můžu zapsat,“ prohlásil Bombolini. Vyndal z kapsy zašpiněný lístek a připsal Fabia na seznam jmen. Lístek byl starý, i jména na něm byla stará, jen Fabiovo jméno vynikalo novostí písma, a tu si Fabio s úžasem uvědomil, že tento muž, kterému tu říkají sicilský ťulpas, ten nejméně pravděpodobný kandidát na úlohu vůdce, chodí zřejmě už měsíce a snad i celé roky s kompletní sestavou vlády v kapse.

Bombolini zavřel okenice a v pokoji se znovu zešeřilo.

„Měl bys ještě spát,“ nabádal Fabia. „Ale než se do toho dáš, měl bys ještě něco uvážit, aby se ti to v hlavě rozleželo během spánku. Mistr říká, že se musí vládnout buď strachem, nebo láskou. Tak nebo onak. Rád bych, abys zapřemejšlel, jakej způsob si mám zvolit.“

Když se Fabio vzbudil, stálo už slunce vysoko na nebi a staré pokrývky mu žhnuly na těle. Rozpomínal se na prožitou noc, na víno, na tanec – kterého se nezúčastnil, třebaže se díval, jak s ní jiní tančí – a na tu podivnou hvězdu na obloze, znamení dobra či zla. A pak si představil, že Angela je s ním v tomto domě, a nakonec se rozpomínal na cosi, o čem měl na Bomboliniho prosbu přemýšlet a na co zapomněl.

Ležel na zemi a uvědomoval si podivný zvuk vycházející z piazzy. Řinčení skla, jakoby po dlažbě proudila řeka skleněných střepů. Pohled z okna mu ukázal skupinu staříků a babek s košťaty na dlouhých tyčích, jak smetají v ulicích a na náměstí rozbité sklo z minulé noci. Něco takového se v Santa Vittorii ještě neudálo. Ulice zametal jen boží vítr a splachoval boží déšť. Zatímco s obdivem pozoroval tuto činnost, vstoupil do pokoje Bombolini, čistý, svěží, třebaže sotva oka zamhouřil.

„Veřejná úklidová četa,“ oznamoval. „Tenhle nápad jsem ukrad fašistům.“

„Ale jak jim to zaplatíte?“

Bombolini se zeširoka zazubil a podal Fabiovi čtverec papíru.

3 TŘI 3

3 TŘI 3

LIRA SANTA VITTORIE

Tato bankovka je směnitelná

za pravoplatnou měnu

po ukončení výjimečného stavu

Italo Bombolini

starosta

Svobodného města Santa Vittorie

„Vy tohle myslíte vážně?“ zeptal se Fabio. Bomboliniho ta otázka šokovala.

„Lidi můžeš napalovat všelijak, ale jenom blázen by věřil, že se lidi dají ošidit o peníze.“

„Mistr,“ podotkl Fabio. „Už ho začínám poznávat.“

Na starostovi bylo vidět, jak je nesmírně polichocen.

„Abych řek pravdu – to já sám, Fabio,“ řekl.

Fabio užasl.

„To byste měl napsat,“ navrhoval.

„Abych řek pravdu, já tak moc pěkně psát neumím. Kdyby to tak někdo moh napsat místo mě…“

Takhle tedy vznikly Rozhovory Itala Bomboliniho. Někde ve městě ještě zbylo pár exemplářů, psaných Fabiovou rukou.

„Lidi říkají, že jsme se narodili na šťastný planetě. Dobrý znamení, dobrý události. Doufám, že mají pravdu.“

„Doufám, že mají pravdu,“ opakoval Fabio. Nemohl však myslet na nic jiného než na Angelu, jak mu přinese polévku nebo makaróny. Bombolini se k němu naklonil.

„Pamatuješ se, jak jsem tě požádal, aby sis promyslel, jestli mám vládnout strachem nebo láskou, Fabio?“

Fabio odpověděl, že ano, ale že ho nic nenapadlo.

„No dobrá, tak dopřej svýmu mozku pohov,“ řekl Bombolini, „protože já už se rozhod. Rozhod jsem se, že budu vládnout tak, aby mě ze strachu milovali.“

ČÁST DRUHÁ

Bombolini

Ta hvězda, kterou spatřili, to jsem byl já. Já byl tím poselstvím nebes, seslaným nad Santa Vittorii.

V této chvílí vstupuji do příběhu, o jehož vyslechnutí jsem v úvodu žádal na oplátku za příběh o Santa Vittorii, který – jak sám uznávám – je jistě mnohem zajímavější. Už dvacet let ho toužím povědět svým krajanům, jako omluvu psanou s nadějí, že mě aspoň někteří pochopí, a jestli se tak stane, že se snad budu smět vrátit domů a nějak se tam pokusím začít nový život. Vynasnažím se povědět všechno stručně, aby cena byla co nejlevnější.

Toho rána, kdy Fabio vyprávěl o smrti Mussoliniho a potom se šel vyspat, jsem letěl nad Itálií v bombardovacím letounu typu B-24 Liberator, který jsme pokřtili na Miláčka Oděsu. Propočítal jsem si, že jsme asi přeletěli nad Santa Vittorii kolem osmé ráno, ačkoli si tu nikdo nevzpomíná, že by v tu dobu spatřil nějaké letadlo.

Slyšel jsem už o osudu Mussoliniho. Pilot Miláčka Oděsy, kapitán Buster Rampey, mi o tom pověděl ráno při startu.

„Toho Muzliniho už vykopli, víte to? Co si o tom myslíte?“

Pokrčil jsem rameny. Nic jsem si o tom nemyslel.

„Řek jsem si, že by vás to mohlo zajímat,“ pokračoval kapitán Rampey. „Napadlo mě, že byste byl asi rád první, kdo to uslyší, protože jste vlastně Talián, a vůbec.“

„Ne, pane.“

„Jen mě to napadlo, že byste třeba byl rád.“

„Ne, pane.“

Byla to naše čtvrtá akce a první nad italskou pevninou. Zatím jsme bombardovali jen Pantallerii a Lampedusu a ještě nějaký ostrov, jehož jméno jsem už zapomněl, a tohle byl tedy první let nad vlastní Itálií.

Dobře si vzpomínám na jeho začátek, protože ve chvílích, kdy se tu v horách cítím uvězněný jako ztroskotaný námořník v malém člunu na moři, toužím vzlétnout do výšky a uniknout ode všech těch lidí, které tu tak dobře znám a kteří si myslí, že mě také dobře znají.

Časně ráno jsme přeletěli Tyrhénské moře. Letěli jsme po slunci nízko nad modrozelenou vodní plochou a náš stín se po ní táhl jako nějaká tmavá ryba plující těsně pod hladinou. Nikdy předtím jsem Itálii neviděl, až se před námi vynořila z vody jak zjevení, celá zelená a tak odlišná od Afriky, temně zelená jak spodní strana listů vinné révy. Sledovali jsme pobřeží – teď už vím, že mu tady říkají Božské – řítili jsme se nad útesy a bílými domky nalepenými k jejich svahům a nad malými městečky, rozsetými po strmých stráních, a pak jsme náhle odbočili přímo nad pevninu. To už jsem se dolů tak moc nedíval, protože mým cílem bylo spatřit a sestřelit nějaké italské letadlo. Dohnala mě k tomu nedůvěra ostatních členů posádky Miláčka Oděsy. Jednou v noci po pitce v důstojnickém klubu se u mě kapitán Rampey zastavil na ubytovně.

„Abruzzi, řekněte mi docela upřímně, kdybyste zahlíd ve vzduchu taliánský letadlo, že byste to do něj nenapálil, viďte že ne?“

Odpověděl jsem mu, že bych to do něj napálil. Kapitán Rampey použil doslova tenhle výraz, a třebaže jsem už hodně anglických slov zapomněl, pamatuji se na všechno, co kapitán Rampey povídal, i na způsob jeho mluvy.

„Nemusíte kvůli tomu lhát, Abruzzi. Já vám to nebudu mít za zlý. Copak myslíte, kdyby moje rodina vodjela z Texasu a pak přišla válka, že bych tam šel na Texasany střílet?“

Řekl jsem mu, že by to asi udělal, kdyby mu to nařídili. Popadl mě vpředu za košili.

„Pálit do rodnejch bráchů? Pálit do vlastních lidí?“ Znechuceně mou košili pustil. „Jen kdybyste byl v týhle věci upřímnej. Pak bych si vás vážil.“

Od té doby mě ostatní členové posádky brali jako vyloženého outsidera, jako motor, který nikdy nebude pořádně fungovat. Dokonce si na mě vymysleli plán nazvaný „Akce Makarón“ pro případ, kdyby na nás zaútočila italská letadla. Poručík Marvell měl opustit své místo navigátora a obsluhovat můj kulomet. Nebylo v tom však nic osobního.

Toužil jsem jim tedy dokázat, že se mýlí. Až se objeví letadlo, chtěl jsem začít střílet ještě dříve, než mě Marvell vystřídá u zbraně. O něco později, během dopoledne, když jsme se hnali nad temným pruhem sosnových lesů, dostala se Oděsa do husté clony protiletadlové palby, kde mezi oblaky černého dýmu pukaly kovové květy střel. Obloha jimi přímo rozkvétala. Myslel jsem, že už tu nebezpečnou vybuchující zahradu máme za sebou, když letadlo pojednou ve vzduchu nadskočilo jako v záchvatu křeči, otřásalo se a začalo klesat jediným střemhlavým skluzem, jako by někdo na obloze zatáhl za páku od propadliště.

„Kristepane, jen ať neshoříme,“ vykřikl kdosi. Před koncem pádu začalo letadlo klouzat po nebi jako potahované na laně, klesalo a zároveň se řítilo kupředu, a pak se roztřáslo sérií nárazů. Zdálo se mi, že očesáváme vrcholky stromů nebo kopců, ale vydrželi jsme to a znovu jsme se dostali nahoru.

Měli jsme dobrého pilota. Je mi teď divné si pomyslet, že za svůj život vděčím kapitánu Rampeymu.

Dlouho jsme letěli mlčky, snažili jsme se letadlo udržet ve vzduchu a báli se je otočit nebo nadzvednout o něco výš. Letěli jsme dál a dál nízko nad zemí a horská městečka se pod námi vynořovala a zase odplouvala, podobná ostrovům v rozvlněném zeleném moři. Po nějaké době – jak dlouho to trvalo, neumím odhadnout – jsme zase začali nabírat výšku, ale teprve mnohem později se kapitán Rampey odvážil pozvolna stočit Oděsu zpět v širokém oblouku.

Nikdo nepromluvil. Poslouchali jsme podivné, děsivé zvuky, které naše letadlo vydávalo, a potom Rampey zavolal na Marvella.

„Vyberte mi na zpáteční cestě nějaký pěkný město. Nějaký rovnou na trase letu domů.“

Viděl jsem ze svého místa, jak poručík Marvell studuje mapu. Plnil rozkazy velice pečlivě.

„Tady jedno máte,“ řekl za chvilku. „Ani nebudeme muset kvůli němu uhýbat. Jmenuje se… jmenuje se…“

„To je mi fuk, jak se jmenuje,“ přerušil ho kapitán. „Jen mi řekněte včas, až k němu dorazíme.“

„Ano, pane.“

„Přece nepoletíme tak daleko jenom zbůhdarma.“

„Ne, pane.“

„Musíme ty bomby přece někde nasázet.“

„Ano, pane.“

„Nerad bych tenhle mizernej den jen tak proflákal.“

„To by byla škoda, pane.“

„To by teda vopravdu byla škoda.“

Spatřili jsme lidi na silnicích, dokonce jsem zahlédl za jejich povozy prach, zvířený volskými kopyty. Občas na nás někdo zamával. Kdybych se náhodou s někým odtamtud setkal, asi bych neměl odvahu přiznat, jak padla volba zrovna na jejich městečko. Snad si myslí, že to bylo dílo božské vůle nebo dílo války. Nijak by jim nepomohlo, kdyby se dozvěděli pravdu.

Když nám k cíli zbývalo jen pět minut letu, poručík Marvell ohlásil, že by se měla Oděsa snést dolů.

„Ale vždyť ještě nic nevidím,“ divil se kapitán Rampey.

„Už je to támhle za tou horou,“ sděloval Marvell.

„Jen žádný podfuky,“ zapochyboval Rampey.

„To ne, pane.“

Oděsa začala klesat.

„Tak dneska to nadělíme makarónům.“ Bylo to dost rozlehlé městečko, vlastně město, snad třikrát nebo čtyřikrát větší než Santa Vittoria. Leželo na opačném svahu pohoří, trůnilo na samostatném nižším vrcholku pod sousedním vyšším kopcem, pokrývalo jeho temeno, samé bílé a červené tašky obehnané hradbami. Ve sluneční záři to vypadalo, jako když si kopec nasadil na hlavu korunu. Na všech stráních kolem dokola se svažovaly tmavozelené plošky políček – teprve později mě vlastní zkušenost poučila, že to byly terasy s vinicemi. Uprostřed té záplavy zeleně se městečko, obtočené hradbami, podobalo obrovskému kulatému terči.

„Marvelle?“

„Ano, pane?“

„Vybral jste nám úplnej klenot, slyšíte?“

Něco se stalo s dvířky pumovnice, asi některý zásah protiletadlové palby poškodil otvírací mechanismus. Bombometčík se je snažil rozrazit, ale než se mu to podařilo, už jsme byli nad městem.

„Můžu vám po cestě vybrat jinej cíl,“ řekl Marvell. „Ne, chci tenhle,“ rozhodl Rampey.

Odšroubovali hlaveň mého kulometu a začali s ní páčit dveře. Letěli jsme právě velice nízko a tak jsem město viděl docela zřetelně. Náměstí bylo plné lidí, stánků, povozů a zvířat. Zřejmě se právě konal trh. Na jednom konci náměstí stála velká budova, podobná zdejší radnici, a naproti čněla věž katedrály.

„Támhle podle té věže se zaměříme,“ řekl kapitán Rampey.

Stín Miláčka Oděsy se sunul po městě jako nějaký temný posel po hradbě a náměstí a fasádě kostela, po oranžových střechách, které na vteřinku zatemnil do tmavočervena, a pak přeskočil protější část hradby. V Santa Vittorii se říkává: „Dobro se pozná, až když nás opouští, ale zlo hned, když přichází.“ V tomto případě to však neplatilo. Když přeletěl náš stín, lidé pohlédli vzhůru, ale někteří se zase vrátili ke své práci a jiní na nás zamávali.

Jakmile se dvířka pumovnice otevřela, Oděsa se obrátila a letěla zpátky nad město. Kapitán Rampey ani nečekal, až budeme nad kostelem. Když letadlo přelétalo městské hradby, zvolal:

„Mrskněte je ven!“ A z nás všech se stali bombometčíci. Valili jsme bomby ke dvířkům, vykopávali je ven nohama a bomby se řítily na město, klátily se přitom sem a tam, jak to bomby dělávají, a pluly za sebou, jako když táhnou ryby.

Člověk se snaží sledovat bombu, kterou sám vyslal na dráhu, které se dotýkal rukou nebo nohou, a myslí si, že je to možné. Ale jak začnou dole vybuchovat a ze střech vyrazí oheň, pozná, že se nikdy nedá určit, co vlastně zasáhl.

Letěli jsme tak nízko, že jsme mohli sledovat zmatenou hru, kterou jsme rozehráli s lidmi dole na piazze. Výbuchy jako by procházely městem obrovskými kročeji směrem k náměstí. Při každé explozi utíkali lidé jedním směrem, pak se otočili a rozběhli se zase zpět, odkud předtím uprchli. Nakonec však přece našli rozvahu, protože když jsme nalétávali na město podruhé, piazza už byla prázdná. Zbyl na ní jen jediný člověk, který klečel uprostřed s puškou v ruce a mířil na Oděsu.

„Hele, ten všivák by moh někomu ublížit,“ vykřikl Marvell.

Přišla řada na půltunovou bombu s časovaným rozněcováním, která měla být zlatým hřebem bombardování.

„Připravte si ji a já vám řeknu,“ rozkázal kapitán bombometčíkovi.

Na tohle byl Rampey odborník, ba dokonce učiněný génius, od samotného pánaboha obdařený zvláštním nadáním, které však mohl uplatnit jen dvakrát v životě. Nebýt války, snad by nikdy ani neobjevil, jaký talent v něm dřímá.

„Teď!“ vykřikl. Na to slovo vyletěla bomba. Chvilku jako by letěla s Miláčkem Oděsou, ale pak se stočila k městu a pojednou začala klesat a každý z nás, i ten, kdo neměl tak jemný instinkt jako kapitán Rampey, hned poznal, že bude úspěšná.

Když zasáhla cíl, jako by jen lehce naťukla šedou břidlicovou střechu chrámu a rychle do ní zapadla. Skoro se zdálo, že se díra po ní zase zavře jako voda nad vhozeným kamenem. Byla to bomba s časovaným rozněcováním, u které se nikdy neví, jestli opravdu vybuchne. Tahle však vybuchla kdesi v temnotě sklepení u základů, kde se jistě skrývala spousta lidí z piazzy. Prvním příznakem úspěchu nebyl třesk výbuchu ani náraz tlaku, který často letadlo nadzvedne ve vzduchu a zase ho spustí, jako když člun podběhne vlna, ale pohled na přední část katedrály. Celé průčelí s velkou rozetou z barevného skla se v jediném okamžiku roztřesklo na tisíc kousků a zasypalo dlažbu náměstí. Potom vypukl požár. Z útrob chrámu vyrazil ohnivý jazyk, pohltil téměř celou střechu a po ní i stěny, a teprve pak zahřměla detonace.

Když jsme začali stoupat do výšky, stála už jen zadní stěna kostela. „Už nám zbyly jen malý bomby,“ hlásil Marvell.

„Ty nesmíme promrhat,“ rozhodl Rampey.

Když jsme se vraceli, střed města už zmizel v ohni a dýmu, ale okrajové čtvrti zůstaly dosud nedotčeny. Padlo tedy rozhodnutí, že malé bomby shodíme hned na terasy u městských hradeb, abychom se také postarali o vnější části města. Lidé pobíhali po obou stranách hradeb i po vrchním ochozu, a když první bomby dopadly na vinice, mnozí seskočili dolů a běželi směrem k zásahům. Jako by nevěděli, co počít. Jeden vůl zapražený do vozu se strachy splašil a řítil se přes opěrné zídky teras, až si zlámal nohy a vůz, který táhl za sebou, se mu zarazil o tělo.

„Někdo by tomu zvířeti měl ulehčit utrpení,“ řekl poručík Marvell.

V jedné části města, na vnější straně severních hradeb, se objevil prostorný zelený obdélník. Jeho zeleň se výrazně odlišovala od té, kterou jsme viděli kolem, byla jasnější, jednolitější a výraznější než temná zeleň vinic. Když jsme se přiblížili, spatřili jsme, že je to hřiště a velká budova za ním s červenou střechou vypadala na školu. Na hřišti jsem rozeznal muže a ženu, stojící daleko od sebe. Mezi nimi v pravidelných rozestupech byly na trávě rozloženy tmavé pruhy. Hřiště dělily bílé čáry, asi na fotbal, a já napřed považoval ty tmavé pruhy za nějaké sportovní značky. Když jsme však přiletěli blíže, uviděl jsem, že jsou to děti. Vtom už exploze stoupaly po terasách a začínaly kosit i městské zdi, ale muž a žena zůstali na hřišti a ani jedno z dětí se nepohnulo. Muž a žena si zřejmě mysleli, že by děti poděsilo, kdyby se vrhli na zem. Když se bomby přiblížily, děti se jen přikrčily a v tmavých školních uniformách se podobaly kuličkám sazí spadlým na zelenou trávu.

Šňůry bomb, které je měly zasáhnout, už letěly vzduchem a já je toužil nějak zadržet. Děti na hřišti zřejmě tolik důvěřovaly svým učitelům, že se nikdo nepohnul, ačkoli se hluk děsivě přibližoval a vzrůstal. Vytrvaly přesně tam, kde je rozmístili, rozloženy po trávě; a to bylo správné, protože je prý mnohem bezpečnější být na volném prostranství nežli schoulen pod školní lavicí, kde člověka mohou pohřbít staré trámy a kamení a uvěznit požár.

A přece ta vzpomínka na statečnost učitelů a dětí ve mně vyvolává podivný pocit. Kdyby jen byli pohlédli vzhůru, byli by viděli šňůru černých padajících bodů, mohli vstát a utéct před nimi na druhý konec hřiště. Ale děti zůstaly na hřišti, jak jim přikázali, sehnuty tváří k zemi a bez hnutí ještě i potom, když mezi ně začaly dopadat první pumy, když druhý a třetí výbuch vyrážel v plamenech do vzduchu kusy země a ty malé, tmavé kuličky podobné sazím.

Voják koná svou povinnost a tohle byla má povinnost. Ale teď si myslím, že bych byl ušetřen mnohé bolesti, kdyby nebyl zahlédl toho chlapce. Když bomby přestaly padat, spatřil jsem, jak na něm hoří šaty, že je celý v plamenech a přitom běží přes trávu k tomu, co zbylo ze školních vrat. I z té výšky jsem viděl, že v ruce drží něco bílého a chtěl jsem se dozvědět, co to je. Co může mít pro chlapce takový význam, že to nepustí, ani když ho celého stravují plameny. Tahle vzpomínka mě co chvílí v noci probouzí a já se přistihuji, jak na něho křičím, aby to upustil, jak tluču kolem sebe rukama a snažím se udusit plameny na chlapci.

Ulice u školy byla široká a liduprázdná a tak jsem chlapce mohl snadno sledovat. Nebylo možné ho nesledovat. Místo aby běžel sráznou ulicí dolů, začal stoupat vzhůru a já pochopil, že chce asi doběhnout domů, k někomu, kdo se tam o něho stará. Nedoběhl daleko. Po několika krocích padl na kolena a zdálo se mi, že v tom pokleku setrval nesmírně dlouho, i když to muselo trvat jen chvilku, doufám, že snad jen vteřinku, nežli se svalil obličejem dolů na dlažbu a přitom ta bílá věc, kterou svíral, mu vypadla z náruče a začala se kutálet a poskakovat zpět dolů strmou ulicí. Byl to jeho fotbalový míč, který ještě dlouho skákal a koulel se, zatímco chlapec už dohořel a my se zvedali nad město, abychom unikli sloupu plamenů a dýmu, stoupajícímu do výšky. Mně však pořád planul ten bílý míč před očima, jako se slunce na chvíli vpaluje do oslněného zraku, když na něj pohlédnete. Ale i to pak pominulo a my velkou křivkou zamířili k Africe.

„Tímhle jsme splnili taky náš odpolední program,“ ohlašoval kapitán Rampey. Stín letadla skákal po zelených polích a město za námi hořelo jak vznícená koruna.

„Řek bych, že jsme udělali docela pěknej kus práce,“ ozval se Marvell.

To byla poslední slova, která jsem na palubě Oděsy vyslechl. Na víc se už nepamatuji, i když jsem musel provést všechno možné, co je zapotřebí, má-li se člověk dostat ven z letadla, což je stejně komplikované jako přestřižení pupeční šňůry mezi nemluvnětem a matkou. Vůbec se nepamatuji na to, jak jsem prolezl dvířky pro vypouštění bomb, ani na to, jak jsem zatáhl za šňůru svého padáku, protože v té chvíli jsem to vlastně ani nechtěl udělat. Vzpomínám si teprve na to, jak se snáším nad Itálií, na paprsky pozdního odpoledního slunce rozpalující bílý nylon mého baldachýnu, pod nímž jsem visel jako pod hedvábnou lucernou. A proto jsem se asi k večeru zatřpytil jako hvězda či nebeské znamení nad Santa Vittorii, která v té chvíli ležela přede mnou daleko na jihu.

Tenkrát jsem byl šťastný, někdy si dokonce myslím, že to byl vůbec ten nejšťastnější okamžik mého života, ani nevím proč. Jindy na něj vzpomínám jako na ten nejsmutnější, protože mě snad navždy odpoutal od domova. Ze slunce jsem klesl do stínu hory na severu, ochladilo se a můj zlatý baldachýn se zbarvil do světle modra. A potom jsem dopadl na terasovitý horský svah, který už dlouho nikdo neobdělával. Země byla samý ztvrdlý jíl a skála, a když jsem na ni narazil, uslyšel jsem, jak mi v noze praskla kost a pak jsem to i ucítil. Do baldachýnu se opřel chladný závan pozdního odpoledne a vlekl mě dolů opuštěnými terasami, až jsem nakonec uvízl ve spleti uschlého révoví. Stáhl jsem padák k sobě a schoulil se v něm, jak by asi učinilo zraněné zvíře v doupěti.

Později v noci mě probudilo několik snědých mužíků, páchnoucích hnojem a vínem. Nic mi neříkali. Zvedli mě a položili do velikého koše, z kterého to čpělo hlínou, hnojem a shnilými hrozny, potom koš připevnili na hřbet mezka a vyváželi mě vzhůru do kopce, kde jsem přistál. Myslel jsem, že mě chtějí zabít, a bylo mi to jedno. Trpěl jsem ukrutnou bolestí. Stal se ze mě dezertér. Byl jsem opuštěný. Ze všech Američanů, které jsem znal, jsem byl jediný, kdo z určitého důvodu skoncoval s válkou a teď jsem se za to styděl. Co jsem zač, že jsem se něčeho takového mohl odvážit? Troufalost mého činu mě zmáhala, až jsem zavíral oči, ale sotva jsem je zavřel, spatřil jsem hořícího chlapce. Když na to teď vzpomínám, vůbec se nedivím, že jsem chtěl zemřít.

Uložili mě v malé chýšce z větví, roští a slámy uprostřed pole. Nemám ponětí, jak dlouho jsem tam ležel. Krmili mě jakýmsi řídkým kozím sýrem, tuhým chlebem, hořkými olivami a vínem. Nebýt vína, asi bych umřel. Jednou v noci přišli, popadli mě a zase naložili do koše. K ránu, když už jsem to nemohl vydržet, jsem uslyšel, jak kopyta mezka klapou po dlažbě. Rozhlédl jsem se z koše kolem sebe a spatřil střechy domů a tak jsem pochopil, že mě odvezli do nějakého města. Vyklopili mě z otrhaného vinařského koše na náměstí Lidu před vraty paláce pohlavárů. Dozvěděl jsem se, že starostou města je Italo Bombolini, že už starostuje několik týdnů a bude tento úřad patrně zastávat i nadále.

Z Rozprav Itala Bomboliniho.

Povinností lidu je starat se o vlastní záležitosti.

Povinností vlády je jim v tom pomáhat.

To je hlavní pokrm politiky

jako makaróny v naší kuchyni.

Moudrý vladař, opravdový vůdce, ať je jakkoli

mocný, se může stát jen omáčkou na těch

makarónech.

BOMBOLINI

Čtrnáct dní poté, co Italo Bombolini převzal starostenský úřad v Santa Vittorii, všichni – kromě faráře Polenty, který jím opovrhoval, a ševce Babbalucheho, který nebyl připraven vidět ho tam, kde se octl – uznávali na něm jedno: Bombolini byl opravdu vůdcem, rozeným vůdcem, vůdcem od přírody. Stával se dokonce čas od času i vůdcem osvíceným. Vytvářel zkrátka, podle svých vlastních slov, „omáčku na makarónech“.

Vůdcovství dosáhl zcela přirozenou cestou a zmocnil se ho tak suverénně, že lidé, kteří ještě před několika týdny nevyslovili jeho jméno bez přidání přízviska „ten ťulpas“ nebo blázen, se začali rozpomínat, že si už dávno předtím všimli jeho vůdcovských rysů.

„Pamatujete se, jak tenkrát zadržel Giovanettiho, když chtěl zabít manželku? Jak mu to vymluvil a sebral mu nůž z ruky? Hned tehda jsem si řek, ať si vypadá jako šášura, ale je v něm vůdcovský duch – to jsem řek. A povídám vám, byl jsem jeden z prvních, kdo si toho všiml.“

Každý objevoval Bomboliniho po svém. Nakonec i Babbaluche musel připustit, že vinař oplývá určitými vlastnostmi, které jsou přinejmenším pozoruhodné.

„Ale nevydrží,“ prorokoval švec. „Sází všecko na odvahu a štěstí. Dávejte pozor. Někde uvnitř je v tom tlustým mizerovi ten šášura schovanej a dřívejc nebo pozdějc vyleze, protože šašek je šašek a nemůže bejt nic jinýho.“

Jiní, hlavně ti starší, co kromě hladu, práce a smrti už na světě vůbec ničemu nevěřili, předpovídali: „Dojde mu dech.“ Existuje tady totiž přísloví: Oslí krok dlouho nevydrží. Když však Bomboliniho krok vydržel, i staří se začali obracet na Babbalucheho.

„Ten osel ještě vykračuje,“ křikl jeden z nich na ševce. „Třeba to není osel, ale kůň.“

„Osel je osel a vždycky zůstane jenom oslem,“ stál na svém Babbaluche. „Jen počkejte. Však za chvilku uvidíte jeho dlouhý uši.“

Hned od začátku se zdálo, že Bombolini umí vycítit, co činit v pravý čas. Následující den poté, co mu Vittorini předal odznak starosty, přišla k paláci pohlavárů skupina občanů vyzvat Bomboliniho, aby složil svou funkci a předal ji někomu, kdo město nezruinuje.

„Koukni, Italo,“ chystali se mu říct docela přátelsky, „teď končí všechna legrace. Všichni jsme se pobavili, ale už je načase, abychom se usadili a zvolili si pořádnýho vůdce.“

Jenže Bombolini ten den nebyl doma. Nikde ho nemohli najít. Když nakonec odešli na terasy pečovat o hrozny, vyšel Bombolini ze své skrýše a pokračoval v péči o město.

Nechal zametat ulice. Dal opravit fontánu a vodní jímku vyčistit od usazenin, mechu a skleněných střepů a slupek od brambor, které v ní plavaly. Třetí ráno, když se lidé probudili, zjistili, že se přes noc proměnila stará hesla Santa Vittorie. To, které stálo na náměstí Lidu a hlásalo:

VĚŘTE POSLOUCHEJTE BOJUJTE

bylo změněno na

KLID ROZVAHA TRPĚLIVOST

TŘI VELKÉ CTNOSTI ITALSKÉHO LIDU

Služba veřejnosti

Italo Bombolini, starosta

Na staré pobořené zdi kaple Blahoslavených hroznů staré heslo fašistické strany „Tohle nás nepálí“ bylo přepsáno na

BUDEM PEČOVAT O SVÉ MĚSTO

V Horním Městě celá léta vévodil nápis:

ŽIJ ODVÁŽNĚ

D’Annunzio

Bombolini k tomu přidal:

ALE JEZDI OPATRNĚ!

Bombolini

Třebaže tehdy v Santa Vittorii žádná auta nejezdila, budilo to v lidech pocit, že jdou s dobou.

Cestou dolů po Mussoliniho třídě nebylo možné minout bez povšimnutí nápis na domě, kde se ulice stáčí doleva:

LÉPE ŽÍT JEDEN DEN JAKO LEV

NEŽ STO ROKŮ JAKO JEHNĚ

Když tudy jdete dnes, přečtete si, že

LÉPE ŽÍT STO LET

Bombolini, starosta

Za tři dny skupina mužů, která se ho chystala donutit k abdikaci, se už o to přestala pokoušet a Bombolini se zase objevil v ulicích.

Není možné odhadnout, zda se v něm činy rodily ze studia a přemýšlení, nebo zda byly dílem instinktu. Ostatně na tom nezáleží. Hlavně, že je vykonal.

Každá nová vláda v naší zemi si vytváří potíže už jen způsobem, jak přejímá moc. Noví mocipáni totiž tradičně vyházejí od kormidla všechny své předchůdce. Jedni jsou vždycky bezvýhradně černí a ti druzí zase bezvýhradně bílí a žádná z těchto protilehlých stran nevpustí mezi sebe nikoho, kdo by byl jen mírně našedlý. A tak tedy když se dostanou do vlády ti, co dosud stáli stranou, vyházejí všechny, co byli u kormidla před nimi, a využijí veškeré své moci, aby zničili jejich program, i kdyby od nich mohli získat pomoc. Je to brutální, někdy i krvavé a skoro vždycky vzrušující a pro město obvykle ne příliš prospěšné. Ale tak už to u nás chodívá.

Bombolini je génius, protože místo aby lidi od kormidla vyházel, zapojil je všecky do spolupráce. Vytvořil Velkou radu Svobodného města Santa Vittorie a ve dvou dnech každá frakce, od které se dala předpokládat bojová řevnivost vůči druhým, každá významná rodina a každá síla ve městě měla ve vládě svého představitele. Každý byl ve vládě zastoupen, nebo v ní byla zastoupena jeho rodina některým svým členem. Členství ve Velké radě téměř rovnoměrně rozdělil mezi Žabáky a Želvy a Kozly. Polovinu členstva tvořili mladí, druhou polovinu staří. Skutečné tajemství úspěchu spočívalo zřejmě v tom, že nebylo-li možné, aby se každý dostal přímo do vlády, skoro nikdo nestál stranou.

Giovanni Pietrosanto se stal ministrem veřejných vod, což znamenalo, že dostal na starost fontánu a vodárenskou věž. Pod Giovanniho vedením byly vyčištěny odpadní stoky a Longo zase uvedl do provozu pumpu. Byly dány do pořádku i všechny zavodňovací kanály na terasách a poprvé po dvaceti letech zase proudila k vinicím voda. Vody není nazbyt, ale stačí zabránit, aby se ze suchého období nestal katastrofální suchopár, což se velevýznamní Bomboliniho předchůdci nenamáhali brát na zřetel.

Pod vedením Giovanniho bratra Pietra, dalšího člena rodiny, vznikl vojenský útvar nazvaný Pohotovostní oddíl Santa Vittorie.

„Proč s tímhle mrháte čas?“ ptal se Fabio Bomboliniho. Starosta vztyčil ruku. „Hlavní základy všech států tvoří dobrý zákony a dobrá armáda. Já do týhle záležitosti nemám co mluvit. To Mistr říká, že musíme mít armádu.“

Ze začátku si lidi dělali z armády legraci; ale jak ji viděli po práci cvičit na náměstí Lidu a těm dvaceti domobrancům šlo cvičení zřejmě k duhu, přicházeli se na ně ostatní koukat. Pietrosanto má hlas, který by mohl vyrážet okna, a tak budilo cvičení silný dojem. Každý voják mohl nosit v neděli na paži červenou pásku a za kloboukem jestřábí péro a zakrátko každý mladý muž v Santa Vittorii lačnil po péru. Počet členů armády jsme však museli omezit, protože jsme neměli tolik zbraní.

Velkou radu tvořili ještě další vládní hodnostáři. Zmocněnec pro zdravotnictví, ministr pro míry a váhy, ministr pro chléb a těstoviny, ministr školství, ministr pro záležitosti starých občanů.

Druhou schůzi Velké rady uzavřel Bombolini těmito slovy: „Jeden mudrc kdysi řekl: První dojem o novém vládci a jeho schopnostech si člověk vytváří z pohledu na muže, jimiž se obklopil.“ Svěsil paži. „Mužové Santa Vittorie, podle tohoto měřítka připouštím, že bych mohl být považován za génia.“

Nejprve si pomysleli, jaký je Bombolini nafoukanec, ale cestou domů se jim jeho slova rozležela v hlavách, pochopili jejich smysl a cítili se polichoceni. Jak Bombolini sdělil Fabiovi, když se úspěch nedá koupit za peníze, pak je nejlepší koupit si ho lichotkami, protože, jak ví každý Ital, lichotkami se vždycky zmůže ledacos.

Jenže se napáchalo také několik chyb. Jednoho rána se Bombolini rozhodl získat přízeň lidu zavedením demokratického řádu do odběru vody z fontány. Po několik staletí z důvodů neznámých mělo několik rodin právo předběhnout frontu u fontány a přednostně si naplnit džbány. Jednoho jitra našly ženy na fontáně tento nápis:

V očích Boha není vyvolenců.

Kdo dřív přijde, ten dřív mele.

Nařízení Bomboliniho, starosty.

Podobná prohlášení podepisoval starosta pouze jedinou iniciálou po vzoru césarů. Experiment v demokracii se osvědčoval až do té chvíle, kdy Rosa Bomboliniová přišla přes piazzu s třicetilitrovým hliníkovým kanystrem, moderní novinkou, jedinou toho druhu v Santa Vittorii, a postavila se v čelo fronty, jak bývalo jejím privilegiem. Pietro Pietrosanto, velitel armády, právě dozíral na dodržování nového nařízení.

„Zpátky,“ zavelel jí. „Na konec fronty! Copak nevíš, co bylo nařízeno?“

„Vím, na co mám právo,“ vykřikla. Odstrčila Pietrosanta svým širokým, mohutným poprsím. „Jdi mu to vyřídit. Řekni mu, že žádnej prdelatej sicilskej hadrník tu nebude nic nakazovat a okrádat někoho z Casamassimů o starý právo.“

„Nedá se nic dělat,“ řekl Bombolini svému generálovi, „než rušitelce pořádku zabavit kanystr.“

Třicetilitrový kanystr je už pěkná zbraň, zvlášť když je použit neočekávaně. Velitel armády klesl na piazzu jako býk udeřený perlíkem. Pietrosanto by byl mohl Rosu Bomboliniovou pohnat před soud. Byli by ji odvedli do Montefalcone a obžalovali z pokusu o zabití, ale to by byla Pietrosantova hrdost nesnesla a Bomboliniho nový režim na takové události ještě nebyl připraven. Příští ráno nápis zmizel, starý řád byl znovu obnoven a to zasadilo smrtelnou ránu čisté demokracii v Santa Vittorii. Následující noci uložil Bombolini Fabiovi, aby zapsal do své knihy: „Není nic těžšího a pochybnějšího než usilovat o dosažení úspěchu zaváděním nového řádu; neboť reformátor má nepřátele ve všech, kterým ze starého řádu plynul nějaký prospěch.“ Zacvičoval Fabia do starostenské funkce pro budoucnost, kdy on sám už nebude moci vládnout.

Tak to tedy probíhalo v Santa Vittorii za vlády Itala Bomboliniho. Občané mu důvěřovali a jak léto pokročilo, slibovalo bohatou úrodu. Hrozny nalité šťávou připomínaly zdravá silná zvířata. Když se urodí pěkné hrozny, je v Santa Vittorii vše v pořádku.

Jestli neúspěch demokracie u fontány byl první chybou, které se ve své činnosti Italo Bombolini dopustil, je možno říci, že já se stal jeho velkou chybou číslo dvě, protože jsem téměř přivodil pád jeho vlády. Donesli mě do Santa Vittorie téhož rána, kdy byl donucen sejmout svůj nápis z fontány.

Hned od začátku bych měl objasnit jednu věc. Třebaže Fabio della Romagna mě později začal nenávidět – aspoň po určitou dobu – musím říct, že nebýt Fabia, byl bych zemřel. První lidé, kteří mě našli v Santa Vittorii, si mysleli, že jsem mrtvý. Jeden z nich mi ohmatal nohy, a když ucítil, jak jsou studené, protože do nich celé hodiny neproudila krev, sebral mi boty. Když zprávu o mrtvole sdělili Bombolinimu, souhlasil, aby ji okamžitě ještě před východem slunce pohřbili někde pod kameny v lomu. Obával se, že jde-li o zločin, musel by se ohlásit v Montefalcone a potom by přišla policie a to by ohrozilo svobodu města. Probudil Fabia a ten sešel po schodech paláce pohlavárů, aby zařídil můj transport do lomu ve skále. Jediný pohled na mne ve vinném koši však stačil, aby poznal, že žiji.

V Itálii mají k mrtvým prapodivný vztah. Fascinuje je smrt, ne však tělo, které po sobě zanechává. Někdy tak spěchají, aby se zbavili mrtvého těla, že dochází k omylům. Babbaluche, který kromě ševcování vyráběl také rakve, znal všelijaké historky o mrtvolách probuzených k životu zvukem hlíny dopadající na víko truhly, určené k jejich posmrtnému příbytku. Nehty zaryté do měkkého dřeva rakví, vyprávěl Babbaluche, mohou prý tyto poslední tiché zápasy dosvědčit.

Neodtáhli mě tedy do lomu, ale odnesli nahoru do paláce pohlavárů a uložili do postele. Nemám ponětí, jak dlouho jsem tam zůstal. Třikrát, čtyřikrát denně ke mně přicházela dívka zvaná Angela, brala mi hlavu do klína a krmila mě po lžičce polévkou a makaróny a chlebem namáčeným do vína a někdy mi nalila i skleničku vína. Neuměl jsem si představit, a ani jsem v to nedoufal, že bych se kdy mohl uzdravit. Připravoval jsem se na smrt. Kost v noze srostla, ale špatně. Celé hodiny jsem ležel ve tmě na posteli bez jediného pohybu. Když z piazzy probleskovalo světlo, nikdy jsem nerozeznal, je-li to od východu nebo západu slunce.

Po čase, snad za týden či za dva, jsem si poznenáhlu uvědomoval, že bez jakéhokoli vlastního přičinění začínám rozumět všem pokřikům a voláním, zaznívajícím z přízemí a piazzy. Vracel se ke mně rodný jazyk otce a matky. Naučil jsem se mu jako malý chlapec, ale později, třebaže se jím doma mluvilo, jsem ho zapomněl. Se svou rodinou jsem hovořil anglicky a nechtěl od nich slyšet nic než to, čemu jsme říkali amerikánština.

V noci se mi často zdálo o hořícím chlapci, ale přicházeli ke mně tlusťoch a jeho dcera a uklidňovali mě, když jsem křičel a bušil do zdi a zalézal pod pokrývku promáčenou potem. Když se jednoho rána dívka s polévkou opozdila a já poprvé pocítil hlad a nakonec i zlost, v té chvíli ve mně vzklíčila chuť k novému životu. Když přišla, provázena tolika vůněmi – teplé polévky, chutného chleba, silného mýdla a vlastní svěžesti – přistihl jsem sám sebe, že se usmívám.

Z nějakého zvláštního důvodu jsem se za ten úsměv zastyděl, jako bych neměl právo se na svět usmívat. Chtěl jsem dívku pozdravit na dobré jitro a popovídat si s ní, ale bál jsem se začít. Za celou tu dobu jsem nikomu nedal znát, že rozumím italsky. Věděl jsem, že se tu mluví dialektem a že moji rodiče museli pocházet z nějaké blízké obce tohoto kraje, ale její jméno jsem neznal. Takový jsem byl syn! Klamal jsem lidi, kteří kvůli mně tolik riskovali, když mi pomáhali. Nedělal jsem to ze zlých úmyslů, ale jen proto, že jsem byl zpočátku příliš unaven a nechtělo se mi mluvit a takhle jsem si vytvářel jakousi jednoduchou formu sebeobrany. Lidé přede mnou hovořili podobně, jako se hovoří před blázny, před hluchými a před malými dětmi. Jen jednou jsem se málem podřekl.

Bombolini a Fabio byli v mém pokoji s několika mládenci, kteří si mě chtěli prohlédnout. Všichni obyvatelé Santa Vittorie se na mě občas chodili koukat, protože se tu skoro nic neděje a já se stal atrakcí. Ohmatávali mi šaty a někteří mi dokonce přejížděli rukama po zádech nebo po pažích. Uvažoval jsem, který z nich si asi přivlastnil mé boty. Nikdy jsem to nezjistil. Ať je vzal kdokoli, bude je schovávat doma třeba padesát let, až do mé smrti, a teprve až zmizím, vyjde v nich ven – možná na můj pohřeb. Takhle to tu chodívá.

Mladíci se chystali k odchodu, už se mě nabažili. Tu jeden z nich pohlédl z okna dolů na piazzu a zvolal:

„Panebože, vrátili se Malatestovi!“

Všichni běželi k oknu a poklekli u něho, protože je nízké, a hleděli na piazzu. Tón jejich hlasů a nádechů ve mně vyvolal zvědavost.

„To je ta vysoká,“ sděloval jeden, „ta šťabajzna. Jakže se jmenuje?“

Nikdo si hned nevzpomněl. Každý pro ni měl nějakou přezdívku – Šavle, Dlouhonožka, Rampouch. Bombolini ji nazval Orlicí.

„Caterina,“ vzpomněl si konečně kdosi.

„Caterina,“ opakovali všichni. „Ano, Caterina.“

Přecházela náměstí Lidu směrem k ulici vedoucí dolů z Horního Města, a protože měla na sobě městské střevíčky, nekráčela po dlažebních kamenech tak jako zdejší ženy. Ženy tu chodí, jako by nesly nějaké břemeno. Je to docela příjemné napohled. Pohybují se pomalu, vkládají do chůze jakousi půvabnou sílu a pokyvují se přitom ze strany na stranu i dopředu. Ženy z tohoto města i Caterina Malatestová jsou půvabné, ale odlišným způsobem, čímž nemíním ženy Santa Vittorie znevažovat. Vždyť mnohé z nich jsou velice krásné, ale je to takový rozdíl jako mezi tažným a závodním koněm. Oba mají na světě své poslání a svou krásu, oba jsou krásní svým způsobem. Jeden je stvořen k práci a druhý pro obdiv a požitek z jízdy.

Nesla dva kufry, a třebaže musely být těžké, nikdo se nenamáhal jí pomoci a ona o pomoc nepožádala. Zahlédly ji i ženy u fontány, nedaly to však na sobě znát. V oblečení se moc nevyznám, ale šaty, které měla na sobě, musela i velice nevšímavá osoba ocenit jako neobyčejně drahé a elegantní.

„V Římě mají s Němci asi pěkný peklo,“ usoudil Bombolini.

„Vracejí se sem, jen když jim teče do bot.“

„Možná že jí zavřeli muže. Jak se jmenoval?“ Nikdo si nevzpomněl.

„Třeba ho zabili,“ prohlásil někdo a všichni přikývli a na chvilku se odmlčeli.

„Koukněte, jak si vykračuje. Ťap, ťap, ťap. Jako by říkala – vlezte mi všichni na záda.“

„Je to pěkná potvora. Chlapům umí dát pořádně zabrat. Není k ničemu. Kdyby ses s ní oženil, užiješ si v posteli, ale v břiše ti bude kručet hlady,“ povídali si o ní. Říkává se tu: „Pohaň, co nemůžeš mít.“ A to právě dělali, jenže tenkrát jsem tomu ještě nerozuměl.

„Ale je moc krásná,“ řekl jsem italsky, ale nikdo si toho nevšiml. Byla to nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl.

Jednoho rána jsem se probudil a zjistil, že je v pokoji zima. Když jsem se vyklonil z postele a pohlédl přes piazzu a domy směrem k horám, spatřil jsem, že je pokrývá sníh. V noci se nepozorovaně přihnala bouře, rozpoutala bitvu mezi teplem jihu a chladem severu a teď ráno stékaly z horských úbočí sněhobílé řeky. Když přišla Angela s polévkou, řekl jsem jí:

„Jděte k oknu a uvidíte něco hezkého.“

Položila polévku, přešla k oknu, sehnula se a v tu chvíli se mi zdála nesmírně půvabná. Všiml jsem si, jaká krása se skrývá i v prostotě.

„Nic nevidím,“ řekla.

„Na horách. Je tam dneska ráno sníh.“

„To ten nový vítr,“ obrátila se zpět ke mně. „Nový vítr odvál léto. To je dobré pro hrozny.“ Mluvila se mnou dialektem a vůbec ji nepřekvapilo, že jí odpovídám a rozumím. „Chladné noci a teplé dny,“ řekla, „to dává hroznům cukr.“

„Nepřekvapuje vás, jak s vámi mluvím?“ zeptal jsem se jí.

„Však už jsme byli zvědaví, kdy promluvíte. Vždyť už jste tu celé týdny,“ řekla.

„Ale že mluvím docela dobře, nemyslíte?“

Pokrčila rameny. „Děcka se naučí mluvit ve dvou letech. A vy jste dospělý člověk.“

Přesto však seběhla dolů povědět, že už mluvím. Můj zázračný jazykový talent sice nikoho neomráčil, přece však vyvolal zájem a vzrušení, protože teprve teď ze mne mohl plynout nějaký užitek. Bombolini následován dalšími členy Velké rady přiběhl po schodech nahoru do mého pokoje.

„Prý už ti jede vyřídilka,“ spustil. „To je ohromný.“ Popadl mě za ruku a zuřivě jí potřásal. Pak se obrátil k ostatním. „Co jsem vám povídal?“ Znovu mi zacloumal rukou, až mě z toho rozbolela noha. „Tohle je úplně mimořádnej člověk. Tohle je docela vynikající osobnost. Máme před sebou vyšší bytost.“

Zmáčkl mi ruku a odběhl dolů, ani nečekal, až ode mne uslyší aspoň slovíčko v dialektu nebo ve spisovné italštině. Z lidí shromážděných v přízemí se jedině Fabio mými jazykovými znalostmi nedal oslnit.

„To je takový trik,“ vykládal dole ostatním. „Schopnost naučit se cizí jazyky je v mnoha případech příznak debility.“

Nikdo nechápal, co tím vlastně Fabio myslí, a já taky ne.

„Proč nám to vykládáš?“ optal se Bombolini. „To vypadá, jako bys proti němu něco měl.“

„Nic proti němu nemám,“ řekl Fabio. „Chci jenom poopravit váš dojem, dát tomu správný rozměry. Naučit se cizí jazyk tímhle způsobem, to není žádný příznak inteligence.“

„Ale kdepak,“ přerušil ho Bombolini. „Já přece čekal, že se náš jazyk naučí. Sami vidíte, jak je báječnej. Úplně to z něho vyzařuje.“

Byl bych měl tušit, jaké zoufalé pocity jsem tenkrát ve Fabiovi vzbuzoval.

Starosta si mě sice první den neposlechl, ale nedalo se zabránit, aby mě od následujícího dne nezačal pilně navštěvovat, až mě skoro mrzelo, že jsem vůbec otevřel ústa. Přicházel za mnou odpoledne i v noci, když jsem spal, a vysedával u mne tak dlouho, dokud jsem mu před očima znovu neusnul. Vyptával se mne na všechno možné, jak se co v Americe dělá, na vládu, na složení jednotlivých států, na správu měst a pravomoc policie a soudů, na zákonodárství a vybírání daní, až mě zvuk jeho kroků stoupajících po schodech už předem naháněl hrůzu. Ale víc než jeho přepady a námaha rozhovorů mě vyčerpával pocit zahanbení z vlastní nevědomosti.

„O tom nic nevím,“ říkával jsem. „Na tohle nemůžu odpovědět. O tom jsem se nikdy neučil. O tom jsem nikdy neslyšel.“

„To je moudrej člověk, kterej umí přiznat ‚Tohle nevím‘,“ pochvaloval si Bombolini. „Výbornej člověk.“

V rozpacích jsem odvracel hlavu ke zdi.

Na těch několik odpovědí, které jsem byl schopen mu dát, se vrhal jak žebrák na kousky masa v chudinské polévce. Vybíral si je, než mu uniknou, a potom je přežvykoval a vychutnával, nežli je konečně polkl.

„To je ohromný,“ radoval se. „To jsou ohromný věci, co mi tady vykládáš.“

Stávalo se, že jsem v těchto okamžicích nesnesl pohled na Fabiův obličej. A přece to byl Fabio, který si nakonec uměl spočíst, proč se Bombolini ke mně takhle chová. Už přišel na to, proč vláda Bomboliniho, který se přes noc proměnil z šaška ve vladaře, má tak ohromující úspěch. Fabio totiž zjistil, že Bombolini už není tím starým sicilským ťulpasem, nýbrž někým docela jiným, kdo žil pět set let před ním. Když se ocitl před nějakým problémem nebo rozhodnutím, nedával se jimi vyplašit, ale uchyloval se k Vladaři a Rozpravám a hledal u Niccola Machiavelliho správné řešení. Svou moudrost, vyrovnanost, rozvahu i sílu čerpal z knih tohoto muže. Bombolini se stal jen tváří, tělem a ústy Mistra. Ovšem že v těch knihách nenašel odpovědi na všechno, věřil však, že tam jsou, a tahle důvěra ho osvobozovala od strachu a pochybností.

Jenže tu a tam se přece jen vynořovaly problémy, pro které ani Mistr nemohl dodat řešení, a z toho důvodu, a nikoli z lásky se za mě začal Bombolini tak houževnatě bít, když aféra „švec Babbaluche kontra Američan Abruzzi“ hrozila způsobit rozkol Svobodného města Santa Vittorie a pád Bomboliniho vlády.

Od doby, kdy Machiavelli chodíval florentskými ulicemi, se život u nás pramálo změnil. Ledacos však bylo přece jen odlišné a tyhle mezery v Mistrových znalostech naháněly Bombolinimu strach. Aby je vyplnil, potřeboval představitele nového životního stylu, někoho zakaleného ohněm Nové kultury, jak prý to vysvětloval Fabiovi. A kdo se k tomu víc hodil nežli já, spadlý z nebes Nového světa? Z těchto důvodů, pro svůj úspěch a sebejistotu, potřeboval Bombolini mé skvělé vlastností, v které sám tolik věřil. Jakmile jsem se mohl postavit na nohy s pomocí berly, kterou zhotovil švec, pozvali mě dolů, abych se zúčastnil zasedání vlády. Za týden mě pak jmenovali řádným členem Velké rady v hodnosti ministra bez zvláštního pověření a dali mi za úkol radit v běžných záležitostech. Představoval jsem si, co by tomu asi řekli ve Franklinově střední škole, kterou jsem v mládí navštěvoval, kdyby mě viděli sedět ve Velké radě v takovéhle funkci.

Takhle to tedy vypadalo, když jednoho dne během zasedání Velké rady vylezl Babbaluche na terasu paláce pohlavárů, vpadl doprostřed jednání a ukázal na mne prstem: „Koukněte se na toho mizeru! Jen se na něho pořádně koukněte!“

Všichni se na mě podívali a já zrudl, protože jsem si vždycky připadal na schůzích Velké rady jako podvodník a teď jako bych stál přede všemi nahý.

„Kvůli tomuhle všivákovi půjdete všichni do kriminálu a přijdete o svý vinice.“

Ztráta vinic nahnala všem strach.

„Víte vůbec, co je zač, tenhle parchant? Víte, koho představuje?“

Napadlo mě, že se dozvěděli o mé dezerci, a sklopil jsem oči, což mi v jejich očích nijak neposloužilo.

„Tenhle darebák je nepřítel našeho státu.“

„Mně připadal jako slušný člověk,“ ozval se Giovanni Pietrosanto. „Nic víc o něm nevím.“

„Nepřítel státu.“

Své prohlášení doložil připomínkou, že přes pád Mussoliniho vlády a vytvoření prozatímní vlády Badoglia je Amerika ještě ve válečném stavu s Itálií a mým jmenováním za člena Velké rady se všichni její členové dopustili velezrady a mrzkého činu kolaborantství s nepřítelem.

„Jste kolaboranti,“ ječel Babbaluche. „Víte, co se dělá s kolaboranty?“

Všichni věděli, co se s nimi dělá. Seberou jim dům i obdělávanou půdu a vinnou révu vytrhají na vinicích i s kořeny.

„A ještě něco horšího. Vy jste se s nepřítelem spolčili.“

Nikdo nevěděl, jaký je trest za spolčování s nepřítelem, ale jestli to bylo ještě něco horšího než kolaborantství, tak to ani nemuseli vědět. Bylo by bývalo docela pochopitelné, kdyby mě byl Bombolini zavrhl, a já nepochyboval, že by to byl udělal, kdyby mě tak naléhavě nepotřeboval, že kvůli tomu raději riskoval trest za spolčování s nepřítelem. Mohl mě dát naložit na vůz, odvézt do Montefalcone a předat mě úřadům. To by bylo vyřešilo jeho potíže, a dokonce by tím získal trochu přízně, ale on se za mě bil. Vykázali mě z místnosti a já nahoře brzo usnul, a proto jsem další průběh debaty neslyšel. Zuřila prý celou noc a musela být zarputilá, protože mě o ní nikdo nechtěl říct ani slovo. K ránu přišla na přetřes otázka důvěry ve vládu a jejího vůdce. Jádro sporu se vyhrotilo kolem problému, mají-li mě předat úřadům a zajistit si tak bezpečnost, nebo si mě ponechat a riskovat ztrátu vinic i vlastních životů. Kdo mohl důvěřovat vládě, která si neví rady, jakým směrem se má ubírat? Za ranního rozbřesku Babbaluche vstal a přečetl z papíru, co napsal:

Usnesení. Obyvatelé staroslavného Svobodného města Santa Vittorie ztrativše veškerou důvěru ve schopnost vůdce Bomboliniho dále je vésti…

Nato se hlasovalo, ale nikdo mi neřekl, kdo byl pro a kdo proti, protože můj osud určitě visel na vlásku. Nikdo mi neprozradil, jak blízko došli k rozhodnutí naložit mě na vůz a odvézt do Montefalcone. Ať už byl poměr hlasů jakýkoli, Italu Bombolinimu se podařilo to, v čem neuspěl ani Benito Mussolini.

Dozvěděl jsem se, že Bomboliniho strana nedosáhla vítězství příliš počestným způsobem. Pro získání hlasů prý slibovali hory doly. Prý mě vylíčili jako mladého boháče, který se jednou vrátí a z vděčnosti zahrne město takovými vymoženostmi, jako je škola a hasičská stanice. Do dneška nevím, jestli je to pravda. Bomboliniho z toho hlava nebolela, protože osvědčil vlastnost, která se všem Italům vštěpuje v první řadě: vytrvalost.

Proč s mou obžalobou přišel právě Babbaluche, který nenáviděl Němce víc než kdokoli jiný? Vittorini mi později vysvětlil, že to je taková národní kletba. Babbaluche jako každý Ital už to má v krvi, znepokojovat a podrývat vlády. Národ je plný lidí jako on, kteří nemají nic jiného na starosti, než jak právě tímhle způsobem získávat pocit sebeúcty.

„To jsou mouchy, co plavou v polévce našeho státu,“ řekl mi Vittorini. „Nejsou moc velké, ale musí se vyndat, protože by celou mísu polévky pokazily.“

Uvrhli mě naoko do domácího vězení a zprávu o mé přítomnosti poslali do Montefalcone po Fungovi, městském bláznu, u kterého se dalo předpokládat, že ji cestou zaručeně ztratí a potom zalže, že ji předal carabinierům. Zbavili mě členství ve Velké radě a já se stal exministrem bez křesla.

Potom už k žádnému vážnějšímu útoku proti Bombolinimu nedošlo. Já byl jeho nejhorší případ, ale přežil to a dokonce si tím upevnil pozici. Následujícího dne na důkaz své síly jmenoval sám sebe namísto starosty kapitánem lidu, což je prastarý, čestný titul zdejšího kraje, a po čase ho začal oslovovat kapitáne dokonce i švec Babbaluche.

Rozpravy Itala Bomboliniho.

Kdokoli se může stát velikým pomocí peněz.

Velikost spojená s penězi není nadáním,

ale závazkem.

Kumšt je v tom, jak se stát velikým bez peněz.

ITALO BOMBOLINI

Omeletu z vajec umí udělat každý.

Jenom velký muž ji dokáže udělat bez nich.

PŘÍSLOVÍ SANTA VITTORIE

Letní měsíce v Santa Vittorii byly dobré. Itálii sužoval hlad, ale nás ne. Objevily se všelijaké nedostatky, ne však opravdový hlad. Pořád ještě jsme měli dost dobrého vína na směnný obchod i na prodej. Z našich hroznů se většinou vyrábí vermut, směs vín a aromatických bylin, a je to vermut znamenitý. To není vychloubání ani lež. To už je zkrátka historický a uznávaný fakt, že vermut ze Santa Vittorie je jeden z nejlepších na světě.

Vermut se nechá na rok na dva uležet, což závisí na množství kyseliny v hroznech, na době, kdy se hrozny trhaly, na postavení Měsíce během vinobraní a na nápovědích bohů vinné révy, našeptávaných do uší Kmotra Révy, který jediný ze zdejších lidí jim umí naslouchat. Většina vína se dodává rodině Cinzano, která je pak prodává do celého světa, ale teď kvůli válce zůstalo víno ještě v Santa Vittorii. Když jsme potřebovali nějaké potraviny, naložily se tři čtyři vozy vínem z městského vinného sklepa a vypravily se do Montefalcone, kde se pro ně vždycky našel odbyt. Vozy se vracely druhý den naplněny moukou na chléb, těstovinami, pytli s cibulí, solí a zelenými i červenými paprikami, s krabičkami sardinek a makrel ze Sicílie, koulemi a koly sýra; vozy plné artyčoků a někdy i třešní a košíků s ovocem ze severu, vozy se suchým salámem, uzeninami, černými i zelenými olivami, s laciným tmavým vínem ve velkých proutěných demižonech, protože naše vlastní víno bylo pro denní popíjení příliš vzácné – jeden demižón našeho vína za tři jejich – s košíky fazolí a čočky, s plechovkami a džbány olivového oleje na smočení chleba. Když se vozy vracely zpět, nedalo se ani poznat, že v zemi zuří válka.

V Itálii se však něco dělo. To jsme pocítili dokonce i tady v horách. Dříve dva tři náklaďáky za dopoledne na montefalconské silnici znamenaly velký dopravní ruch. Teď se však hukot aut, náklaďáků a dokonce i tanků rozléhal od Říční ulice až dlouho do noci.

„Měli byste vidět, co se děje v Montefalcone,“ vyprávěli muži vyslaní pro potraviny. „Je tam víc tanků než lidí. Je tam víc Němců než našich.“

Tušili jsme to, ale nevzrušovalo nás to. Měli jsme co jíst, počasí nám přálo a na vinicích se nalévaly hrozny jak těhotné ženy. Mnohem víc než na silnici do Montefalcone hleděli obyvatelé Santa Vittorie na nebe jako na zdroj nebezpečí. Vyhlíželi na něm příznaky náhlých lijáků nebo dokonce krupobití.

Jestli hrozilo italskému lidu nebezpečí rozkolu, město Santa Vittoria se nikdy necítilo semknutější. A za to vděčí jedině Italu Bombolinimu. Zapojil celé město do svého programu, kterým toužil dosáhnout velikosti. Nad postelí v paláci pohlavárů si Bombolini pověsil nápis:

Nic nevzbudí větší úctu k vladaři, než když podnikne slavná tažení a podá důkaz o své zdatnosti.

Starostův problém tkvěl v tom, jak podnikat slavná tažení v městečku, kde chodí lidé za voly se smetákem a lopatou v naději, že si seberou zdarma nějaké nadělení.

Jak dosáhnout velikosti v městečku tak chudobném, že jeden vyprovokuje druhého k hádce jen proto, aby mezitím jeho osel se mohl napást na kousku trávy, která patří protivníkovi?

Jak podat důkaz zdatnosti tam, kde jednou viděli kohosi celé odpoledne stát a čekat, až vítr sfoukne hrušku do ulice ze soukromé zahrady a tím z ní učiní veřejný majetek?

Jak vykonat něco velkého v městečku, kde městský poklad je tak skromný, že vložení jedné mince do pokladny zdvojnásobí její obsah?

Bombolini tedy začal přejmenovávat ulice. Uspořádal veřejné diskuse, soutěže dětí a mladých i starých občanů, volby a náhradní volby, projevy a výměny názorů, až celé město zachvátilo vzrušení a činorodý zápal.

Nakonec náměstí Mussoliniho bylo přejmenováno na náměstí Matteotiho, po první slavné oběti fašistického režimu, což bylo velice populární rozhodnutí. Po válce jsme s překvapením zjistili, že asi pět set dalších italských měst učinilo totéž.

Třída Mussoliniho se stala třídou Cavourovou, protože to hezky znělo a každé město musí mít něco nazvaného po Cavourovi. Pak došlo na další osobnosti z období Risorgimenta. Není problém pojmenovat cokoli po nich, dokud se osobnosti z Risorgimenta uchovávají v lidské paměti. Ulice byly pojmenovány po Mazzinim, Garibaldim a dalších. Jedna ulice dostala dokonce název po králi Vittoriu Emmanuelovi, a když nikdo nevěděl s určitostí po kolikátém, řadová číslovka se vypustila, a tak tedy nese jméno, po kterémkoli Vittoriu Emmanuelovi je libo.

S přejmenováním ulice básníka ďAnnuzia vznikla nesnáz, protože nikdo, ani Fabio, neznal jiného básníka, který by ho mohl zastoupit.

„Která je vlastně největší kniha Itálie?“ zeptal se Bombolini Fabia.

„I Promesi Sposi,“ (Snoubenci, román italského klasika Alessandra Manzoniho, pozn. Překl) řekl Fabio.

„Víš to určitě? Nikdy jsem o tom neslyšel.“

„To je zaručené.“

„A kdo ji napsal?“ zajímal se Bombolini a Fabio zrudl. Jméno mu vypadlo z hlavy a tak, aby mu ušetřili další rozpaky, pojmenovali ulici na třídu autora knihy I Promesi Sposi, třebaže jí všichni i nadále říkali Kozí ulička, jak činívali předtím.

Tahle Bomboliniho akce znamenala velký úspěch. Nic nás nestála, ale dala lidi pěkně dohromady. Snad jediná osoba, které z toho vzešel zármutek, byl sám Bombolini. Když poslední z ulic a náměstí už nesly nová jména a žádné už k přejmenování nezbyty, našel Fabio Bomboliniho, jak sedí potmě ve velkém sále paláce pohlavárů, přezvaného toho jitra na Palác lidu.

„Lid propadá neřesti nevděku,“ řekl Fabiovi. Já jsem se právě v té chvíli belhal o berlích ze schodů.

„Nikdy lidem v ničem nevěř,“ zavolal na mě. „Ukážou ti, jak chutná hořkej kalich zapomnění.“

Bylo nám z toho oběma trapně a tak jsme se snažili hledět někam jinam, aby si toho kapitán nevšiml.

„Jen se na ně koukněte, jak si tam venku špacírujou a žijou si. A víte proč? Protože já nesu za ně jejích břímě starostí a potom za ně i nevděk.“ Přibouchl dveře a v pokoji opět zavládla tma. „Víte, co je to nevděk? Nevděk je ďoura v odpadový rouře, co z čistýho pramene udělá kanál plnej močůvky. Ti holomci!“ Slyšeli jsme, jak odtahuje židli a usedá za stůl. „Ani jeden oblouk po mně nepojmenovali!“ Byli jsme rádi, že na něho nevidíme, protože jsme tušili, že nabírá na pláč.

Ale ráno už vypadal, jako by se nic nestalo. Zářil jak sluníčko. Někde stojí psáno, že umění nad umění je vykonat dílo tak, jako by na ně nebylo třeba ani trochu námahy, a to právě prováděl kapitán Bombolini v Santa Vittorii. Nikdo kromě Fabia a občas i mne neměl ani potuchy, kolik námahy a přemýšlení vkládal do všech svých činů, kolik jeho osobnosti se skrývalo za vším, co dělal.

„Fabio,“ řekl, „jdi si pro notes. Uvidíš muže, kterej umí udělat omeletu bez vajec. Rád bych, abys viděl, jak se to dělá.“

Fabio mi zachránil život a přiměl Caterinu Malatestovou, aby mi spravila kost v noze. Tenkrát jsem hned nepochopil, proč to dělá. Chtěl mě totiž dát do pořádku, abych mohl ze Santa Vittorie odejít.

„Jsi voják a voják musí vynaložit všecko svoje úsilí, aby se mohl zase přidat ke svým spolubojovníkům a pokračovat v boji,“ říkal mi. Kývl jsem na to hlavou.

Fabio se velice změnil. Dokonce i já, cizí člověk, jsem si toho všiml. Stal se náladový, hned zamlklý a hned zase podrážděný, a začal pít spoustu vína. Často se dokonce opíjel.

Všichni říkali, že to má z knih. Nabádali ho, aby se vykašlal na knihy, protože už mu umořily mozek až ke zhroucení. Tenkrát, ani ještě dlouho potom jsme netušili, že nám Fabio přímo chřadne před očima kvůli Angele Bomboliniové, že ho ničí pohled na Angelu, když mě krmí polévkou, i zvuk jejího hlasu, když se mnou hovoří, zatímco si hovím v posteli v Paláci lidu.

Bombolini zašel osobně do Horního Města navštívit Malatestu, jak jí říkali, a ona se mu vysmála. A proto se za ní navzdory své plachosti vypravil ještě Fabio, a teprve potom z důvodů nám neznámých Malatesta slíbila, že se na mě přijde podívat. To nám posloužilo jako měřítko Fabiova zoufalství.

Malatesta neměla diplom opravňující k lékařské praxi, ale studovala v Římě na lékařské fakultě, když ji v posledním ročníku otec donutil – pro záchranu rodiny – k sňatku s velice bohatým mladým Římanem z vlivného šlechtického rodu, který patřil k nadějným členům fašistické strany a k přátelům hraběte Galeazza Ciana.

Její rodina měla kdysi v tomto kraji veliký majetek. Patřily jim rozsáhlé pozemky, postupně však o ně přicházeli všemi možnými způsoby, jak se jen rodině, předurčené ke zkáze, může stát. Nedbali o svou půdu, a ani jim nepřirostla k srdci, a bez toho se tady nedá půda udržet. Vždyť všude kolem je spousta těch, kteří po ní přímo lační. V době sňatku se majetek Malatestů v našem kraji zmenšil jen na několik parcel a domů, z nichž jeden stál v Horním Městě, a tam se občas někdo z rodiny uchyloval, když se potřeboval vylízat z utržených ran. Po odjezdu zůstával dům v nepopsatelném nepořádku. Malatestové zřejmě nevěděli, jak dál žít.

Nikdo se nedozvěděl, jak se manželství Caterině vydařilo. V jejím domě visí portrét bohatého chotě, ale všichni se domnívají, že přišel o život, když Mussoliniho vyhnali. Obličej v rámu patří k těm, které vypěstovalo tisíc let nadřazenosti a majetku.

Když Malatesta přišla za mnou do pokoje, ani se na mě pořádně nepodívala. Prudce a bezohledně strhla páchnoucí obvazy, kterými dr. Bara pokryl ránu, a hodila je na podlahu. Styděl jsem se za svou ránu, protože zapáchala, a začal jsem se za to omlouvat. Takový má Caterina vliv na lidi. Ani mě však neposlouchala.

„Ta rána se musí otevřít,“ prohlásila. „Infekce se musí vyčistit, kost zlomit a pak znovu sesadit dohromady.“

„Když říkáte, že se to musí udělat…“

„Nemusí se to udělat. Jedině jestli nechcete přijít o nohu.“

„Nechci přijít o nohu.“

„Bude to hodně bolet.“

„Teď to taky hodně bolí.“

„Ale to bude strašně bolet.“

Pokrčil jsem rameny, ona se na mne usmála, a to mě zmátlo. „Bolest, o jaké mluvím, si neumíte představit. Nemůžu vás vzít do nemocnice, rozumíte?“

„Rozumím.“

„Američani neumějí snášet bolest. Myslí si, že mají právo vyhnout se bolesti,“ řekla. „Lidé tady u nás jsou jiní. Považují bolest za nezbytnost života.“

Nechápal jsem, proč mi tohle všechno říká. Do pokoje vešla Angela, a třebaže si Malatesta všimla její přítomnosti, nedala to na sobě znát a ani na Angelu nepohlédla, když jí přikázala, aby zvedla ze země mé špinavé obvazy.

„Ano, signorino.“

„Signoro.“

„Ano, signoro,“ řekla Angela a k mému úžasu udělala pukrle. „Zajdu za vámi, až si všechno připravím,“ řekla mi Malatesta. „Nemůžete mi prozradit, na co se mám připravit já?“

„Až budu hotová, přijdu,“ řekla. „Co budete dělat, až přijdou Němci?“

„Kdo až přijde?“

„Němci.“

„Ještě nevím,“ odpověděl jsem jí. „Lidé říkají, že sem nepřijdou. Mluvím italsky. Třeba se nic nedozvědí.“

Vysmála se mi. U dveří se obrátila k Angele, ačkoli si jí předtím ani nevšimla.

„Přijdi za mnou do mého domu, až to tady uklidíš. Mám pro tebe práci,“ přikázala jí.

„Ano, signoro.“ A zase udělala pukrle.

Když Malatesta odešla, bylo mi trapně za Angelu.

„Nemusíte tam chodit,“ řekl jsem jí. „Po tom, jak s vámi jednala, rozhodně ne.“

Teď se však zatvářila překvapeně Angela.

„Ale ovšem, že tam půjdu. Chodíme k ní rádi. Řekneme si za práci třikrát tolik.“

„A co ta povýšenost, s jakou s vámi mluvila?“

Angela zřejmě nechápala, o čem hovořím. Poznal jsem, co jsem měl vědět už dřív, že pýcha a čest tu jsou zbytečným přepychem, který si může dovolit jenom ten, kdo je sytý. A měl jsem pochopit, co se tu říká o sedlákovi: že potřebuje dvě věcí – chytrost a hroší kůži. Však taky žádný sedlák nezemřel na zlomené srdce.

„Ale co,“ pohodila hlavou Angela a zvedla mé obvazy. Byly tak odpudivé a tak ohavně zapáchaly, až jsem se musel odvrátit.

„Vždyť my jí pěkně pustíme žilou.“

Malatesta byla orlicí, ale jen v přítomnosti holuba. Teď jsem poznal, kdo tou orlicí je doopravdy.

Malatesta se vrátila o několik dní později bez předchozího ohlášení. Přišla s jakýmsi lokálním anestetikem, s lahví grappy a s Fabiem v roli asistenta a za půl hodiny po svém příchodu mi zlomila kost v noze. Následovalo to, co mi slibovala, chvíle zoufalé bolestí (dodneška mě blaží vzpomínka, jaký dojem na ni udělalo, že jsem ani nevykřikl) a pak mi začala kost v noze znovu rovnat. Za celou tu dobu na mne nepromluvila jediné slovo, kterým by mi dala najevo, že jsem muž, nebo aspoň že zachází s lidskou bytostí. Nakonec řekla: „Ležte týden v posteli a za týden zkoušejte chodit. Čím dřív vstanete, tím líp pro vás.“ Došla ke dveřím pokoje, pak se otočila a pohlédla z nízkého okna na piazzu. „Ale pochybuji, že to dokážete,“ řekla.

Tohle mě samozřejmě donutilo, abych se vybelhal na piazzu s obličejem sevřeným bolestí a mokrým od chladného potu už týden nato, co Malatesta přišla do pokoje s grappou a gumovým kladivem.

Čím víc jsem chodil, tím víc noha sílila. Byla ochablá jak noha starce, a tak jsem začal slézat uličkami, až se mi pomalu podařilo dojít k Tlusté bráně a nakonec až dolů k terasám.

Lidé tam dole mě rádi viděli. Měli aspoň záminku ke krátkému přerušení práce a k chvilce klábosení. Ve městě i na terasách jsem prožíval nesmírně silný pocit, jako bych ta všechna místa už kdysi poznal. Zdálo se mi, že už všechno znám z minula a nic mne nepřekvapovalo. Způsobily to asi vzpomínky na vyprávění krajanů „z druhé strany“ ze „staré vlasti“, kteří sedávali u stolu v maminčině kuchyni, popíjeli kávu, víno a anýzovku, vzpomínali na zašlé časy a vykládali si, jak se jejich děti v Americe odcizují.

Nakonec jsem si předsevzal, že dojdu celou cestu až k nejnižším terasám, a tam jsem odpočíval v obrovském starodávném vinném sklepě u úpatí hory a potom jsem sám sebe musel přinutit k návratu zpět.

To byl pro mne nový zážitek. Nikdy předtím jsem podobný sklep neviděl. Zamiloval jsem se do jeho chládku a ticha. Vyhloubili ho prý Římané, ve středověku byl důkladně přestavěn, a proto se asi nestal cílem turistů, což by jinak bylo přirozené. Od osmnáctého století ho nikdo nepoužíval.

Skládal se vlastně ze dvou sklepů a to se jednoho dne stalo pro Santa Vittorii nesmírně důležité. Z horského úbočí vedl malý otvor do obrovského prostoru, vyhloubeného přímo v těle hory a rozlehlého jako vnitřek katedrály. Této prostoře se říkalo Velký sál. Nechápu, proč vůbec vznikl, snad z jeskyně, používané v římské době jako chrám k oslavě boha vína. Za zadní stěnou Velkého sálu byly vykopány v útrobách hory dva hluboké vinné sklepy. Nesestoupil jsem do nich, protože jsem cítil, jak je tam vlhko a jak jsou plné vody. Ve Velkém sále byl chládek hned u vchodu a tam jsem uléhal na suchý písek a trochu podřimoval, nežli jsem se vydal na zpáteční cestu.

Brzy jsem zjistil, že jsem jediný ze Santa Vittorie, který kdy do starého vinného sklepa vstoupil. Ostatní se báli, že tam sídlí zlí duchové. Kdekdo ve městě vypráví nějakou historku o někom ze své rodiny, jak se před nenadálou bouří ukryl ve sklepení a co hrůzostrašného se mu tam přihodilo. Obávali se o můj život, a i když se mi nic nestalo, jejich vírou ve zlé duchy to přece neotřáslo. Usoudili jenom, že italští duchové a strašidla se nezajímají o cizince.

Ještě předtím než jsem začal chodit na vycházky, během týdne stráveného v posteli, jsem spravoval poštovnímu úředníku Vittorinimu rozhlasový přijímač. Přinesli mi ho, abych ho dal do pořádku, protože jsem Američan a Američané prý umějí dávat dohromady takovéhle všelijaké nové vynálezy jako rádia.

V rozhlasových přijímačích jsem se vůbec nevyznal, ale v každé rozbité věci tkví nějaká logika. Člověk dříve nebo později objeví něco, co není spojeno, a když se to dá dohromady tak jako moje noha, začne to třeba zase fungovat. A tak jsem tedy rádio spravil.

V té době nám elektrárna ze San Rocco del Lago přidělovala proud jen hodinu denně, a někdy vůbec ne.

Ale jednou, když zapnuli proud, jsem uslyšel anglické vysílání z Egypta, určené pro Itálii. Američané prý už obsadili skoro celou Sicílii a každým dnem se dá očekávat jejich invaze na pevninu. Tyhle zprávy mě tak nesmírně vzrušily, že jsem je začal nahlas vykřikovat a vůbec jsem si přitom neuvědomoval, že osvobození od Američanů je to poslední, co bych si měl přát. Tentokrát to však nevadilo. Fabio se o tu zprávu nezajímal a Bombolini, ačkoli pocházel ze Sicílie, mě sice poslouchal, ale ve skutečnosti ani nevnímal, co říkám. Soustřeďoval se na přípravu své omelety bez vajec.

Omeleta, kterou Bombolini připravoval, měla nakrmit celé město, a to se mu také podařilo. Podnikal svá „slavná tažení“ a „podával důkaz o své zdatnosti“, udržoval své spoluobčany v napětí a zájmu o výsledek svých činů, které ho nic nestály.

Patronem tohoto městečka není svatá Viktorie, jak by se dalo předpokládat. Nikdo ani neví, kdo svatá Viktorie je, ačkoli se říká, že jde patrně o nějakou přejmenovanou pohanskou bohyni, která měla co činit s vínem. Zdejší patronka, jak tomu osud chtěl, nemá co dělat s hrozny, nebyla jí vymezena žádná zvláštní pravomoc ani modlitby, s jejichž pomocí by se dal provádět nátlak na Boha, aby se postaral o vinice, o déšť a stav půdy. Zdejší svatou patronkou je svatá Maria Ohnivé Pece, selské děvče z tohoto kraje, které vykonalo činy, jaké obvykle světci konají, aby dosáhli kanonizace, a potom jí byl přidělen patronát nad naším městečkem.

Tak se například stalo, že jednou jeden pekař spadl po hlavě do pece, když vytahoval bochníky. Jeho nářek se rozléhal po celém městě, ale nikdo mu nemohl pomoct, a tak si všichni jen přáli, aby tím nepokazil chléb. Tu však dívenka Maria vstoupila rovnou do rozpálené pece a vynesla pekaře na ulici. Neutrpěl ani popáleninku a ráno jedli v Santa Vittorii ten nejlepší chléb, jaký kdy byl ve městě upečen.

Jindy několik poutníků procházelo městem cestou do Sieny. Uvízli ve sněhové vánici a umírali hlady. Ve městě zrovna neměli nic k jídlu, ani makaróny, o které by se s nimi podělili, kromě jediné kůrky chleba, a tak se poutníci připravili na jistou smrt.

„Tropíš si z nás posměch. K čemu je nám skrojek chleba?“ vyčítal vůdce poutníků Marii, když se jim zjevila.

„Jen si berte a jezte,“ přikázala dívka.

Začali jíst a pokaždé, jak vůdce poutníků zakrojil do kůrky, vyskočil pod ostřím nože krajíc čerstvého chleba. Jedli, až se chlebem nasytili, a všichni usoudili, že je to ten nejlepší chléb, jaký kdy okusili.

Jednou v noci tentýž pekař, který byl zřejmě náramný nešika, zapomněl v peci dřevěnou lopatu na chléb. Když Maria lopatu vytáhla z pece, zbyla z ní jen ohořelá troska.

„Jak můžu pracovat bez lopaty?“ naříkal pekař.

„Nenaříkej a Bůh ti pomůže,“ těšila ho dívka.

Ráno našel lopatu jako novou. Tam, kde dřevo shořelo, narostlo nové a z rukojeti dokonce vyrážely zelené lístečky. Mnoho zdejších lidí věří, že lopata byla zhotovena ze dřeva svatého kříže.

Bombolini si jednoduše naplánoval, že ze Santa Vittorie vytvoří národní a potom i mezinárodní poutní místo pro všechny pekaře na světě. Pekaři z celého světa postrádající vlastního patrona budou přijíždět a uctívat světici Ohnivé Pece, jak ji Bombolini pojmenoval.

Který pekař-nováček by nezatoužil započít svou kariéru návštěvou Santa Vittorie, kde by strávil několik dní v nábožném rozjímání a modlitbách a kde by prostřednictvím svaté Marie získal boží požehnání a zajistil si tak bohatý výdělek v novém řemesle? Staří pekaři by přicházeli vzdát díky za svůj úspěch. Pekaři v nesnázích a před bankrotem by se ovšem snažili přimět Boha a svatou Marii k zásahu ve prospěch své svízelné finanční situace.

Nápad vytvořit ze Santa Vittorie národní poutní místo všechny dočista pobláznil. Nikdo nemluvil o ničem jiném.

Kdyby bylo město vyhlášeno za poutní místo, musela by se až nahoru postavit silnice pro pohodlí poutníků. A kdyby do města vedla silnice, jezdily by sem i taxíky a možná i autobus. Poutníci by potřebovali místo k ubytování a stravování. Každý dům se už v představách obyvatel městečka měnil na hospodu, každá žena se v duchu stávala kuchařkou, každý vinař číšníkem v bílém sáčku a botách z měkké kůže, pobírajícím spropitné skoro za nic. Plánovali si, jak vybudují družstevní pekárnu a budou prodávat chléb ze svatostánku Blahoslaveného chleba (každý bochník s osobním požehnáním faráře Polenty – za honorář) a jak postaví stánky se suvenýry, kde by si poutníci kupovali malé dřevěné lopatičky a hliněné pícky a saténové polštářky s obrázky patronky města a dřevěné desky s nápisem „svatá Marie Ohnivé Pece, žehnej tomuto pekařství“. Mnozí si už představovali, že za deset let jenom blázni se budou trmácet z kopce dolů, aby se potili na vinicích.

Mnozí vůdcové by se v tomto okamžiku zarazili, ale Bombolini znal to, co se většina vůdců nikdy nenaučí. V lidech se skrývají temné stránky, které se musí projevit navenek právě tak jako stránky světlé. Mistr napsal:

Zášť vzbuzují dobré i zlé činy.

Zrovna tak, jako se říkává, že není-li v hroznech dost kyseliny, bude víno bez chuti a k ničemu.

„Moudrý vladař,“ pravil Bombolini Fabiovi s ukazováčkem vztyčeným do vzduchu, „musí rozdmychávat kapánek řevnivosti, kterou pak potlačí a tím posílí svou autoritu.“ To ho dovedlo k vyhlášení války Scarafaggiu, což mělo za následek, že Fabio nakonec odešel ze Santa Vittorie.

Scarafaggio! Stačí jen vyslovit jméno té obce a už před očima vyskočí její obrázek. Neoplývá žádnými zvláštními půvaby. Sedí si za údolím na dalším kopci jako chabá napodobenina Santa Vittorie. Choulí se tam jako ovčácký pes plný blech a klíšťat, spráskaný svým pánem. U nás sice taky máme štěnice, ale ty tady jen živoří, zatímco ve Scarafaggiu přímo bují.

Lidé ze Scarafaggia jsou proslulí jako ti největší pitomci v celé Itálii, což není zrovna titul, který se získává snadno a lehce. K tomu postačí jediný příklad. Před padesáti lety zjistili, že mají příliš malý kostel, a protože ho nikdo z města neuměl rozšířit, museli se odebrat do světa a shánět někoho, kdo by se této práce ujal. Nikomu se k nim samozřejmě nechtělo, ale konečně se našel člověk, který prohlásil, že jim kostel roztáhne, a jelikož za to žádal jen malý honorář, ochotně mu uvěřili.

Nařídil, aby všichni ulehli do postelí, že svá kouzla může provádět jen v tichu a tajnosti. A potom šel do kostela, zamkl za sebou dveře a v noci celou poslední řadu lavic od zadní zdi vyhodil ven do křoví za hradbami. Nato vzal mýdlo a namydlil podlahu podél celé zadní zdi, kde předtím stály lavice.

Ráno přikázal, aby si dvacet nejsilnějších mužů ze Scarafaggia zavázalo oči, protože kouzla se musí provádět v tajnosti. Pak je zavedl do kostela a nařídil jim, aby si klekli ke zdi a opřeli se o ni rukama.

„A teď strkejte,“ přikázal jim cizinec. „Strkejte ze všech sil!“

A stalo se něco neuvěřitelného: Strkali a přitom cítili, jak před nimi stěna ustupuje. Strkali a strkali, až se všichni svalili obličejem na zem.

„A teď si sundejte pásky z očí.“

Když tak učinili, viděli, že se opravdu stal zázrak! Vstali a běželi na piazzu před kostelem. Zázrak, křičeli. Kostel se roztáhl! Zadní stěna teď stála o dobré dva metry dál od poslední řady lavic a bylo tam místo pro novou řadu a možná ještě víc.

Lidé se radovali ze svého roztaženého kostela. „Ani byste nepoznali, jak se roztáhl,“ říkali.

Měli z toho výsledku takovou radost, že roztahovači kostela zaplatili přesně polovinu toho, co mu slíbili, což byla značně vyšší částka, než jakou mu zamýšleli dát, a až dodneška se ve Scarafaggiu podivují nad tou záhadou, jak je možné, že se do roztaženého kostela s přidanou řadou lavic nevejde o nic víc věřících než dříve.

První zářijovou neděli svolal Bombolini všechno obyvatelstvo na náměstí Lidu a vyzval je, aby se podívali přes údolí na Scarafaggio.

„Odtamtud se nám posmívají,“ sdělil jim. To všechny ohromilo. „Dvě stě let si tam chodí a den co den se nám pošklebujou.“

To bylo k neuvěření. Nechal je pár minut rozvažovat nad mrzkostí, nakupenou za údolím, a tu se rozezvučel zvon na naší zvonici.

„Slyšíte ho?“ zeptal se kapitán Bombolini. Všichni přikývli a on ukázal přes údolí.

„A támhleti zrovna tak.“ A zase jim dal čas, aby si i o tomhle podumali.

„Vstávají podle hlasu našeho zvonu. Vycházejí podle něho ven. Chodí podle našeho zvonu na mši.“ Lidé užasli. Nikdy předtím je nic takového nenapadlo.

„My jsme za zvon zaplatili a my užíváme jeho zvuk. Zatímco se tu v potu tváře každý namáhá, aby nám pěkně zvonil, oni si hoví v postelích a poslouchají ho, jak zpívá. Rozvalujou se v postelích a smějou se nám.“

Jelikož nejlepší věcí na světě je dostat něco zadarmo, pak samozřejmě to nejhorší na světě je něco někomu dát a nedostat za to vůbec nic.

„Je to jasný jak facka,“ prohlásil Bombolini. „Scarafaggio nám krade zvuk našeho zvonu.“

To lidi naštvalo. Pietrosanto například navrhl, aby se svolalo vojsko Santa Vittorie a táhlo na Scarafaggio. Později jsme poznali, že to bylo trošku pošetilé, a každý je teď ochoten to připustit. Jenže tenkrát jsme na tom nic pošetilého neviděli.

„Sundejte zvon,“ vykřikl kdosi a to se zdálo být rozumné řešení. „Lepší být bez zvonu než rozdávat jeho zvuk zadarmo.“ Ozval se souhlasný pokřik.

„Nechte zvon, ale odřízněte lano, aby ho nikdo nemoh rozhoupat,“ zvolal jiný muž. To byl ještě lepší nápad.

Bombolini, všechna čest, dokázal pobouřený lid zvládnout. Ukázal na nový nápis na konci piazzy.

„Pamatujte si: tři pravé ctnosti italského lidu – rozvaha, klid, trpělivost. Uklidněte se. Váš kapitán má pro vás plán. Staré zlo bude odčiněno.“

To celé město rozrušilo. Lid byl ohromen, jak se patřilo podle doporučení Mistra. Tu neděli v noci opustili Santa Vittorii tři muži a na mezkovi a oslu odvezli několik starých etruských váz z místnosti Paláce lidu, která kdysi sloužila za muzeum. Všichni tušili, že to souvisí s Bomboliniho plánem. Jenom Fabia, kterému už starosta sdělil své rozhodnutí, to přivedlo z míry.

„Jestli tohle provedete, tak ze Santa Vittorie odejdu,“ řekl Fabio. „Rezignuju z Velké rady. Vrátím se tam, kam patřím – do Montefalcone.“

Bomboliniho se to dotklo, protože Fabio svým způsobem ztělesňoval svědomí Santa Vittorie.

„Je to špatné rozhodnutí,“ řekl Fabio, „a vy to víte. Rozdmýchává nejhorší lidské pudy.“

„Chtít to, co je tvý, to není žádnej špatnej pud.“

„Je to zvrhlost, sám to dobře víte.“

„Zapomínáš, Fabio, na jednu věc. Lidi jsou lidi, to je fakt. Jenže jsou to taky jen pozemský tvorové. Jsou to jenom křesťani, ale ne Kristové.“

Fabio si narazil klobouk na hlavu na znamení odchodu.

„Nemáte právo prodávat etruské vázy. Patří lidu. Patří nám všem.“

„Nikdo se na ně nikdy ani nekouk, to víš zase ty. Stály tam celý zaprášený. Ani voda se v nich nedala nosit.“

„Ty vázy,“ zdůraznil Fabio s netajeným odporem, „jsou náhodou dva tisíce let staré.“

„Ale k čemu je váza, když se v ní nedá nosit voda?“

Na Fabiově obličeji se objevil výraz utrpení.

„Ty mě urážíš,“ ohradil se Bombolini. „Vyvoláváš ve mně pocit, jako bych byl nějakej ničema.“

Tenkrát o téhle rozmluvě nikdo nevěděl, a proto Fabiovo rozhodnutí se všem zdálo nepochopitelné, ale on stejně potřeboval nějakou výmluvu, aby mohl opustit město z jiného důvodu nežli kvůli svému zlomenému srdci, a ten důvod si tedy našel. Jestli existoval někdo, kdo by si toho byl měl povšimnout, pak jsem to byl já. Ale já byl tehdy mladý a takovéhle věci jsem si ani nepřál brát na vědomí.

Muži, kteří opustili Santa Vittorii s oslem a mezkem, se vrátili za několik dní k večeru. Etruské vázy zmizely a místo nich ležel na hřbetě mezka objemný balík, omotaný starými pokrývkami a převázaný vinnou révou. Lidé vyšli do ulic, aby se na něj podívali. Snažili se balík ohmatat, ale mužové je odstrčili. Fabio přišel za mnou do mého pokoje.

„Tak abys věděl, já jdu,“ řekl mi. „Můžeš si ji teď vzít. Je tvoje.“

Řekl jsem mu, že nevím, o čem mluví. Opravdu jsem mu tak docela nerozuměl, i když jsem tušil, kam míří.

„Však ty dobře víš, co tím myslím,“ řekl. Nikdy předtím jsem ho neviděl tak rozzlobeného. Čišel z něho chlad a vypadal najednou o mnoho let starší než dříve, starší než já sám, protože trpěl. Kdybych se tehdy s Fabiem začal prát, došlo by ke rvačce, která by neustala dřív, dokud by jeden z nás nepadl mrtvý nebo smrtelně zraněný.

„Hltá tě očima,“ řekl. „Úplně tě polyká. Je do tebe celá pryč.“

„Nikdy jsem ji k tomu nepodněcoval.“

„Kdepak! Ležíš si tu a děláš na ni oči, protože vy Amerikáni máte jiný mravy než my. Umíte využívat příležitosti.“ Najednou ke mně začal být velkorysý. „Ale vždyť je to docela v pořádku. Já bych to dělal taky tak. Copak tě kvůli tomu nenávidím? To přece nic neznamená. Jsem zkrátka od narození smolař.“

Byl jsem rád, že je v pokoji tma a že mi nevidí do tváře. I když jsem to nevinné laškování s Angelou nebral vážně, přece jen se mi zdálo, že se mezi námi něco děje.

„Proč si myslíš, že by si tě Američan nevzal?“ ptával jsem se Angely.

„Kdepak, Američani to s děvčaty jako já nemyslí vážně. Ti mají v hlavě bohaté nevěsty.“

„To má své výhody, ale přesto se jim taky líbí taková děvčata jako ty.“

„Vždyť nejsem ani dost hezká.“

„Třeba ne,“ škádlil jsem ji. „Postav se k oknu, ať si tě můžu prohlédnout.“

Byla tak prostá a sladká, že se bez okolků šla postavit k oknu.

„Američané chtějí takové ženy, jako je Malatesta.“

„Copak o to, všichni mužové by chtěli takové ženy jako Malatesta. Jenže když takovou jako Malatesta nemůžeš dostat, musíš sehnat nějakou jinou. Nějakou jako… jako…“ A ona zrudla.

Tehdy jsem nevěděl, že muži ze Santa Vittorie hovoří takhle s děvčaty jen tehdy, když pomýšlejí na sňatek, že spolu nemluví nikdy o samotě, že se často jeden druhého ani nedotknou, dokud nemají ohlášky.

„Ona mě už ani nevnímá,“ stěžoval si Fabio. „Zapomněla moje jméno. Povím ti, co udělala.“ Začal na mě skoro křičet. „Celé dva týdny si ani nevzpomněla, aby mi přinesla talíř fazolí.“ Odešel do svého pokoje zabalit si své věci.

Mužové, kteří přivezli náklad na mezku, ho hned tu noc rozbalili a vykonali, co bylo zapotřebí k přípravě na nedělní ráno. Toho jitra odešel Fabio della Romagna z našeho města do Montefalcone. Nejel na motocyklu, protože to bez propustky od Němců a bez nějakého závažného důvodu bylo nebezpečné. Nesl si jen pár věcí v malém batohu z hrubého plátna. Sestoupil k úpatí hory a přecházel rovinku polí k Říční silnici vedoucí do Montefalcone, když k němu doběhlo několik známých ze Santa Vittorie.

„Fabio,“ volal na něho jeden z nich. „Fabio! Fabio! Fabio! Je to úžasný. Koukni se!“

Otočil Fabia tak, aby hleděl zpět k hoře a k městu. Někdo na Tlusté zdi mával čímsi, co se podobalo Vittoriniho vlajce.

„Vidíš? Chápeš, o co jde?“ volal muž. „To znamená, že zvon zvoní, ale my nic neslyšíme.“

„Dočista nic.“

„Slyšíme starou belu,“ pochvaloval si třetí muž.

„Měl bys je vidět ve Scarafaggiu, Fabio. Huby dokořán. ‚Co se stalo se zvonem?‘ ptají se. ‚Co tomu zvonu je?‘“

„A ani jediný zabimbání, Fabio,“ radoval se zase ten první muž. „Největší okamžik v dějinách Santa Vittorie.“

Žádný z nich nechápal, proč se jim Fabio najednou vytrhl a dlouhými kroky a pak úprkem vyrazil k Říční silnici. Oni sami se vydali zpět do Santa Vittorie, aby pověděli o dosaženém úspěchu a aby popsali ticho nad Scarafaggiem.

Na náměstí Lidu na návrat průzkumníků ani nečekali a začali už oslavovat. Od prvního úderu zvonu bylo jasné, že vyhráli.

Jeden z Pietrosantů, jehož svaly napínaly košili, tahal ve zvonici za lano. Uslyšeli zaskřípění, jak se zvon rozhoupal, ale to, co jim dolehlo k uším, nikdy předtím neslyšeli. Srdce udeřilo do bronzové stěny zvonu, ale místo dřívějšího jasného bim vyloudilo jen jakýsi přidušený zvuk. Zvon zazněl, ale jen tak napůl. Lidé hleděli jeden na druhého a začali se usmívat. A jak tlumené údery pokračovaly, dali se všichni do hlasitého smíchu, až nakonec plácali jeden druhého po zádech a slzy se jim kutálely po tvářích.

První poslové přiběhli ze Starého i z Horního Města. Dole i nahoře je prý zvon slyšet, ale jen tak trošku. Zvuk končí u městských hradeb.

Tento čin zhodnotili jako dílo vyššího vnuknutí, ba jako dílo samého génia. Členové Velké rady se seřadili na piazze, aby stiskli Bombolinimu pravici, a k nim se za chvilku připojila podstatná část městského obyvatelstva. Když potřásli Bombolinimu rukou, šplhali po točitých schodech na zvonici, aby si sáhli na srdce zvonu.

Korek! Srdce z korku!

Nebylo pochyb, šlo opravdu o čin vyššího vnuknutí, o čin génia. Velká rada pověřila několik mládenců, aby zašli do městského sklepa pro dvě stě lahví vína, a potom vypukla oslava korkového srdce.

Je možno zaznamenat jako historický fakt a nikoli pouhý výmysl, že po dobu existence Santa Vittorie, což znamená nejméně jedno tisíciletí, nebyl lid tak sjednocen, nebyla vláda v lepší sestavě a její vedení ve schopnějších rukou než tenkrát.

ČÁST TŘETÍ

von Prum

Tu noc, noc oslavy korkového srdce, dokončoval kapitán Sepp von Prum z oddělení pro finanční záležitosti generálního štábu Páté pancéřové brigády se sídlem v Montefalcone svůj poslední dopis. Každé nedělní odpoledne a večer věnoval psaní dopisů. Podepsal poslední z nich, a protože nebylo ještě tak pozdě, rozhodl se s nimi zajít na náměstí Frossimbone a dát je orazítkovat a zcenzurovat plukovníku Scheerovi, svému velícímu důstojníkovi. Napsal pěkné dopisy. Byl si toho vědom a na rozdíl od druhých mladších důstojníků mu cenzura dopisů nevadila. Pociťoval dokonce zklamání, když na ně plukovník jen zběžně pohlédl a hned přitiskl razítko „Schváleno“.

Dnes sestoupil po úzkém kamenném schodišti domu, kde byl ubytován, mnohem rychleji než obvykle, a to mu způsobilo bolesti, protože se dosud zotavoval ze zranění utrpěných před rokem. Všichni mužové jeho jednotky, usazené v Montefalcone, prodělali nějaké vážné zranění v severní Africe nebo v Rusku. Nedbaje na bolest sešel rychle ulicí San Stefano na piazzu. Povídalo se, že Američané a Angličané se ráno vylodili někde jižně od Říma, že Italové přestali bojovat a vyhlásili dokonce Německu válku. V osm hodin se vysílaly anglické zprávy z Káhiry, a proto chtěl být s ostatními důstojníky při tom, až plukovník Scheer zapne rádio.

Máme štěstí, že dopisy kapitána von Pruma se zachovaly v archívu Santa Vittorie, který tvoří jen otlučená šedivá skříňková kartotéka, zanechaná u nás, když von Prum Santa Vittorii opouštěl.

Máme štěstí, že si dělal kopie od všech svých písemností a že si je schovával spolu s vojenskými zápisky, s poznámkami v deníku, s kopiemi dopisů bratrovi na východní frontu a dokonce s kopiemi dopisů snoubence Kristině Mollendorfové, zařazenými pod heslem „Záležitosti milostné“.

Z těchto písemností se nám podařilo sestavit pravý obrázek kapitána, který by jinak zůstal zmatený, kdybychom si je nemohli dát přeložit a potom si je nepřečetli. Myslím, že bude jistě na místě citovat úryvky několika dopisů, které kapitán onoho dne napsal.

Z poznámek bratru Klausovi jsme vyrozuměli, že během útoku v ohbí Dněpru se několik Klausových vojáků odtrhlo a prchalo před sovětskými tanky, později se však vrátili do své bojové linie. Přesto tyto mladé chlapce zastřelili pro výstrahu ostatním a tato událost hluboce otřásla důstojníkem, který o jejich provinění podal hlášení, Klausem von Prumem.

Drahý otče!

Matka se v dopise táže, jestli jsem šťastný. Jedině německé matky se mohou ptát, jsou-li jejich synové šťastní ve válce.

Jsem opravdu šťastný. Šťastný, že jsem naživu, šťastný, že jsem nepřišel o nohu. Po horách už lézt nebudu, ale noha je každým dnem silnější.

Píši Klausovi, jak mi doporučujete. Také mám o něho starosti.

Jak víte, jsem nyní v oddělení pro finanční záležitosti. Vy jste tomu dříve říkávali Židovská pěchota. Obávám se, že šance na získání metálu už zbyla jenom Klausovi. S financemi máme ve skutečnosti jen málo co společného. Většinou zapisujeme do zvláštních katalogů místní cennosti a můžete hádat, k čemu to asi má sloužit.

Ptáte se, jak to tady v Montefalcone vypadá, a já odpovídám. Je to tu příjemné, ale špinavé. Kdyby tyhle lidi bylo možné donutit, aby udržovali ulice v čistotě a spravovali oprýskané fasády, dalo by se říci, že je to tu půvabné, ba dokonce krásné. Zdá se, že nacházejí zvláštní zalíbení v padajících omítkách.

Stal jsem se ve vedlejší funkci důstojníkem pro kulturní vztahy, a to není žádný lehký úkol. Není tak snadné přesvědčovat lidi, že přicházíme jako přátelé, a nikoli jako dobyvatelé.

Peníze se tu vydělávají na vínu a mohu vám říci, že pod rozumným vedením by se hrubá produkce kraje musela zdvojnásobit. Ale tady lpějí na starých způsobech. Mají jasný sklon k nepraktičnosti a k mrhání energií.

Když pro nic jiného, tak je můj pobyt zde dobrý aspoň k zdokonalení italštiny. Mluvím už dokonce dialektem, k údivu všech. Až se sejdeme, budu brebentit jak pravý Talián.

V úctě Váš syn

Sepp von Prum,

kapitán pěchoty

P.S.

Předpokládám, že jste se mezitím dozvěděli, jak Mussoliniho zachránil nějaký pilot SS nebo nějakou podobnou zprávu. Fakt, že ho nepopravili, je typický pro sentimentální a neukázněné Taliány. Jak se vůbec takový šašek mohl zmocnit vlády, to je opravdová záhada. Avšak dějiny dokazují, že tenhle lid nachází v šašcích zvláštní zalíbení.

Drahoušku Kristino, ma petite chou!

Zajímala ses o italské ženy.

Vzpomínáš si, jak jsem minulý týden popisoval neschopnost těchto lidí plánovat do budoucna, protože žijí jen pro přítomnost.

Abys věděla, jedině v případě žen je tohle v pořádku.

STOP! Vidím v duchu Tvou rozkošnou tvářičku, jak rudne zlostí. Dovol, abych Ti to ujasnil. Některé zdejší ženy jsou krásné. A některé zřejmě nacházejí zvláštní zalíbení v blonďácích se světlou pletí a modrýma očima. Jenže člověk brzo ztratí zájem, protože má stále pocit (omlouvám se za tu hrubost), že jejich spodní prádlo, mají-li vůbec nějaké, není čisté. A tak tedy zájem pohasne. Upřímně řečeno, mám dojem, že se o nás zajímají právě proto, že my bychom mohli mít na sobě čisté prádlo.

Udělej teď pro mne následující: hned tento dopis odlož, jdi k zrcadlu, podívej se do něho a věř, že ta tvářinka v něm, ty modré oči, plné rty a hebká světlá pleť patří ženě, kterou obdivuji.

A teď se můžeš přestat červenat.

Tvůj milující

Sepp von Prum

Klausi!

Cos to napsal domů za nesmysly? Celá rodina je z toho rozrušená. Pokusme se ujasnit jednu věc. Nejsi přece žádný zamilovaný Werther, jsi důstojník armády Třetí říše.

Ptáš se, co máš dělat, a já Ti odpovídám. Dělej, co jsi dosud dělal. Konej svou povinnost.

Když Tvůj velící důstojník prohlásí, že měli být zastřeleni jako odstrašující příklad ostatním, jsou zastřeleni. To je docela jednoduché. Ztratil jsi zřejmě smysl pro povinnost.

Co je povinnost? Povinnost je zodpovědností každého jednotlivce vůči myšlence, která je větší než vlastní já. Ta rakovina individualismu! Klást svědomí jednotlivce nad povinnost, to je nejzáludnější choroba naší doby.

Vezmi si například toto město. Hýčkáním vlastního já ztratili jeho obyvatelé schopnost vykonávat nejjednodušší kolektivní akce. Vždyť si, Klausi, ani neumějí udržet v čistotě své ulice!

Píšeš, že se cítíš spoután germánským smyslem pro povinnost. Nacházíš zřejmě zvláštní zalíbení v přehnaně komplikovaných argumentech.

Povinnost jednotlivce nespoutává, nýbrž osvobozuje od osobní zodpovědnosti. Povinnost osvobozuje činy. Všechny druhy činů se stávají uskutečnitelné.

Zbývá jen jedna otázka: pomáhá má činnost vlasti, nebo ne? Na tom není nic složitého. Povinnost nadevše.

Jakmile jsi vykonal svou povinnost, budeš mít větší chuť k jídlu, budeš lépe spát a lépe se cítit, protože ses osvobodil od sebezpytování. Měl jsi vždy zvláštní zalíbení v morbidnostech, a teď nadešel čas, abys s tím už skoncoval.

Tak si tedy dál vojákuj, konej svou povinnost a dávej na sebe pozor!

Tvůj bratr

Sepp

Zpráva nadřízenému důstojníkovi v oddělení pro záležitosti kultury v Mnichově:

Váš nápad s plakáty zaznamenal jen částečný úspěch. Lidé je zhanobili. To, co s nimi provedli, bylo samozřejmě dětinské, ale právě takhle by jednaly mazané děti všude na světě.

Jistě si vzpomínáte na první plakát, na kterém vysoký, světlovlasý německý voják s úsměvem napřahuje ruku a říká: „Pamatuj, že německý voják je tvůj přítel.“

Někdo přebarvil ruku na červeno a přimaloval, jak z ní kape krev.

Všechny tyto plakáty jsme museli odstranit.

Druhý plakát znázorňuje německého důstojníka v parádní uniformě, jak se zastavil na okraji silnice, aby pomohl zraněnému italskému povaleči, ačkoli je zřejmé, že si tímto samaritánským činem uniformu zašpiní. Tento plakát nemá žádný slovní doprovod, jak si jistě vzpomínáte, protože obraz sám je dost výmluvný. Někdo si dal tu práci, že připsal: „Jo, ale proč jsi ho napřed praštil?“

Také tyto plakáty jsme museli odstranit.

Jsem přesvědčen, že je zásadně chybné, když se s těmito lidmi snažíme jednat, jako by to byly dospělé, odpovědné bytosti, zatímco bychom měli vycházet z toho, čím opravdu jsou – nic víc než přerostlé děti.

Poslední list, napsaný pro vlastní potřebu, byl nadepsán: „Několik úvah o italské povaze.“

Všeobecně: Italové jednají podobně jako děti z čistě citových a nikoli rozumových pohnutek.

Závěr: Jednat s nimi podle toho.

Zvláštní postřehy: Němci trpí vůči latinské rase pocitem kulturní méněcennosti. Latinská rasa se nám zdá být rychlá a bystrá, zatímco my si připadáme nudní a nevýrazní.

Vysvětlení: Příčinou není kulturní nadřazenost, nýbrž nedostatek jakýchkoli hodnot a přesvědčení. Jelikož představitel nordické rasy vychází ve svém jednání z pevně stanoveného kodexu hodnot, je omezen v rozletu svého projevu, ne však v jeho hloubce.

Příklad: Němec nachází zvláštní zalíbení v pravdě; národ je mu studnicí pravdy.

Když Němec řekne, že přijde na nějaké místo v šest hodin, tak tam opravdu přijde. Žádný Ital nepřijde na určené místo včas, protože na včasný příchod ani nepomyslí. Počítá se zpožděním a rád si vymýšlí podivuhodné lži, aby vysvětlil, proč mu včasný příchod nevyšel.

Všichni Italové nacházejí zvláštní zalíbení ve lhaní.

Všeobecný závěr: Je tedy chybou jednat s dětmi, jako bychom jednali s dospělými.

Přesvědčování a logika jsou mrháním času. Během okupace se Vůdce musí chovat jako otec – přísný, ale chápající. V úloze otce může využívat výhod germánských ctností, organizačního talentu, plánováni, morální a fyzické převahy.

Nemá smysl uplatňovat sílu obvyklou metodou, nýbrž pouze jako potencionální pohrůžku, jako bič připravený ve stáji. Měli bychom vládnout vzbuzováním respektu, tak jako každý otec má vzbuzovat respekt u svých dítek.

Takováto politika by mohla uvolnit pro aktivní bojovou službu tisíce a tisíce mužů, kteří jsou vázáni policejní službou v okupovaných oblastech. Chybující děti nepotřebují policajty, nýbrž otce.

Tyto myšlenky prodiskutovat s plukovníkem Scheerem.

Kapitána zklamalo, když plukovník Scheer označil jeho dopis Klausovi razítkem „Schváleno“ a ani se na něj pořádně nepodíval. Vždyť napsal dopis, s nímž by si podřízený důstojník u svého velitele docela rád šplhnul.

„A teď naladíme rádio na Káhiru. Samozřejmě jenom proto, abychom si poslechli, jaké lži si tam zase vymýšlejí,“ ohlásil plukovník.

Když se ozvalo rádio, začali se ve dveřích shromažďovat důstojníci z ostatních místností.

Pověsti se potvrdily. Američané a Angličané se vylodili u Salerna, jižně od Říma a Neapole. Italové odvolali svou účast ve válce po boku Německa a v několika hodinách prý vstoupí opět do války po boku Spojenců.

„Panebože, jaké výborné zprávy,“ zvolal plukovník. „Už nebudeme muset ztrácet své muže kvůli zachraňování Taliánů.“

Když vysílání skončilo, plukovník rádio vypnul a obrátil se k důstojníkům v místnosti i ve dveřích.

„Zatím nebyl vydán žádný oficiální rozkaz, ale víte, co to znamená. Od tohoto okamžiku vstupuje v platnost plán „A“. Pokud se nemýlím, operace Dráp započne za den nebo za dva.“

Plán „A“ představoval plnou bojovou pohotovost, při níž se s Italy mělo zacházet jako s obyvatelstvem okupovaného území, jako s nepřáteli a zdrojem potencionálního nebezpečí. Operace Dráp znamenala plán vypracovaný pro okupaci města Montefalcone a okolní oblasti.

Kapitán von Prum opustil hlavní stan a odešel do budovy, kde bylo ubytováno jeho mužstvo. Vyšel nahoru po schodech a nahlédl do rozlehlé místnosti plné zmatku a nepořádku.

„Není třeba formalit,“ řekl, ale vojáci vylekáni přítomností důstojníka ve své ubikaci už rychle vstávali.

„Pozor!“ křikl na ně rotmistr Traub a všichni včetně jednoho naháče strnuli v pozoru, dokud jim von Prum nezavelel pohov.

Podél stěny místnosti stály kbelíky s lepidlem, kartáče a svitky plakátů, znázorňujících německého vojáka, jak pomáhá italské stařence přes ulici. Kapitán na ně ukázal. „Už je nebudete potřebovat,“ řekl. „Jsme ve válce s Itálií.“

Někteří vojáci se usmáli, jiní vyčkávali, protože nevěděli, jaký vhodný projev se od nich očekává. Kapitán využil této příležitosti, aby si svůj oddíl prověřil. Poprvé je viděl všechny pohromadě a neskýtali zrovna utěšený pohled. Bylo jich jen osm a všichni jako vážně zranění konali službu v týle s omezeným rozsahem. Jejich vedoucí, rotmistr Gottfried Traub, měl obličej znetvořený zásahem granátových střepin, které přeťaly svaly, a tak kapitán nemohl z jeho výrazu poznat, co si rotmistr Traub vlastně myslí. Usoudil, že vypadá šťastněji, když se neusmívá, protože mu úsměv tvář hyzdí.

„Z vás všech se opět stanou praví vojáci. Už žádné hrnce s lepidlem,“ prohlásil kapitán. Mužstvo zas už nevědělo, jak se na tuhle novinu zatvářit.

Kapitán vyndal mapu této části Itálie. Je to typické a výstižné, pomyslil si přitom, že jedinou spolehlivou mapu zdejší oblasti mu poslal otec z Mannheimu.

„Jak vidíte,“ řekl, „poctivá německá mapa, a proto jsme v bezpečí. Aspoň najisto dojedeme do města, které máme obsadit.“

Štíhlým prstem ukázal na Montefalcone. „Nyní jsme tady.“ Vojáci, kteří se nejprve ostýchali, se teď shromáždili kolem mapy. „A nakonec se dostaneme sem.“ Sledoval prstem směr z Montefalcone k řece Mad a potom červenou čáru, označující Říční silnici. Už se setmělo a tanky a náklaďáky v ulicích a náměstí tak ohlušivě rachotily, že musel křičet, aby slyšel vlastní hlas. Nemrhali časem.

„Je to na vrcholku hory, jak vidíte.“ Nahý voják, desátník Heinsick, se mezitím oblékl a opíral se o mapu. Masitý špalík jeho ukazováčku dopadl na město a potom se přesunul po mapě k označené silnici.

„Nevede k němu žádná čára. Není tam silnice.“

„Je tam silnice. Přesněji řečeno cesta. Pro voly a žebřiňáky. Naše vybavení tomu bude odpovídat. Ještě nějaké dotazy?“

Vojáci mlčeli, protože nebyli zvyklí klást otázky důstojníkům. Některé z nich to mátlo a znervózňovalo. Jedna věc jim však dělala starosti hned od začátku, a proto se zahleděli na rotmistra Trauba, který ji konečně vyslovil nahlas:

„Pane kapitáne, je nás tu jen osm, kromě vás.“

„To je v pořádku.“

Nastalo opět rozpačité ticho. Mužové dál upírali zraky na Trauba.

„Kapitán Pfalz má pod svým velením padesát mužů. Domnívají se, že k obsazení a udržení určeného místa je zapotřebí padesát vojáků, pane.“

„My potřebujeme jen osm.“

Pochopili, že to znamená konec otázkám, a tak se znovu okázale shlukli kolem mapy, aby předvedli zájem. Traub se dotkl jména na mapě.

„Sanda Vidória,“ řekl.

„Ano, Santa Vittoria,“ upřesnil kapitán.

„Jo, jasně. Sanda Vidória,“ přisvědčil rotmistr.

Tma nastala dříve, než Fabio dorazil do Montefalcone. Chůze po Říční silnici je v noci svízelná, tma však rozproudila čilý dopravní ruch, vylákala stovky obrněných vozů, kamiónů a náklaďáků, které se zacloněnými parkovacími světly mířily na jih a svítily mu na cestu. Musel se držet při kraji silnice, ale byl rád, že vidí. Někteří vojáci za volanty náklaďáků na něho pokřikovali a významně mávali rukama, nebo dokonce výhružně namířili pušky, jenže Fabio na to nereagoval. Neměl náladu na žerty.

U městské brány dosud střežené Italem a Němcem si Fabio uvědomil, že by ho mohli zavřít. Ale bylo mu to celkem lhostejné.

„Na Akademii se toho moc nenaučíš,“ prohodil Ital na stráži, „je zavřená.“

Pokrčil jen rameny a nechali ho projít.

„Dej si zatraceně bacha, ať se zejtra ráno nezapomeneš ohlásit na policii,“ volal za ním strážce a Fabio ani nedal najevo, že slyší. Celé město bylo napěchované kamióny a obrněnými vozy, natlačenými pro větší bezpečnost podél zdí domů. V některých spali vojáci pod maskovacími sítěmi. Několik vojáků říkalo Fabiovi cosi po německu, ale ani je nevnímal. Šel k penziónu, kde sdílel pokoj s dvěma studenty, a našel v něm Němce.

„Co tady k čertu děláš?“ rozkřikla se na něho správcová. „Copak nevíš, že je zákaz vycházení? Copak nevíš, co se děje? Koukni vypadnout z ulic a tady vodtáď, a drž se někde pořádně daleko.“

„Co se stalo s mými knihami?“

„Spálili je. Stránku po stránce. Ohřívali si na nich jídlo.“

„To jste jim to nemohla zarazit?“

Vysmála se mu. „Byli by mi spálili nábytek. Tak jsem jim řekla, ať si raděj vemou knihy. Stejně jsi v nich ležel až moc.“

Nevěděl, kam půjde. Rozhodl se zamířit do domu učitele Galbiatiho, s kterým se měli rádi. Sešel ulicí přímo na náměstí Frossimbone. Vojáci usazení potmě v domovních dveřích na něho cosi pokřikovali, ale šel stále stejným krokem dál. Je těžké zastrašit někoho, pro něhož život ztratil cenu. Na piazze byla umístěna veliká tabule ozářená světlem, zastíněným proti obloze. Kolem tabule se shromáždila skupina německých důstojníků a vojínů, debatovali o tom, co na ní stálo, a dělali si poznámky. Fabio se pustil přímo k nim.

Na tabuli byla připevněna pečlivě nakreslená mapa montefalconského kraje a na ní, rozdělená do desíti oblastí a okrsků, stála jména měst a vesnic, která během příštích dnů měla být obsazena. Na tabuli byla vyznačena i jména okupačních jednotek, den určený k obsazení místa i hodina příchodu. Fabio i ve svém rozrušení musel ocenit důkladnost této práce.

San Pietro bude obsazeno zítra ráno, Garafano Maggiori zítra odpoledne, San Rocco del Lago příští večer. Santa Vittoria a Scarafaggio byly zaneseny jako oblast R, okrsek 5 a 6. Němci tam dorazí ve středu v 17.00.

Tři dny. Necelé tři dny. V pět odpoledne. Takový nevhodný čas. Kolikrát se dějí věci v nepříhodnou dobu. Sedmnáctá hodina, pomyslil si Fabio.

„Mají dost času,“ říkal si. Nebyl si tak docela jist, jestli to neřekl dokonce nahlas. „Začnou asi vyzvánět na ten svůj korkový zvon, až přijdou.“

Prošel temným parčíkem uprostřed piazzy a uslyšel, jak se nějaká dívka potýká s mužem.

„Nedělej mi to,“ prosila. „Slíbils to. Dal jsi slovo mý matce.“

„Ty kurvo,“ řekl muž – plynnou italštinou, třebaže to byl Němec – a Fabio uslyšel, jak dívku udeřil, až vletěla do křoví a spadla na zem. Podle zvuku poznal, že Němec utekl.

„Měla bys radši přestat brečet,“ zavolal na ni. Neviděl, kde je, ale pláč ustal, a když ji chtěl najít, byla už pryč. Holky, co se tahají s německými vojáky, si nezaslouží nic jiného, pomyslil si, a přesto musel připustit, že vojáci často chodí do domů za děvčaty a rodiny je nemohou odmítnout. Musí jen doufat, že se Němec zachová slušně.

„Panebože,“ vykřikl nahlas. Angela! Oni to udělají Angele. V tom okamžiku pochopil, podobně jako tehdy, když uviděl Bomboliniho na vrcholku vodárny, že musí zajít do Santa Vittorie a varovat je. Teď, když se v něm probudil zájem, ucítil, jak mu prudce tluče srdce. Byl rozčilený, ale hlavu měl jasnou a přesně věděl, co udělá. Neviděn prošel druhou půlkou piazzy do úzké tmavé uličky a potom odbočil do labyrintu dalších, aby se mohl vyhnout hlavní třídě a piazze, a přece proniknout hlouběji do města, k příbytkům dělníků. Našel dům, který hledal, a když na jeho zaklepání nikdo neodpovídal, zaťukal na okno. Když ani potom nikdo neodpovídal, chystal se už odejít, tu však pootevřela okenici mladá žena. Fabiovi se zdálo, že není oblečena, a pohlédl k zemi.

„Ach,“ vydychl, „hledám Gamba. Čekal jsem, že tady zastihnu Gamba.“

„Není tu. Je v nemocnici. V lomu na něho spadla skála.“

„To je mi líto.“ Fabio si odkašlal. „Nemá tady kolo? Říkal mi, že si je můžu půjčit, až je budu potřebovat.“ Nic na to neřekla, ale snažila se ho potmě poznat. „Teď bych ho potřeboval.“

„Postav se semhle. Ať na tebe vidím.“ Přitáhla ho blíž k oknu a nadzvedla mu hlavu.

„Počkej tady,“ řekla a za okamžik uslyšel, jak sundává řetěz na dveřích. „Pojď dál.“

Vešel dovnitř a zahlédl kolo připoutané řetězem k železnému kruhu u kamenného schodiště. Podíval se hlouběji do místnosti a spatřil dívku a s úžasem si uvědomil, že nemá na sobě nic než Gambovu košili. Vzrušil se pohledem na její nohy, protože ještě nikdy nahé ženské nohy neviděl, a ještě víc ho vzrušila poodhalená ňadra v nedopnuté košili. Otočil se ke kolu.

„Pěkné kolo,“ řekl. „Gamba se o kola vždycky dobře staral.“

Žena se zasmála a zeptala se, jak se jmenuje.

„Fabio. Říkej mi jen Fabio.“

„Jen Fabio? Nemůžu půjčit kolo někomu, kdo si říká ‚Jen Fabio‘. Nemyslíš?“

„Tak tedy Bombolini. Fabio Bombolini. Z hnutí odporu.“

Kývla na něho, aby ustoupil ze dveří dál do pokoje, a on na ni rychle pohlédl, protože podobnou ženu ještě nikdy neviděl. Když si sedla na postel a otočila se k němu, odvrátil zrak. Košili měla skoro celou rozevřenou.

„Jak dlouho se znáš s Gambou?“

„Jéje, celá léta,“ odpověděl Fabio. „Jak dlouho je v nemocnici?“ Zvrátila se na posteli a Fabio cítil, jak mu buší srdce.

„Celý tejdny,“ řekla a on zrudl. Hovořili chvilku o Gambovi a Fabio zjistil, že ho žena sotva zná.

„Proč se na mě nikdy nekoukneš?“

„Koukám se.“

„Nekoukáš. Co teď dělám?“ Roztočila řetízek s klíčkem od kola do krouživého komíhání. Prsa měla odkrytá. „Proč se koukáš stranou?“

„Nekoukám se stranou. Dívám se na tebe. To jen, že mě zajímá to kolo. Přišel jsem si pro kolo.“

„Proto tě zajímá víc než já?“

„Je to pěkné kolo,“ řekl Fabio. Zvláštní ticho a chlad, který ho obklopoval, mu napovídal, že by měl říct víc. „Jsi hezká,“ vypravil ze sebe.

„Tak se propána na mě koukni.“

Odpoutal oči od kola a pohlédl na ni, jak nejklidněji dokázal, odhodlán si ji docela objektivně prohlédnout, jako by byla předmětem v hodině anatomie nebo novou košilí. Měl však dojem, že se v pokoji musí nahlas rozléhat bušení jeho srdce, a pak zjistil, že se mu pravá noha tak třese, že to není možné skrýt.

„Hele, klíč od kola.“ Zvedla klíč na řetízku. „Jestli ho chceš, pojď si pro něj.“

Slyšel o podobných situacích. Budou se škádlit kvůli klíči. Hry sexu, jak říkával jeho otec. Cítil, že by hra už měla začít, ale nevěděl jak a neznal pravidla. Přerušila jeho úvahy, když ho vzala za ruku a přitiskla si ji k řetízku na krku.

„Je tenký, ale pravý,“ řekla.

Potom už se hra rychle rozproudila, i když v ní stále vedla jen jedna strana. Byla v ní zkušeným mistrem.

„Proč se třeseš?“ zeptala se a on odpověděl, že je mu zima, ačkoli se potil. Stáhla prostěradlo a omotala ho kolem něho. Cítil se hned lépe.

„Co je tohle?“ Byl to jeho svatý medailonek.

„Svatý Antonín Paduánský.“

„Sundej si ho,“ přikázala mu. „Nemůžu se milovat, když je mezi náma svatej. Děláš to ponejprv, viď?“

„Kdepak,“ řekl, ale ona se na něho mile usmála.

„Budeš mít dobrou učitelku,“ řekla. „To je moc důležitý. Na začátečníka jsi trochu moc starej.“

Budu přitom myslet jen na Angelu, přikazoval si Fabio. Ne, ne, ne! Budu myslet jen na kolo. Budu si pamatovat, že dělám, jen co musím, abych získal kolo.

Cítil vzrušení, ale nepovoloval si, aby pocítil rozkoš. Svým způsobem přece vykonával vlastenecký čin v rámci povinnosti.

„Tak, Fabio,“ řekla nakonec, „jsi dobrej učedník.“

Přál si, aby to raději nebyla řekla, protože tím vlastně vyjádřila, jako by do hry vložil víc, než vyžadovala povinnost.

„Jednou z tebe bude dobrej milenec nějaký ženy.“ Fabio zrudl, a přesto si uvědomil, že ho to docela potěšilo. „A říkám ti, Fabio – Fabio – jak ještě?“

„Della Romagna.“

„Říkám ti, Fabio della Romagna, nejsi zrovna ten nejlepší, kterýho jsem měla, ale jsi ten nejhezčí.“

Přistihl se, jak se proti své vůli usmívá, a doufal jen, že jeho úsměv nevidí.

„A jeden z nejdivnějších. Myslím, že jsi zamilovaný do bicyklů.“

„Ano, miluju bicykly,“ řekl Fabio a rychle vstal z postele.

Zapomněl na řetízek s klíčem, a když se k ní obrátil se smutným výrazem, hlasitě se rozesmála a zvolala: „Panebože!“ Zvedla ruku a přetáhla si řetízek přes hlavu, zatímco hleděl stranou. Vždyť ona nemá vůbec stud, pomyslil si.

„Až s ním přijdeš zpátky, dáme si lekci číslo dvě,“ slibovala.

Když vytlačil kolo do strmé úzké uličky, měl povznesenou náladu. Kolo rachotilo po dlažbě, a proto je zvedl na záda, ale ani nevnímal jeho tíhu. Na konci uličky si uvědomil, že se bude muset vrátit, a táhl se s ním zase celou cestu zpět. Zaťukal na okno a ona otevřela. Byla už zase nahá, ale tentokrát na ni pohlédl zpříma.

„Můj medailonek se svatým Antonínem, prosím tě. Matka by mi to nikdy neodpustila.“

Když se s ním vrátila, Fabio se dokázal na ni usmát.

„Nejsi vlastně tak špatná,“ řekl. Přivírala okenici, když ji zadržel rukou.

„Ještě něco,“ dodal. „Myslím, že bych měl vědět, jak se jmenuješ, po tom všem.“

„Gabriela.“

„Gabriela. To je krásné jméno. Sedí ti,“ řekl a sestoupil do úzké tmavé uličky. Fabio, prohodil sám k sobě, dělá se z tebe Kozel.

Když dojel do Santa Vittorie, na náměstí Lidu sedělo ještě několik starších mužů kolem fontány a čekalo, až korkové srdce odbije dvanáct úderů. Nemohli se toho zvuku nabažit.

„Fabio! Heleďme se, Fabio!“ zvolal Bombolini, když ho uviděl. „Já věděl, že se vrátíš.“ Starosta ho objal. „Jsi zpocenej jak čuně, Fabio.“

„Šlapal jsem do pedálů celou cestu nahoru. Nesu špatný zprávy.“

„Jakýpak špatný zprávy?“ zauvažoval Bombolini. „Chci, aby sis napřed poslechl dobrý zprávy. Paveo, jdi Fabiovi zazvonit na zvon. Chci, aby ho slyšel.“

„Ne, ne!“ Fabio ho zarazil. „Jdou sem Němci.“

Znovu si Fabio uvědomil bezvýraznost obličejů, které měl před sebou.

„Viděl jsem rozkazy. Jednotky německé armády přijdou do Santa Vittorie tuhle středu v pět hodin odpoledne.“

Nic jim to neříkalo, ani Bombolinimu. Fabio mrštil kolem na dlažbu piazzy.

„No dobrá. Pověděl jsem vám to, vykonal jsem svou povinnost. Riskoval jsem život. Ukrad jsem kolo jednomu mužovi. Udělal jsem všechno, co jsem mohl.“ Na chvilku ho popadla divoká chuť odjet zpátky do náruče Gabriely, své milenky, ale zmáhala ho únava. Bombolini k němu přistoupil.

„Víme, že je to důležitý, Fabio. Oceňujeme, že jsi nám to přijel povědět. Ale my jsme to celou dobu čekali a nedá se s tím nic dělat.“

„Měli byste někam schovat ženy.“

„Jestli sáhnou na ženy, tak to draze zaplatí, a to oni dobře vědí.“

„Toho Abruzziho byste měl poslat z města, než vás všechny kvůli němu zastřelí.“

„Ne, zůstane tady. Oblečeme ho jako jednoho z nás. Nikdo ho nepozná.“

„Myslíte, že všichni lidé dokážou takové tajemství zachovat?“

„Umíme nadělat hodně rámusu,“ řekl Bombolini, „ale když nám zachování tajemství přinese nějaký užitek, tak ho zachováme. Zachovat tajemství, to je vlastně taková zvláštní forma lhaní.“

Přešli už skoro celou piazzu a u ústí Cavourovy třídy, kde náměstí Lidu klesá do Starého Města, vzal Bombolini Fabia za ruku.

„Nechoď hned zas pryč, Fabio,“ řekl. „Potřebuju tě tady.“

„Když já nevím – myslím, že půjdu do hor.“ Dříve si na to nevzpomněl. „Hnutí odporu, víte?“

Půjdu do kopců, říkal si Fabio, a zůstanu tam a nevzdám se a budu bojovat až do posledního dechu.

„Až přijdou Němci, tak naše taktika bude postarat se o jejich ubytování, rozumíš?“ vykládal Bombolini. Fabio se ušklíbl, ale Bombolini to neviděl a ani neslyšel zvuk nesouhlasu, protože mužové obyčejně vidí a slyší jen to, co chtějí.

„Když nás budou tisknout, ustoupíme. Budeme jak písečná duna.“

A já chci být jak skála, pomyslil si Fabio.

„Teď přece nemá cenu hrát si na hrdiny. My tu žádný hrdiny nechceme, a ani nepotřebujeme. My máme v plánu něco lepšího. My máme v plánu to přežít. Děkujem ti, Fabio, a teď si jdi odpočinout.“

Snažil se odpovědět na přání dobré noci, ale nedokázal přinutit rty ani ke slovu. V duchu si však vybavoval verše od Petrarky, které se naučil zpaměti na Akademii.

Proti zuřivosti ctnost

zvedne zbraň a brzy pokoří ji zcela.

Vždyť dávných reků zmužilost

v italských srdcích ještě nezemřela.

Byla půlnoc. Měl za sebou dlouhý den. Cítil únavu. Vrátil se, aby zachránil Angelu, ale oni si své ženy zachránit neprali. Budiž. Aspoň den nepromarnil. Poznal Gabrielu, svou milenku. Co mu to říkala? Jednoho dne z tebe bude dobrý milenec nějaký ženy. Kdyby se nebyl tak urputně soustřeďoval na kolo, možná že by jí byl něco ukázal. Teď aspoň ví, kde leží jeho osud. Nahoře v horách.

A v tu chvíli, protože bylo dvanáct, korkové srdce začalo tlouct do kovové stěny zvonu, slabě, tence a bezbarvě. „Panebože, co jsme to za lidi,“ povzdechl si Fabio nahlas.

Rotmistr Traub se rozhlédl po Via San Sebastiano a zavrtěl hlavou. „Tohle není moc výzbroje, pane kapitáne,“ prohlásil.

„Plukovník to odsouhlasil,“ řekl kapitán von Prum. „Pro naši potřebu to stačí.“

V ulici pod nimi parkoval u zdi domu jeden malý náklaďák, půltunka, schopná pojmout čtyři vojáky vzadu a dva vpředu. Budou muset vymyslet, jak vmáčknout do vozu další dva. Za náklaďákem stál motocykl s přívěsným vozíkem, zřejmě pozůstatek z první světové války. Náklaďák vlekl za sebou jako dodatek lehké dělo, upravené k střelbě na tanky, letadla i na lidi, které se teď používalo hlavně k zastrašení davu v ulicích.

„Kdybychom byli v Rusku, přidělili by nám třikrát tolik,“ řekl rotmistr.

„Jenže tohle není Rusko a tohle nejsou Rusové, že ne?“ odvětil von Prum.

Vojáci přikývli a jeden z nich tiše dodal: „A pámbů za to zaplať.“

„A my tam nejedeme na nějaké válečné tažení.“

„To mi vyhovuje,“ řekl Traub. Kapitán se na něho upřeně zahleděl. Je možné, že rotmistr v Rusku ztratil nervy, i když v jeho osobních záznamech stálo, že nemá běžnou, nýbrž zvláštní povahu. Důstojník a jeho pobočník ještě nepřekonali stadium vzájemného oťukávání.

„Co si myslíte o Italech?“ zeptal se von Prum svým obvyklým přímým způsobem, ale ta otázka měla pro něho klíčový význam. Všechny tyhle muže si vybral pro jejich znalost italštiny. Dovedly ho k tomu jeho úvahy a přesvědčení, že člověk se neučí jazyk druhého člověka jen proto, aby jím opovrhoval.

„Jsou prima,“ prohlásil Traub. „Jsou to zkrátka lidi. Lidi, který se chtějí chovat jako lidi, když je necháte. Chtějí svůj dlabanec zrovna tak jako já.“

„A co vy?“ obrátil se von Prum na desátníka Heinsicka. „Co vy?“

Desátník si čistil výzbroj a byl otočen ke kapitánu von Prumovi zády. Kapitán si všiml, že má na týle vlasy, připomínající štětiny kance. Čistil si bajonet, a když nablýskal ostří, vzepřel je o koleno a zarazil je jediným prudkým pohybem do pochvy. V Heinsickovi se skrývala prudká povaha, jako by měl v sobě celý zásobník výbušné a přece zvládnutelné zuřivosti. To dělalo von Prumovi starosti.

„Taliáni jsou docela fajn,“ řekl desátník. „V jistým směru mám Taliány docela rád. Jenom k nim necejtím žádnej respekt.“

Jeden z vojáků souhlasně pokýval hlavou.

„To je to pravý slovo, pane kapitáne – žádnej respekt. Viděl jsem je útočit u Smolenska. Pálili přes pole a Rusáci se napřed zarazili a drželi si pozici, ale pak to najednou rozfofrovali, a to jste měl vidět ty poseroutky, jak před něma uháněli, s vodpuštěním, pane kapitáne.“

„To nic, taky jsem patřil k manšaftu.“

„Ty jejich světle zelený uniformy a ty srandovní kloboučky s peřím! Našinec nikdy nic takovýho neviděl.“

„Ale utíkat uměli, to se musí nechat,“ vykládal Heinsick. „Dal by se z nich sestavit olympijskej tým. Já s něma vyjdu, ale zkrátka, nemůžu si jich vážit.“

Ostatní přikyvovali a to kapitána plně uspokojilo. Právě tohle chtěl slyšet.

„Nepotrpím si na generalizování,“ rozumoval, „ale jsou určité pravdy o určitých lidech, které jednoduché pozorování pokaždé potvrdí.“

A vyložil jim, co tím myslí. Průměrný Ital, poučoval je, nemá výdrž v bitvě. To není ani tak z nedostatku odvahy, jako spíš z nedostatku ideje, za niž by chtěl umírat.

„Copak se člověku chce umírat za dekadenci a korupci?“

Všichni kývali hlavami.

„Ze základního pozorování tedy vyplývá, že Ital, když má šanci, začne provádět všechno možné a vyjednávat a smlouvat, aby si to, co má, uhájil, ale jen aby za to nemusel bojovat.“

„Včera v noci to spustili u Castelgrande, pane kapitáne,“ ozval se Traub co nejuctivěji. „Měli prý tam nahoře asi šest mrtvejch.“

„A vám ušla tři slova z mé úvahy, rotmistře,“ řekl kapitán von Prum. „Kterápak?“ Když se rotmistr nezmohl na odpověď, kapitán mu napověděl: „Když má šanci. Chápete to nyní? Kapitán Moltke vpochodoval do Castelgrande a začal si zabírat věci bez požádání. Takže těm lidem nezbylo nic jiného než bojovat. Jenže my budeme postupovat docela jinak. My nebudeme brát, my budeme dávat.“

Kapitánova teorie dále hlásala, že Ital i tehdy, když by něco mohl získat přímou cestou, dává přednost všelijakým oklikám a vytáčkám. To se může po určitou dobu osvědčovat, jenže Italům chybí disciplína a tak, jakmile narazí ta jejich chytristika na pevného a ukázněného protihráče, ocitnou se v koncích.

„Zkrátka a dobře, každý čin Itala v sobě už nese zárodek své zkázy: Italovo vlastní já.“

Nebyl si jist, jestli ho vojáci pochopili, ale viděl, že jeho slova na ně zapůsobila.

„Castelgrande obsazovalo padesát mužů, pane kapitáne,“ zdůraznil Traub.

„A my máme osm,“ usadil ho von Prum. „A víc než osm potřebovat ani nebudeme. Nechci však sebou brát nikoho, kdo ve mne nebo v můj postup nemá důvěru.“

Projevili mu důvěru souhlasnými výkřiky. To ho pohnulo k pousmání.

„Tak to je ten rozdíl mezi námi a jimi,“ prohlásil a také oni se usmáli. „Naše vítězství nebude zbroceno krví, bude to nekrvavé vítězství,“ uzavřel kapitán von Prum, a tu ho napadlo, že takhle nazve své pojednání, které se chystal sepsat.

NEKRVAVÉ VÍTĚZSTVÍ

Způsob jak ušetřit lidské životy a výzbroj při zabírání

nepřátelského majetku.

Zpráva o obsazení města Santa Vittorie pod vedením Seppa

von Pruma, kapitána pěchoty.

Dal si dokonce načas, aby si tohle zapsal, dokud ještě jeho vojáci stáli kolem něho.

„Ta jediná červeň, kterou tam chci vidět, je červeň jejich vína,“ pronesl k nim kapitán von Prum.

Když Fabio odešel, když zvon tu noc zazněl naposledy a všichni se odebrali do svých domovů, vrátil se Bombolini přes piazzu a zabočil k Paláci lidu. Potom se však obrátil. Byl unavený, a přece cítil, že neusne. Rozhodl se, že se projde po městě. Rád se městem procházel v noci, protože v tu dobu je vnímal jako svoje město a jeho obyvatele jako svůj lid. Mohli si klidně spát, když on nesl na svých ramenou břímě jejich starostí. To byla cena, kterou platil vůdce, cena, kterou platil rád.

Sestoupil k památníku padlých, na jehož stromky bylo smutno pohledět. Za první světové války zasadili na kousíčku země pro každého muže, vyslaného na frontu, jeden buk. Každý strom označili jménem vojáka a jeho podobiznou. Věřilo se, že dokud strom poroste, bude voják žít. Jenže potom lidé, kteří na nějakou rodinu nevražili, se v noci připlížili do háje a její strom porazili nebo na něm usekli silnou větev a doufali, že člen té rodiny přijde aspoň o ruku nebo o nohu.

Vrátil se zpět po Cavourově třídě, když konečně zatoužil po spánku. Vstoupil do Paláce lidu a došel do svého pokoje. Před usnutím se však ještě zastavil u Robertových dveří.

„Myslíš, že sem přijdou Němci?“ zeptal se ho.

Roberta to otrávilo. Byly tři hodiny ráno.

„Nevím. Takovýmhle věcem nerozumím. Byl jsem u letectva.“

„Vždyť tu vůbec nic není, co by je mohlo lákat.“

Robert přikývl. „Jenom to vaše víno,“ řekl a zamrzelo ho, že město tak málo ocenil, ale hned se mu zavíraly oči a on znovu usnul.

„Ani žádná pořádná cesta sem nevede,“ uvažoval Bombolini. Robertovo oddychování mu však sdělilo, že tenhle argument vyšel naprázdno.

„Promiň, jsem někdy otrava,“ omluvil se, odebral se do svého pokoje a lehl si.

Když se probudil, bylo ještě tma a tak poznal, že nemohl spát déle než hodinu. Cosi ho znepokojovalo, a proto si našel svíčku a křesadlo a začal listovat Knihou.

Muži dokáží klamat sami sebe ve velkých věcech, ale zřídkakdy v maličkostech.

Měl pocit, jako by mu nějaká chladna ruka sáhla na srdce a začala je svírat. Položil si na srdce knihu, jako by tím ten pocit mohl zarazit. Věděl, co ta slova znamenají. Vždyť právě dnes ráno mu Babbaluche řekl: „My si tady něco nalháváme, a to nás oddělá. A víš, proč si lžeme do kapsy? Ne proto, že by nám to působilo nějaký potěšení, ale protože jsme podělaný strachem. Podívat se pravdě do vočí, tak devět z desíti uteče rovnou na krchov a hnedka se bude shánět po funuse.“

Bombolini vstal a došel až k Robertově pokoji, aby ho vzbudil, ale potom si to rozmyslel, ačkoli to byl Robert, který pravdu právě před chvíli odhalil.

Muž vidí to, co vidí, a slyší to, co slyší, říkal si, a těch pár, u kterých je to jináč, má obyčejně za blázny. Sešel po schodech a vyrazil ven na náměstí Lidu, kde zastihl jednoho z těch bláznů, jak klečí před fontánou a jak na něho, na Bomboliniho, ječí: „Ty ňoumo, dělej přece něco! Dělej něco teď hned.“ Byl to Kmotr Réva.

Bombolini k němu dokráčel po kostrbatých kamenech.

„Vstaň,“ přikázal mu. „Mně už je to jasný. Nemá cenu nahánět lidem strach, dokud si něco nevymyslíme.“

Uslyšeli je však i jiní, ti co vstávají ještě za tmy, před východem slunce, a přicházeli k nim přes piazzu.

„Jen řekni pravdu,“ křičel Kmotr Réva, který už tolik let bděl nad naším vínem. „Nelži nám.“ Zvedl se teď na nohy a obrátil se k nim obličejem zrudlým do vínova. „Jdou sem Němci,“ vyvolával, „a seberou nám naše víno.“

Kdesi na jihu prý stávalo staré římské město, které zasypal popel při výbuchu sopky. Nikdo ze zdejších lidí je sice nikdy neviděl, ale vypráví se tu, jak se v tom městě zachovaly postavy jeho dávných obyvatel uvězněny v popelu v okamžiku, jak je zastihla pohroma. Těm, kteří se chystali jíst, ustrnula před ústy ruka se lžící, těm, kteří se chtěli napít, se zarazil pohár před ústy. Přesně takhle to vypadalo ráno také na piazze. Když lidé zaslechli ta osudná slova, hned pochopili jejich pravdivost a na chvíli znehybněli jako sochy z kamene, které se po dotyku rozpadnou v prach.

První ožil Bombolini. Otočil se a vyrazil zpět k Paláci lidu.

„Přijdou a seberou nám naše víno,“ ječel Kmotr Réva.

„Co s tím uděláš?“ zvolal kdosi.

„Co můžu dělat?“

Bombolini přirazil za sebou dveře, zamkl je, vystoupil po schodech a vzbudil Roberta.

„Musíš mi teď pomoct. Nikoho dovnitř nepouštěj. Musím si odpočinout. Musím se vyspat,“ řekl Bombolini. „Nic jinýho teď nedokážu.“

Traub patřil k těm, co vstávají se sluncem. Tenhle zvyk, pocházející z rodinného statku, si s sebou přinesl do armády. Byl přesvědčen, že je hřích zůstat ležet, když slunce stoupá na oblohu.

„Ranní ptáče dál doskáče,“ říkávala mu matka. „Jo, postel je zloděj času,“ dodával otec.

Traub měl starostí. Za dva dny se mají vydat do hor, do neznámého města s jediným důstojníkem, s dvěma vojíny a šesti desátníky, kteří pro utrpěná zranění nejsou schopni zastávat bojovou službu na frontě. Vyčkával celou hodinu a potom zaklepal na dveře kapitána von Pruma.

„Chtěl bych poslat rozvědčíka nahoru do Santa Vittorie, pane kapitáne,“ zavolal Traub skrze dveře. Kapitán byl už vzhůru, ale nevyzval ho, aby vstoupil dovnitř. V německé armádě se považovalo za prohřešek proti dobré morálce a disciplíně, aby vojáci viděli své důstojníky ve spodním prádle.

„Ne,“ řekl kapitán von Prum.

„Ale v předpisech stojí, pane kapitáne…,“ namítal rotmistr Traub.

„Nezajímá mě, co stojí v předpisech. Tohle přece není žádný vojenský problém. To je problém psychologický. Chápete, co to slovo znamená?“

Rotmistr prohlásil, že chápe.

„Chci, abychom na ty lidi udělali co nejsilnější první dojem. Jestli přijdeme s desíti muži, udělá to na ně dojem. Tihle lidé si na první dojmy velice potrpí.“

„Jenže, jestli bude na cestě zátaras…“ Von Prum otevřel dveře pokoje, pohlédl na rotmistra a pravil:

„Německá armáda se ještě nestala debatním kroužkem.“

Von Prum se usmál, protože tato slova zapůsobila na rotmistra přesně tak, jako na něho, když je předešlý večer vyštěkl plukovník Scheer. Plukovník měl totiž na moudrost pojednání o nekrvavém vítězství svůj vlastní názor.

Ten blbec mě donutí platit krví za mé Nekrvavé vítězství, zapsal si nato von Prum do deníku. Když si ho však plukovník dal k sobě zavolat, běžel poklusem.

„Tohle všecko smrdí experimentováním,“ prohlásil plukovník. „Experimentovat se dá s Poláky. Experimentovat se dá s židy. Ale není to možné s vnukem Schmidta von Knoblesdorfa. Jestli se kapitánovi von Prumovi něco stane, Willy Scheer za to bude viset.“

Scheer byl případ sám pro sebe. Byl to sedlák, který se postupně vypracoval od nejnižších hodností až k významnému postavení, a přece neodložil své sedlácké manýry. Jednal tvrdě a zpříma, řeč proplétal lidovými, většinou obhroublými pořekadly a vypadal jak vyřezaný z brambory. Bavilo ho a lichotilo mu, když měl kolem sebe a pod sebou aristokraty.

„Ne, nemůžu vám to povolit,“ prohlásil Scheer. „Výkvět naší kultury, okrasa našeho lidu.“ Mluvil kousavě, ale dobromyslně. „Kdybyste tak byl nějakej Schwarz, to by byla jiná. Ale pokrevní příbuzný Alfonse Mumma von Schwarzensteina? Kdepak. Nebojím se o váš zadek, ale o zadek Willyho Scheera.“

Kapitán von Prum na něho jen mlčky zíral. Věděl, co se pro takovou chvíli hodí. Z důvodů, které von Prum nechápal, si plukovník Scheer potrpěl na to, aby na něho chladně a vznešeně zírali.

„Koukáte na mě, jako bych byl hnůj na poli,“ řekl. „Jako bych byl hovno.“ Ale pak se usmál. „Slyšel jste, co se stalo v Castelgrande?“ zeptal se. „Vyrazili tam s padesáti muži.“

„A s Moltkem,“ připomněl von Prum. Kapitán Moltke byl pověstný svou prchlivostí. Jakmile narazil na malý zátaras, nařídil svému oddílu, aby zahájili na obyvatele městečka palbu, a těm nezbylo než palbu opětovat.

„Tak si aspoň vemte s sebou tank,“ řekl Scheer, ale kapitán zavrtěl hlavou a dál na plukovníka zíral.

„Jakou výzbroj si chcete vzít?“ zeptal se Scheer.

„Kulturu německého národa,“ odpověděl von Prum. „Náš národní smysl pro účelnost. Našeho geniálního ducha ve spolupráci s disciplínou a pořádkem.“

„Bože, jakej vy jste správnej hoch,“ povzdechl si Scheer. „Jakej bezvadnej, ušlechtilej hoch.“ Potřásl nad tím hlavou. „Vy tomu vážně věříte?“

„Já tomu vážně věřím,“ řekl von Prum. „To nejsou fráze idealisty ani snílka. To je ten jediný možný způsob, jak postupovat. Uvidíte to sám.“

Tahle slova plukovníka Scheera naštvala a v tu chvíli prohlásil, že se armáda ještě nestala debatním kroužkem. To, co kapitán vykládal, bylo proti všem pravidlům, kterým se Scheer tak pracně za celý život naučil.

„Poslyšte,“ řekl Scheer. „Na řepným poli se toho člověk moc nenaučí, ale přece se tam naučí věci, který nikdy nezapomene. A jedna z těch věcí je, že respekt se dá vzbudit jedině silou. Slaboši respektujou siláky z jednoho jedinýho důvodu, protože to nejsou slaboši jako oni sami.“ Plukovník ztěžka udeřil sukovitou, zahnědlou, zavalitou pěstí do stolu z tvrdého dřeva.

„Poslechněte si jedno z těch zajímavejch, mazanejch sedláckejch přísloví, kapitáne von Prume. ‚Člověk musí bejt buď kovadlinou, nebo kladivem.‘ Nechte si to projít hlavou. Žádnej jinej způsob neexistuje.“

Nakonec však von Prum přece vyhrál, přesně jak předpokládal. Vždyť přece ztělesňoval to, po čem jeho rasa tak prahla, a byl si toho dobře vědom zrovna tak jako Scheer. Jeho světle nordické vybarvení, jak tomu plukovník říkal, jeho plavost a bělost a chladná modř očí nebyly jen symbolem čisté rasy, ale přímo jejím zářným příkladem. Většina Němců tak jako většina lidí na světě je tmavovlasá a malá, Němci však na rozdíl od ostatních národů tou svou malostí a tmavostí pohrdají a budí to v nich pocit méněcennosti. A tak na všechny své plakáty malují von Pruma, a když čekají rodinu, doufají, že na svět přijde děcko, které bude vypadat jako on.

„Zatraceně moc na mě naléháte,“ řekl Scheer. „Ale německá armáda se koneckonců nestala místem, kde by důstojníci neuměli držet slovo.“ Usmáli se na sebe. „Vemte si tank,“ řekl Scheer. Von Prum zavrtěl hlavou.

„Panebože, vy jste paličák,“ povzdechl si Scheer ztvrdlým hlasem. „Tenhle experiment má jen jediný řešení, musí skončit úspěchem.“

„Chápu.“

„Jestli to nevyjde, tak tam nahoru zajdu sám a vezmu to tam do vlastních rukou,“ prohlásil Scheer. Von Prum jen kývl hlavou. „To jejich víno je totiž můj závazek.“

„To svoje víno dostanete.“

Plukovník se odebral ke dveřím své kanceláře a z toho kapitán usoudil, že rozmluva skončila.

„Já to víno chci, a chci ho brzo, a chci ho všechno.“ Zastavil se u dveří. „Až budete připraven, dejte nám vědět, a koukejte, ať je to co nejdřív. My tam pro to víno zajedeme.“

„To je jen část mého úkolu,“ řekl von Prum. „Až přijde vhodný čas, mám v plánu ty lidi přimět k tomu, aby víno přinesli sami.“

„Čekáte, že budou kolaborovat při vlastním okrádání?“ optal se Scheer nakysle. „Ano,“ odpověděl von Prum tak klidně a bez váhání, že se plukovník nad tou jeho zpupností musel hlasitě zachechtat.

„Víte o něčem, co Schmidta von Knoblesdorfa zrovna moc nešlechtí?“ přejel zavalitými prsty po přednici kapitánovy tuniky. „Tadyhle máte pořád panenskou půdu. Žádnej metál“

Tohle von Prumova otce mrzelo. Jednou synovi dokonce nabídl, že mu půjčí několik vlastních vyznamenání, když se chystali do kostela.

„Povím vám, co podniknu,“ řekl plukovník Scheer. „Jestli se vám podaří přinutit ty lidi z toho… jak se to hnízdo jmenuje?“

„Santa Vittoria.“

„Jestli je přinutíte, aby sami dopravili své víno až k železnici, navrhnu vás na Železný kříž.“ Von Prum se usmál.

„Třetí třídy ovšem,“ dodal Scheer. „Nicméně opravdovej železnej kříž.“

Potom kapitána propustil, ten se však u paty schodiště otočil k plukovníkovi.

„Co se týče vás,“ zavolal na něho, „vaše jméno vepíši na desky svého Nekrvavého vítězství.“

„Ne, k čertu s tím,“ vykřikl Scheer. „Po válce mě pozvete na večeři do svýho domu a já přijdu hlavním vchodem.“ Zasmál se tvrdě a strnule. „Seznámíte mě tam s tím chlapíkem, co ho pořád citujete.“

Von Prum zrozpačitěl.

„S tím Nýčou,“ připomněl Scheer. „S tím vaším Nýčou.“

„Nietzsche,“ upřesnil kapitán. „Jenže ten už umřel.“

„Škoda,“ povzdechl si plukovník. „Tak mě pozvete na večeři se všema svejma předkama.“

„Pozvu,“ souhlasil kapitán von Prum. „A připijeme vám vínem ze Santa Vittorie.“

Když v Santa Vittorii zvážili stav věcí, zachovali se k Bombolinimu milostivě. Nechali ho spát až do jedenácti a pak řekli Robertovi, aby ho vzbudil. Když nahlédl dveřmi do jeho pokoje, s překvapením zjistil, že starosta ještě pokojně dřímá.

„Dole už na vás čekají,“ zavolal na něho Roberto. „Baže. Vždyť to vím. Já to dokonce čuchám.“

„Piazza je plná lidí.“

„Nevědí, co počít. Nemají svýho vůdce.“ Starosta vstal z lože zvolna a lehce. Způsob, jak se pohyboval, Robertovi napovídal, že ve spánku asi našel nějaké řešení. „Dole se sešla Velká rada.“

„Vždyť je cejtím,“ řekl Bombolini. „Zavětřil jsem a hned jsem to poznal po čuchu. Říká se, že žíznivej kůň dřív vodu zvětří, než ji uvidí. Já zvětřil je a oni zvětřili mě. Víš, co jsem proved, Roberto?“

„Ne.“

„Bezvadně jsem si schrupnul.“ Poklepal si na hlavu a pokoušel se vykartáčovat svou bujnou hřívu, o které Babbaluche prohlásil, že by v ní mohl hnízdit pták. To by se však Bombolini dozvěděl teprve tehdy, až by mu do tváře sletělo vejce. „Myslím, že mě osvítil Bůh. Něco mi shůry vnuknul. Pojďme dolů.“

Sešli po schodech do prostorné haly, kde se už shromáždili všichni členové Velké rady.

„Bůh mi vnuknul jednu historku. Povím vám ji a vy mi řeknete, co to tak asi může znamenat. Já si myslím, že v ní najdeme řešení pro náš problém.“

Před tisíci lety se přihnali ze severu vetřelci, kterým se říkalo barbaři, a pod vedením muže zvaného Barbarossa dobyli Itálii. Všechno před barbary ustupovalo, až dorazili k opevněnému městu, které se nechtělo vzdát. Pokoušeli se je zdolat, ale když neuspěli, rozhodli se město obklíčit a vyhladovět. Nadešla zima a lidé začali strádat hlady a všichni věděli, že porážka je jen otázkou času. A tehdy se ke knížeti dostavil sedlák Gagliandi a přednesl mu svůj plán.

„Daruj mi všechnu pšenici, co zbyla ve městě, daruj mi všechno zrní, co tu zůstalo, a já město zachráním. Jestli tak neučiním, pak mě zab.“

„O to se nestarej, to nebudu muset dělat. O tvoji smrt se postarají ostatní.“ Proti svému přesvědčení, ale hlavně, že už nic jiného nezbývalo, dal kníže sedlákovi pšenici i zrní. Lid to poděsilo i rozzuřilo, když sedlák začal těmito vzácnými živinami přecpávat svou krávu.

„A teď mi přineste poslední zbytek vody,“ nařídil Gagliandi. Lidé už v té době žmoulali kameny, aby jim huby nevyschly, ale kráva pila a pila.

„A teď mi přineste poslední zbytek vína.“

Se vztekem pozorovali, jak sedlák usedl a napájel se vínem, až se jím před očima opil. Když se zpil skoro namol, pootevřeli ráno před svítáním postranní branku v městských hradbách a opilého sedláka s nadmutou krávou vypustili ven. Jakmile se ocitl venku a blížil se k táboru nepřátel, začal Gagliandi zpívat a chechtat se a křičet a přitom kopal do krávy, až bučela bolestí. Nepřátelé nemohli věřit svým očím a stejně tak žasli i měšťané za cimbuřím hradeb.

„Dělají si z nás blázny,“ usoudili vetřelci.

Barbarossovi strážci hned poznali, že jedině blázen nebo opilec může takhle vyvádět, a když sedláka zajali, padl před nimi na kolena.

„Panebože, pomoz mi. Co jsem provedl?“ bědoval a hlasitě naříkal. „Vedl jsem svou krávu do obilnice a omylem jsem otevřel jiná dvířka. Neubližujte mi, prosím vás. Zaveďte mě k Barbarossovi. Mám pro něho návrh.“

„Ti Italové jsou pořád samý návrh,“ řekl Barbarossa.

„Jsme slabí. Ale jestli mě pustíš, slibuji, že zajdu do města s tolika vojáky, kolik jich vybereš, a přivedu ti svých dvanáct krav.“

„Dvanáct takových, jako je tahle?“

„Ne, takových ne,“ kopl sedlák do tlusté krávy. „Dvanáct tučných a masitých a plných mléka. Lepších než tahle potvora, Tu jsem právě kurýroval, pane. Copak nevidíš, že je nemocná?“

A z toho málem onemocněl i Barbarossa, onemocněl pohledem na tu hromadu hovězího stojícího před ním.

„To znamená, že ve městě máte ještě dvanáct takovýhle krav?“

„Dvanáct těch, co patří mně. Ty ostatní krávy jsou cizí, ty ti přivést nemůžu.“

Barbarossa byl v první řadě dobrý voják a dobrý voják hned pozná, když je poražen. Usoudil, že ve městě je ještě dost potravin, nejméně na dva roky. Hned odpoledne sebral svou armádu a odtáhl. Město bylo zachráněno.

Všichni na sebe pohlédli s úžasem. Zdálo se jim, že tenhle příběh cosi napovídá, že řešení jejich problému se skrývá v téhle historce.

„Je to v ní,“ volal na ně Bombolini. „Proč jináč by mě ji On vnuknul?“

Lidé však mlčeli. Byla to podivná historka. Každý v sále cítil, jak mu odpověď probleskává mozkem, jen vyletět po jazyku ven, ale jak nadešla chvíle otevřít pusu, nic z ní nevyšlo.

„To je jako ta biblická podobenství,“ řekl kdosi. „Zrovna když je člověk začne chápat a jako by je už měl pod rukama, smysl mu zase uteče.“

Jeden zíral na druhého a tím upřeným pohledem jako by si z očí pokoušeli vyloupnout to správné řešení. Uplynula dlouhá doba. Uslyšeli tlumený zvuk zvonu ohlašujícího poledne, ale nikdo v místnosti do tajemství příběhu o Gagliandim ještě nepronikl.

„K čertu s tím vším,“ vykřikl náhle Pietro Pietrosanto. „K čertu s tím pitomcem a jeho krávou. Já říkám, bojujme!“

Ostatní zajásali. Už si vyčerpali mozky přemýšlením a nápad bojovat se zdál být dobrý. Znamenalo to aspoň nějakou činnost.

„Já vám říkám, zakopejme se ve skalách u velký zatáčky silnice, na terasách. Tam nás ti pacholci nikdy nedostanou.“ Znovu se ozval jásot.

Někdy chcete lidi pohnout k tomu, aby prolili kapku krve za to, po čem toužili, jenže v tu chvíli zjistíte, že už vlastně po tom tak moc netouží.

Bombolini se potýkal s problémem, jak všechny ty názory zvládne.

Lide klamou sami sebe, když věří, že zpupnost je možno překonat pokorou. Ať se tato věta četla jakýmkoli způsobem, znamenala výzvu k odporu, k boji.

„Já vám povídám,“ zvolal jeden mladík, „Germán, který mi sáhne na víno nebo na ženu, ten mi to splatí krví.“

Nato zazněl halasný souhlas.

A přece Mistr pravil, že chytrost a lest poslouží muži vždycky lépe než síla.

Bombolini byl zmaten, a co bylo ještě horší, cítil, jak ho jakýsi prapodivný druh strachu bodá hluboko do mozku jako ledové jehly nebo paprsky slunce chladně jiskřící na ledu. Mistrova moudrost ho najednou opouštěla.

„Fabio má pravdu, on patřil k těm, co to věděli hned od začátku,“ vykřikoval teď jiný mládenec. „Co je v tom za užitek zachránit sám sebe, a pak se plížit vlastní zemí jak pes za kostí?“

„Mussolini měl pravdu. Lepší žít jeden den jako lev než sto roků jako jehně.“

A zase zahřměl souhlasný pokřik a zraky všech se obrátily na starostu, protože on tento nápis zamazal. Jenže co s halasnou statečností, co s bojovným pokřikem? Jak na ně odpovědět? Vzpomněl si na jiný citát z Machiavelliho:

Lest použitá v boji předčí nebojácnost a zaslouží si ocenění.

Jak by jim to měl vysvětlit? Jak povědět hloučku chlapů, planoucích bojovým zápalem, že by prokázali větší hrdinství, kdyby se chovali zbaběle?

Tak jako před časem Babbaluche zachránil Fabia, podobně nyní povstal Tommaso Casamassima, strýc Rosy Bomboliniové, a udeřil do země morušovou holí, aby si zjednal ticho.

„Zapomínáte, kdo jste,“ zvolal. „Zapomínáte, odkud pocházíte. Myslíte si, že jste válečníci, naparujete se tady jak hrdinové, a přitom nejste nic než hrstka vinařů.“

Nastalo ticho, protože všichni věděli, že Tommaso říká pravdu.

„Hrstka vinařů.“

Ticho.

„Tady přece žádný hrdiny nemáme. Tohle není kraj hrdinů. Jestli se chcete stát mučedníky, tak to zkoušejte někde jinde. Tady v Santa Vittorii si žádný mučednictví dovolit nemůžem.“

Ticho.

„Starejte se raděj o svý hrozny.“ Ticho.

„Vždyť zapomínáte na jedno přísloví, co v Santa Vittorii už platí tisíc let: odvážní chlapi a dobrý víno dlouho nevydrží.“

Nato vyšli ven. Všechna bojovnost z nich vyprchala. Na piazze na ně čekali ostatní.

„Přemýšlíme. Nestarejte se. Už máme něco v plánu.“

Jako na povel se náhle rozešli přes náměstí Lidu a pak dolů po Cavourově třídě k městskému vinnému sklepu. Z nedostatku jiné činnosti vykonali pouť k vínu jako jakýsi pietní akt důvěry, tak jako jinde by lidé zašli do kostela poprosit o vnuknutí, co činit. Protáhli se po jednom úzkými dvířky do chladného šera, vdechovali sklepní pach, tu nasládle pronikavou vůni bylin přidávaných do vermutu, a procházeli podél polic s lahvemi vína, připomínajících řady vysokých kostelních lavic při bohoslužbě.

V tom sklepě se nacházelo celé moře vína, moře temně rudého vína stočeného do lahví. Na jih odtud jsou města, kde lidé žehnají znamením kříže každý krajíc chleba, nežli ho snědí a zde děláme totéž s vínem. Pronést něco hlučného či hrubého v přítomnosti vína by se rovnalo vymočení v katedrále. Pohled na takové množství vína, na všechno to víno, které by mělo být ukradeno, nemohl Bombolini snést. A tak se vytratil málo používanými postranními dvířky, vystoupil úzkou stezkou vzhůru na piazzu a odtud do Paláce lidu, kde vyhledal Roberta.

„Tak co, už jsi tu mou historku rozluštil?“ optal se ho.

Roberto se zatvářil rozpačitě.

„No přece, co znamená ten můj sen? Jseš Amerikán, tak přece musíš vědět všecko,“ rozkřikl se na Roberta, ale pak se zarazil a usedl.

„Co to provádíš?“

„Aritmetiku. Svou aritmetiku. Vypočítávám si, za kolik hodin přijdou.“

To si Bombolini ani nepřál vědět. Líbil se mu víc dosavadní průběh událostí. Když zatím nepřišli na žádný plán, ať si Němci přijdou kdy přijdou, třeba neočekávaně a bez ohlášení.

„No dobrá,“ řekl však nakonec. „Za kolik hodin tu budou?“

„Budou tu za třiapadesát hodin.“

Když Bombolini uslyšel tu cifru, zazářila mu v hlavě velkými písmeny jasně a zřetelně jako světla na divadle v Montefalcone, která se neustále rozžíhají a zhasínají – 53 – 53 – 53 – 53 – a trvalo celé minuty, než záře té číslice mu v hlavě pohasla.

Přešel k oknu Robertova pokoje a pohlédl na lidi shromážděné v poledním slunci na piazze, pohlédl na stěnu s obrázkem svatého Sebastiána probodaného šípy.

„Tak, a teď mi honem pověz, co bys s tím vínem udělal, kdybys byl na mým místě?“

„Schoval bych ho.“

„Cože?“

„Schoval bych ho.“

„Ty bys ho schoval?“

„Ano, schoval,“ odpověděl Roberto.

„Propána, Roberto! Takhle jednoduše a jasně a krásně, že to až vypadá jako úplná blbost,“ zvolal starosta a zasadil Robertovi takovou ránu do ramene, že s ním Amerikán ještě po týdnech nemohl pohnout bez bolesti.

Téhož odpoledne napsal kapitán Sepp von Prum svému bratru Klausovi druhý dopis.

Klausi,

opět kolísáš, opět ztrácíš rozhled.

Nebudu Ti už dělat kázání. Neber si k srdci slova bratra, přijmi místo toho slova muže, k jehož obdivu se doznáváš.

„Ty pravíš, že dobrý důvod ospravedlňuje i válku. Já pravím Tobě: dobrá válka je taková, která ospravedlní každý důvod.“

Je třeba ještě něco dodat, Klausi?

„Je smutným faktem, ale přece jen faktem, že válka a odvaha dokázaly víc než láska k bližnímu. Nikoli Tvůj soucit, nýbrž Tvá odvaha zachrání nešťastné.“ Je třeba ještě něco dodávat? Ještě jeden citát, „čím se vytváří dobro?“ tážeš se. Dobro se vytváří statečnosti.

Tvoji vojáci nebyli stateční, Klausi, a proto za to museli zaplatit, tak jako musí platit každý, kdo vykonal něco špatného.

Končím slovy Nietzscheho.

„Jaký význam má dlouhý život?

Jaký je bojovník, který chce být ušetřen?“

Tvůj bratr

Sepp.

Klausi: Do dvou dnů se přesuneme, jak už jsem Ti sdělil. Konám zde svou povinnost, tak jako i Ty konáš svou povinnost. Přej mi štěstí, Klausi, tak jako Ti je přeji i já.

Pokus ukrýt víno skončil fiaskem. Během první půlhodiny tohoto experimentu, ještě předtím, než z městského sklepa vynesli dvacet tisíc lahví a složili je na náměstí Lidu, bylo všem, kdo to chtěli pochopit, jasné, že nemá cenu v tomhle úsilí pokračovat. Jenže lidé mají často větší chuť pokračovat v díle než přiznat porážku.

Navršili láhve na piazze a pak je jednotlivé rodiny začaly ukrývat ve svých domech. Strkali je do skříní a pod postele a za obrazy a do kamen, a potom taky do okapových rour a na střechy pod uvolněné tašky, a nakonec i do hnoje a mezí popínavé víno splývající z komínů.

„Držte víno v chládku, ať ho slunce neporuší,“ přikazoval Kmotr Réva. „Copak byste dali na slunce novorozeně? Tohle víno ještě ani není narozený. Netřepejte s ním. Copak byste třásli s novorozenětem? To víno ještě není zrozený.“

Během časného odpoledne si dodal Bombolini odvahy a zeptal se strážce vinného skladu, kolik lahví je ještě třeba ukrýt, a když mu to Kmotr Réva pověděl, potřeboval několik minut, než tu sumu strávil. A když mu to konečně došlo, napsal na lístek:

„1 320 000.“

Pokaždé když na to číslo pohleděl, zjistil, že je ho těžké pochopit. Natočil si lístek nejprve z jedné strany, potom z druhé, jako by hodnota čísel se dala otáčením zmenšit. I kdyby schovali sto tisíc lahví, což bylo nemožné, byla by to jen třináctina všeho vína, a s vynaložením obrovské námahy by přece nic nedocílili. Ve čtyři hodiny se měla konat obhlídka skrýší a kontrolní týmy se rozešly po domech, třebaže se už vědělo, jak dopadne jejich hlášení. První zprávy přicházely už za několik minut.

„Za nic to nestojí, kapitáne. Není to k ničemu,“ řekl Longův syn. „Všude čouhají samý láhve. Ať se v Pietrosantově domě vrtnete, kam se vrtnete, všude zakopnete o láhev. Sednete si na láhev, šlápnete na láhev, rozbijete láhev. I v postelích vás láhve tlačí do zadku.“

A takhle to vypadalo všude.

„Přineste láhve zpátky,“ přikázal Bombolini a v tom okamžiku ho zachvátila hrůza z prohry. Ke cti obyvatel slouží, že mu to prošlo. Nikdo neřekl ani slovíčko. Obešel náměstí kolem lahví navršených na dlažbě a naskládaných na vozech, viděl, a přece ani nevnímal, jak lidé vynášejí láhve z domů. Nesl na sobě břemeno celého města, jednoho tisíce lidí, a teď k tomu přibyl milión lahví, které se měly ukrýt. Tohle je na jednoho chlapa trochu moc, pomyslil si. Ucítil, jak ho někdo popotahuje za kabát, a otočil se. Byl to Fungo, obecní blázen.

Říká se, že tonoucí se stébla chytá s nadějí, že ho udrží, a teď se tedy Bombolini zastavil, aby vyslechl Funga.

„Musím ti něco povědít,“ řekl Fungo.

„Jen pověz, pověz.“

Kdo může vědět, co vyjde z úst děcek, bláznů či opilců, dokud je nevyslechne? „Vrátil se Tufa,“ řekl chlapec. „Krucinál!“

„Nerouhej se!“ okřikl ho Fungo. „Promiň. Jak ses to dozvěděl?“

Chlapec mu sdělil, jak zašel do Tufova domu, aby se podíval, jestli tam nenajde nějaké láhve, a našel tam Tufu ležet ve tmě na zemi.

„Umírá,“ sděloval Fungo.

„Jak to můžeš vědět?“

„Někdo mi to řek.“

„Kdo?“

„Tufa. A ten by to měl vědět.“

Musím zajít za Tufou, pomyslil si Bombolini. To bude mít aspoň nějaký smysl. Udělám všechno, co budu moct, abych Tufovi zachránil život. Chvilku měl dojem, že mu vytryskly slzy, ale pak pohlédl vzhůru a zjistil, že prší.

Kolem běželi lidé, prchali z piazzy, aby je neskropil liják. Déšť tu sice všichni milují a radují se, když prší. Není dokonce přehnané tvrzení, že Italové déšť zbožňují, ale jakmile ucítí první kapku, hned před ní utíkají.

Kmotr Réva se chytil Bomboliniho. „Zastav je,“ křičel. „Musíš jim nařídit, aby neutíkali. Nemůžem víno nechat tady venku. Déšť spláchne z lahví prach. Víno se deštěm zachladí.“

Bombolini se podíval na starce, jako by pocházel z jiného světa. „Co je komu do toho?“ vzdechl. „Máme víno držet v pokojový teplotě pro Germány?“

„Víno je víno, a komu patří, na tom nesejde,“ volal stařec. „Mařit víno, to je mařit sám život.“ Popadl Bomboliniho za rameno, cloumal s ním a hulákal cosi, že ho zabije.

„Strč si to víno – víš kam,“ odsekl Bombolini. Teprve potom ho Kmotr Réva pustil.

„Ty hřešíš,“ vykřikoval. Žádný z nich nevnímal, jak je stále hustěji skrápí déšť. „Ty se dopouštíš hříchu na vínu.“

Čekám, že mě první rána hromu udeří rovnou do srdce, pomyslil si Bombolini.

Odstrčil strážce sklepa stranou a rozběhl se dolů po Cavourově třídě do Starého Města, do domu Tufovy matky. Rozhodl se, že všechny své myšlenky teď soustředí především na Tufu.

Na Tufovi udivovalo mnoho věcí. Byl důstojníkem armády, a to by ho mělo od zdejších lidí oddělovat, což se však nestalo. A co udivovalo ještě víc, patřil k fašistům, a přece v něm mladí viděli hrdinu a staří se na něho bez zábran obraceli s prosbou o pomoc, kdykoli se objevil doma.

Na Tufovi zaráželo, že byl fašista tělem duší, který věřil všem honosným frázím a snažil se podle nich jednat. Tím se stal neobyčejným zjevem zdejšího kraje i celé Itálie. Když byl ještě mladý chlapec, poslali ho jako jediného ze Santa Vittorie na výcvik do tábora mladých fašistických skautů. Věřil každému slovu, které v táboře uslyšel. Potom se stal vojákem a začas ho povýšili na důstojníka Sforzesky, jednoho z aristokratických pluků, což znamenalo něco zcela výjimečného.

Když se vracel domů na dovolenou, lidé za ním chodili s prosbami o přímluvu u Bandy nebo u fašistů v Montefalcone, kde naháněl strach svým nevinným pohledem i hněvem, který ho pak vystřídal. Byl věřícím v národě bezvěrců. Nikdo z místních fašistů se nemohl dočkat, až Tufovi skončí dovolená, a pak si ulehčeně oddychli. Když zmizel, tajně doufali, že si ho Pánbůh k sobě povolá a postará se o jeho slavný odchod na onen svět někde v Albánii, v Řecku nebo v Africe.

Tufův pokoj byl temný a vlhký a čpěl těžkým puchem špíny. Tufova matka se nikdy moc nestarala o domácnost.

„Kde je?“ zeptal se Bombolini. Vojákova matka ukázala na postel v rohu, kde starosta konečně rozeznal Tufovo tělo obrácené obličejem ke kamenné zdi.

„Umírá,“ řekla matka. „Vidím mu to na očích. Život už z něho ušel.“

Bombolini přešel pokojem, zastavil se nad Tufovým tělem a nevěděl, co říct. Tufa ho nikdy neměl rád, protože v něm viděl šaška a šaškům nerozuměl. Teď se úděsně pomalu obrátil od stěny a pohlédl na Bomboliniho.

„Vypadni odtud,“ zasyčel. „Vždycky jsem tebou opovrhoval.“

Matku synovy oči pomýlily. Hleděla z nich smrt a současně i nenávist, která v nich dříve nebývala, a pod tím vším se skrývala jakási strašná bolest.

„Měl bys radši odejít,“ řekla matka. „On to myslí vážně. Vždycky myslí vážně, to co říká.“

„Tufo, slyšíš mě?“

„Vypadni.“

„Já už nejsem šašek. Dělám tady teďka starostu. Slyšíš mě? Rozumíš mně?“

„Vypadni.“

Z Tufy sálala tak silná zášť, že Bomboliniho udolala. Vycouval z domu, zastavil se na Cavourově třídě a nechal na sebe dopadat déšť, až mu z vlasů crčela voda. Z domovních dveří na něho zírali lidé. Tak už ani Tufa mu nedával důvod, pro který by stálo za to žít. Vracel se zpět ulicí. Než došel na piazzu, sešel k němu po schodech Pietro Pietrosanto. „Už to dál nemůžem odkládat,“ řekl. „Musíme s Bandou něco udělat.“

Bombolini se zhluboka nadechl. Pietro měl pravdu, čas nadešel. Tohle byl problém, který od toho dne, kdy převzal úřad, nedokázal vyřešit. Znal slova Mistra: „Lidi musíme buď zahrnout laskavostí, nebo je zničit, neboť za drobná příkoří se mstí, ale za velká, nemohou. Musí tedy příkoří člověku učiněná být tak velká, abychom se nepotřebovali bát pomsty.“ Vždycky v noci mu tahle slova vířila v hlavě a ve tmě se rozhodoval, že už něco podnikne. Ale ráno, když slunce ozářilo zdi kolem piazzy a lidé vyšli do práce, nechal uplynout další den a svůj problém nevyřešil. Jenže teď s příchodem Němců už pro přepych nerozhodnosti nezbývalo místa.

„Zlikviduj je,“ řekl Bombolini.

Pietrosanto tomu ani nemohl uvěřit.

„Už nemůžu pořád jen čekat a bát se pomsty.“

„Nechápu tě,“ řekl Pietrosanto a Bombolini ho popadl za ruku. „Máš přece pušku, nebo ne?“

„Zastřelit je? Tohle tím myslíš? Zastřelit ty všiváky?“

„Mazlit se s nima nebudem,“ rozhodl Bombolini. „Pojď!“ Obrátili se oba směrem k piazze. „Tvař se, jako když už máme nějaký plán,“ nakazoval Bombolini Pietrovi. „To v lidech budí odvahu.“

Déšť ustal. Byl to dobrý, vydatný déšť. Jak se Kmotr Réva obával, spláchl všechen prach z temně zelených lahví a zanechal na nich mokro, které v šedém světle rozzářilo láhve jako diamanty zasazené do dlažby.

„Neumím střílet,“ bránil se Pietrosanto, ale Bombolini ho nevnímal. Teď když už se rozhodl o problému Bandy, přestalo ho to zajímat. Hleděl místo toho na víno.

„Co myslíš, že by asi na tohle řekli, kdyby teď přišli?“

„Mysleli by, že se je chystáme podmazat. Že jsme jim tu přichystali dárek.“

Asi má pravdu, usoudil starosta.

„Sebrali by to jako svou daň,“ řekl Pietrosanto. „Oni už jsou takoví.“

„Baže, takoví už jsou,“ souhlasil Bombolini.

Ten večer požádal Bombolini Roberta, aby šel Malatestu požádat, ať se podívá na Tufu. „Tebe ona poslechne,“ řekl Bombolini. „Nejsi zdejší a považuje tě za statečnýho.“

„Nepovažuje,“ ohradil se Roberto. „Myslí si, že se bolesti bojím.“

„Ale to je přece docela v pořádku. Když se bolesti bojíš, tak se s ní pereš, a to z tebe dělá statečnýho chlapa,“ rozvažoval Bombolini. „Ostatně mám dojem, žes jí pad do voka. Zaručeně si říká, jakej jsi fešák.“

„Jak jste na tohle přišel?“

„Slyšel jsem, jak to jednou povídala.“

To byla lež, naprostá a hanebná lež, kterou Roberto hned poznal a taky ji podle toho bral. A přece se mu rozbušilo srdce. Proti vlastní vůli se roztlouklo mnohem rychleji.

Oblékl se, vyrazil do deště a přešel náměstí Lidu. Poprvé spatřil na piazze všechny láhve. U vinného krámku se rozhodl zarazit a dát si před obtížným výstupem do Horního Města kousek sýra. A když si představil, že uvidí Malatestu, objednal si ještě celou láhev vína.

„Nač jsou na náměstí ty všechny láhve?“ zeptal se Rosy Bomboliniové.

„Copak myslíte, že to vím? Nebo že se o to starám? Já přece kašlu na to, jaký hovadiny má ten ťulpas za lubem.“

Umínil si, že už se jí nikdy na nic nezeptá. Když vyšel ven, byla už tma a on ucítil, že trochu přebral, ale to aspoň zmírnilo bolest v noze. Na ulici stoupající do Horního Města zašeptal někdo jeho jméno. Byl to Fabio.

„Myslel jsem, že jsi nahoře v kopcích,“ podivil se Roberto.

„Jsem nahoře. Je nás tam pět. Petrarchova brigáda oficiálně. Rudé plameny neoficiálně.“ Vyjmenoval čtyři chlapce, kteří s ním odešli, a ani jeden z nich neměl víc než patnáct let. „Jsou mladí, ale mají chuť bojovat,“ řekl Fabio. „A taky mají hlad.“

Za trošku svých i Fabiových peněz koupil Roberto v krámku u Rosy Bomboliniové dva bochníky chleba pro Rudé plameny.

„A teď mi prokaž laskavost,“ řekl Roberto. A přemluvil Fabia, aby s ním zašel za Caterinou Malatestovou. Stoupali spolu do kopce a mlčeli.

„Jak se má?“ zeptal se konečně Fabio.

„Kdo?“

„Angela,“ odpověděl Fabio.

„Nevím, neviděl jsem ji. Proto jsem si kupoval sýr. Ona už nám jídlo nenosí.“

„Myslím, že vy dva si spolu pěkně užijete, když starej není poblíž.“

„Angela a já?“

„Jo. Angela a ty. Pěkně si užijete, jestli víš, co tím myslím.“

„Ale co tě to napadá! Nic takového. Angela taková není.“

Fabio ze sebe vydal zvuk podobný zahýkání mezka. „Všecky jsou stejný,“ vzdychl. „Nic mi nevykládej. Znám je jako svý boty. Hoď jim jenom přes hlavu vinařskej košík…“

„Takhle se to tady říká? U nás se říká hoď jim přes hlavu pytel.“

Caterina bydlela až v předposledním domě na kopci. Byla to dlouhá cesta.

Ani jednomu z nich se nechtělo zaklepat na dveře, ale nakonec to provedl Fabio. Když přišla otevřít, s úžasem se na ni zahleděli. Měla na sobě přiléhavé dlouhé kalhoty, malé pantoflíčky a svetr odhalující linii ňader. Zdejší ženy dodnes nic takového nenosí. Sčesala si vlasy dozadu a svázala je šátkem, jak to dělají ženy sedláků, a přece to u ní nepůsobilo venkovsky. Napřed nechtěla jít a odmítala, ale Fabio byl výmluvný a na Tufovi je něco zvláštního, co přitahuje i lidi, kteří ho ani moc neznají. Přehodila si tedy přes sebe jakýsi armádní pršiplášť a sešla s nimi zadní křivolakou uličkou do Starého Města.

Nezaklepala na dveře, ale rovnou je otevřela, vstoupila dovnitř a položila na zem lékařskou brašnu, kterou jí nesl Roberto. Vyndala z brašny svítilnu, a když ji rozsvítila, spatřila Tufu. Už neležel, ale opíral se o zeď a díval se na ni asi tak, jako by vlk z pozadí svého doupěte hleděl na vetřelce. Zuby i oči se mu blýskaly ve světle a vypadal pomateně i docela příčetně, jako někdo, kdo se může stát zároveň vrahem i mučedníkem. Roberta pohled na Tufu vyděsil. Nikdy předtím neviděl muže, který jako by byl pohlcován jakýmsi vnitřním plamenem. Caterina znala Tufu ještě z doby, kdy byla děvčátkem, a teď, když ho spatřila, vydral se z ní zvláštní, zdušený zvuk úžasu. Nemohla od něho odtrhnout oči.

„Jste zraněný?“ zeptala se.

„Nesahejte na mne!“ Tufa má ten nejjemnější hlas ve městě, sladký a přece silný. Někdy to zní, jako by šeptal píšťalou varhan.

„Jste těžce raněn. Pomůžu vám. Chtěl byste zemřít, ale vaše tělo se tomu vzpírá.“

Mlčel.

„To je úděl lidí jako vy,“ řekl. „Lidé jako já umírají lehce.“

Zatímco hovořila, pomalu se k němu přibližovala.

Kdesi v této knížce se hovoří o lásce nazvané „úder blesku“, ale tohle bylo něco jiného. Začali se vzájemně vnímat tak prudce a silně a naráz, že to bylo ještě něco víc než prostá láska. Vzniklo mezi nimi tak náhlé, tak naprosté vnitřní sblížení, jako by neexistovalo nic, co by o sobě nevěděli, jako by naráz, i v přítomnosti ostatních, spolu mohli sdílet všechno, co dosud s nikým nesdíleli.

V jediném okamžiku jako by pocítili, že se znají odjakživa.

To by někdo třeba považoval za důkaz, že znovuprožívají milostný vztah, který je poutal kdysi v jednom z předchozích životů. A přece u nich šlo o mnohem víc než o lásku. Začali žít jeden druhým a vše ostatní pro ně přestalo existovat. To vzájemně prudké vzplanutí se stalo nezvladatelnou sílou, která je k sobě přitahovala a dávala jím splývat v jeden celek. Podobali se dvěma vakuům, která se srazila a pronikla jedno do druhého. Jejich spontánní setkání připomínalo prudké zavíření větru, který rozrazil dveře vinného sklepa.

Jakmile se ho dotkla, ztuhl. Chvíli rukou ani nepohnula, ale potom mu začala sundávat důstojnické sako a prohlížet rány na prsou a na pažích, které utrpěl při výbuchu granátu.

„Povídají o vás, že jste dobrý člověk,“ řekla, zatímco jí Roberto podával lékařskou brašnu. „Jak můžete být fašista a zároveň dobrý člověk?“

Tufa dlouho nic neodpovídal, Caterině to však zřejmě nevadilo. Byla ochotna čekat a přitom mu ošetřovala rány.

„To je možné,“ ozval se konečně, „když je člověk blázen.“

Caterina ošetřila poslední ránu. Tufova zranění nebyla hluboká, ale některá se zanítila a tkáň kolem nich byla narušená.

„Tady se nemůžete uzdravit,“ řekla Malatesta. „Budete se muset odtud přestěhovat.“

„Kam ho chcete odvézt? Do nemocnice nemůže,“ postrašila se Tufova matka.

„Někam, kde mu bude lépe.“

Matka se zvedla z bedny, na které seděla, a začala skládat synovy věci.

„Nechci, aby tu umřel,“ řekla. „A víte, že ho musím krmit?“ Zaťukala na hliněný hrnec. „Mám tu deset, dvanáct oliv. Neumím počítat. Mám kousek chleba, ale ani kapku oleje na omaštění.“

Caterina pohlédla na Tufu. „Chcete jít se mnou?“

„Ano. Vždyť to víte,“ řekl a začal vstávat. Když mu pomáhala, s překvapením si všimla, že pláče.

„To je poprvé,“ vzdychl. „Vůbec poprvé.“

Nevěděl, proč pláče a nestyděl se za slzy. Později usoudil, že plakal asi proto, že se vzdával myšlenky na smrt, kterou si už naplánoval, a protože cítil, že bude muset znovu vstoupit do života, který ho tak krutě oklamal, až s ním chtěl skoncovat. Prošel kolem matky ven, na Cavourovu třídu, kde už na něho čekali Fabio a Roberto. „Nerozloučíte se s matkou?“

„Ne. V naší rodině nic takového neděláme,“ řekl Tufa. Byl zesláblý a nemocný, a přece šel v čele celou cestu vzhůru. Takhle to tady ve městě chodí. Musel se přidržovat zdí a lapal po dechu, ale kráčel první. Nakonec se však musel opřít p Caterinu.

„Promiňte mi to,“ omlouval se.

„Mně se omlouvat nemusíte,“ řekla a oba se tomu zasmáli. Byla to pravda, a když člověk uslyší pravdu, je mu do smíchu. Poznali v té chvíli svou společnou pravdu, vždyť měli dojem, že o sobě už dávno všechno vědí, a proto vzájemného omlouvání nikdy nebude třeba.

U fontány čurající želvy se Tufa musel zastavit a posadit se na mokrý okraj, ačkoli hustě pršelo.

„Mám rád takovýhle déšť. Už je to dlouho, co jsem pořádně nezmokl.“

„Byl jste v Africe?“

„Byl. A taky na Sicílii.“ Pohlédl vzhůru a nechal si déšť stékat po obličeji. Všimla si, jak má krásné, měkce hnědé oči, husté řasy, tmavé obočí. Říkalo se, že všechny ženy v Santa Vittorii záviděly Tufovi jeho oči.

„Cítím, jak se ze mne splachuje africký prach,“ řekl.

To Caterinu přimělo k úsměvu, ale hned pochopila, že se ho tím dotkla.

„Proč se smějete?“ zeptal se podrážděně.

„Znělo to tak dramaticky. Chodil jste asi často do biografu.“

„Do biografu nikdy nechodím.“

Odmlčel se. Nechal si déšť stékat za krk a pak proti němu ještě jednou nastavil tvář.

„Ostatní důstojníci v mém oddílu se vždycky smáli tomu, co jsem říkal, a já nikdy nevěděl proč.“ Pohlédl na ni.

„Jste jako oni.“

Neřekl to se zlobou či smutkem, ale jako fakt. „Uvnitř snad taková nejste, ale navenek.“ Věděla, že rodinné prostředí a výchova vedou mnohé lidi k tomu, aby na prostou upřímnost reagovali s opovržením a zlostí, asi proto, že se bojí, co by pohled nevinného mohl odhalit. Rozuměla mu, a přece tušila, že nadejdou chvíle, kdy bude muset jednat jinak než on.

„Mohli bychom jít dál?“ Začínalo jí být zima a vlhko.

„Za chvilku.“

„Tak mi zatím povězte příběh o téhle fontáně.“

Tufa se podíval na fontánu a tu poprvé spatřila na jeho tváři úsměv. Už dříve ho viděla smát se, ale smích je něco jiného než úsměv.

„To je stará historka a ne zrovna pěkná,“ řekl Tufa. „Snad ji snesu.“

„Je moc obhroublá.“

„Vymlouváte se.“

„Ne, varuju vás.“ Vzal ji za ruku. „Pomozte mi vstát.“ Vyšli znovu přes piazzu. „Radši vám ji nebudu vykládat. Copak nevíte, že se tahle historka smí vyprávět jenom ženám, kterým je nejmíň třicet a které už nejsou panny?“

„Pak už na ni mám kvalifikaci,“ řekla Caterina. Opět ji uchopil za ruku, velice silně, tak silně, až ji to překvapilo i zabolelo.

„Ne, nemáte,“ řekl. „Já vím, kdy jste se narodila.“ To ji udivilo.

„Toho dne, kdy jste se narodila, dal váš otec mému otci cínový kalich s vínem a nějaké peníze,“ vzpomínal Tufa. „Copak bych něco takového zapomněl?“

„Třeba ano.“

„Otec si ho nechtěl vzít. Urazilo ho to. Ale když se matka dozvěděla, že odmítl peníze, poslala mě k vám, abych vašemu otci řekl, že se tatínek pomátl, že to v hlavě nemá moc v pořádku a že si ty peníze vezmeme.“

„A vy jste se styděl.“

„Samozřejmě, že jsem se styděl. Všichni se tomu smáli. Nikdy nic takového předtím neslyšeli. A tak mi dali kalich s vínem a peníze mi nastrkali do kapsy a pak mi ještě pověsili na krk kuře pro tatínka.“

Odmlčel se a ona se také odmlčela. Nebylo třeba, aby omlouvala svého otce, a oba to věděli.

„Nikdy to mamince neodpustil, a mně taky ne,“ řekl Tufa. „Jedli jsme kuře a on seděl a hladově se na nás koukal. A pak odešel a už se nikdy nevrátil. Tenkrát mi bylo osm. Myslíte, že se tohle dá zapomenout?“

„Ne.“

„Bylo mi osm a teď je mi čtyřiatřicet a to znamená, že vám je šestadvacet let.“

„Proč mi tak mačkáte ruku?“

„Nesnáším lži. Ani malé lži. Žádné lži už nechci slyšet.“

„Vynasnažím se, abych nikdy nelhala,“ řekla Caterina. „Jenže nevím, jestli to bude snadné nebo ne. Myslím, že jsem to ještě nikdy nezkoušela.“

Na konci piazzy došli k posledním řadám lahví s vínem. „Co tohle ksakru znamená?“ zeptal se Tufa.

„Jdou sem Němci.“ Ucítila, jak mu celé tělo ztuhlo a pak se zas uvolnilo. „Pokoušeli se víno schovat.“

„Jak to víte?“

„Od vašeho starosty. Jak se jmenuje – ten tlouštík? Bombolini. Italo Bombolini. Dřív vedl vinný sklípek.“

„Nechce se mi věřit, že ten tlustý obejda tu dělá starostu,“ ušklíbl se Tufa.

„Vztahuje se ten zákaz lhaní taky na vás? On je tu opravdu starostou. Říkají mu kapitán lidu.“

„Panebože! Panenko Maria!“ zvolal Tufa a oba se opět rozesmáli. Pohlédl na láhve lesknoucí se deštěm.

„Ne, já vám věřím,“ řekl. „Tohle je dílo nějakého idiota.“

Stoupali táhlým kopcem a než došli ke dveřím Malatestina domu, nadešla půlnoc. Tufa se zastavil, aby nabral dech.

„Nikdy jsem si nemyslil, že sem zase někdy vkročím,“ řekl. „Nikdy mi nenapadlo, že bych sem mohl přijít z vlastní vůle.“

U dveří zaváhal.

„Od té doby jsem už nikdy nejedl kuře. Od toho dne jsem nevzal do úst ani kousek kuřete,“ přiznával, ale potom prošel dveřmi.

Uvnitř bylo zima a tma, a když se Caterině podařilo rozsvítit lojovou lampu, všimla si, že se Tufa třese vlhkým chladem a vyčerpáním. Zdálo se, že světlo lampy pokoj protepluje, ale Tufa přesto nedokázal potlačit své chvění.

„Svlékněte se a lehněte si do postele,“ řekla Caterina. „Do mé postele.“

„Nejsem zvyklý poslouchat rozkazy,“ namítl a ani se nepohnul.

„Chcete, abych se otočila?“

„Ovšem,“ znělo to podrážděně. „Ovšem.“

Čekala, až uslyší, že ulehl, a teprve potom se obrátila. Vedle postele stála porcelánová kamínka, která jeden z Malatestů přivezl do Santa Vittorie z ciziny, dokud ještě byly v rodině peníze. Caterina neměla čím rozdělat oheň, ale nakonec kamínka roztopila násadou od koštěte a to pokoj na chvíli příjemně ozářilo a proteplilo. Našla láhev anýzovky, která je oba rozehřála, ale bylo jí málo a on měl chuť si s Caterinou ještě povídat.

„Vypůjčím si někde ještě jednu láhev,“ navrhla. Když se vrátila, spal, ale probudil se hned, jak vstoupila do dveří. Držela v ruce láhev dobrého vermutu, odzátkovala ji a pak mu ji podala.

„Láhev je celá mokrá,“ řekl Tufa. „Vy jste pro ni běžela až dolů?“ Zavrtěl hlavou. „Kdyby vás chytli, pověsili by vás za paty na fontánu.“

Příběh, který Tufa začal vyprávět, nebyl v Itálii nijak neobvyklý, i když ho snad Tufa vyprávěl s většími rozpaky než mnozí ostatní, protože měl v sobě víc hrdosti. Byl to příběh podobný mnoha jiným příběhům z té doby, které se od sebe odlišovaly jen místem děje, jmény osob a fakty.

Toužil se stát dobrým vojákem a dobrým Italem. Chtěl se chovat statečně, chtěl si zachovat svou osobnost a žít čestně. To snad nebyla tak neskromná touha, když si přál sloužit své zemi, žít pro ni, a dokonce pro ni i umřít jako muž. Ale oni mu v tom zabránili, ačkoli si to Tufa nechtěl přiznat. Obelhával sám sebe po prohrách v Albánii a v Řecku. Dál povzbuzoval své vojáky, aby umírali za věc, v kterou už nemohli věřit, a nedokázal připustit, že je to věc, která už za umírání nestojí. Jen kvůli němu, kvůli jeho příkladu vytrvávali, bojovali, byli mrzačeni nebo i zabíjeni. A jedné noci v severní Africe blízko Bengazi ho někdo z vojáků, z jeho vlastních vojáků, střelil do zad.

„Omlouvám se,“ zvolal ten, kdo vystřelil. „Museli jsme to udělat, abychom zachránili sami sebe.“

Ani potom se ještě nedokázal podívat pravdě do očí. Když se vrátil ke svému pluku na Sicílii, vojáky zastrašovala přítomnost důstojníka, který na důkaz své vlastní statečnosti by je byl nechal jít na smrt. Při prvním útoku mu vojáci dezertovali.

„My vytrváme,“ křičel za nimi Tufa. „Ostatní utíkají, ale my vytrváme. Vytrváme jako muži, padneme jako muži.“

Oni však utíkali. Prchali kolem něho a od něho a on zvedl pušku, jak musel učinit už dříve, ale nezastavili se. A tu poprvé svou pušku sklonil, protože pochopil, že pravdu mají oni a on se mýlí, a kdyby v té chvíli na ně střílel, stal by se vrahem. Potom za tmy sám utekl. Prchal Sicílií k Mesinské úžině, kde puškou donutil rybáře, aby ho převezl na pevninu, a potom dál po nocích utíkal jako zraněné zvíře, které hledá cestu zpět do svého doupěte, aby si tam o samotě a ve tmě vylízalo rány nebo umřelo.

Když skončil, oheň dohasl, dům opět prochladl a tentokrát se roztřásla zimou Caterina.

„Musím si taky lehnout do postele. Doufám, že mi to dovolíte,“ řekla. Byla to jen zdvořilostní fráze.

„Nic jiného mi nezbývá, že ne?“

Svlékla se a vklouzla do postele a nikdo z nich nepronesl ani slůvko. Tufa se znovu roztřásl, chladem, únavou i vyprávěním svého příběhu. Teplo jejího těla ho zahřálo a uklidnilo, přestával se chvět a po chvíli zdříml. Nebyl to však hluboký spánek, bylo to jen čerpání síly, protože kdyby opravdu usnul, těžko by se probudil. Za chvilku se probral a začali se milovat. Nepřekvapilo je to, stalo se jen to, co oba čekali. Když skončili, leželi v posteli s očima upřenýma na temný strop.

„Vím o tobě všechno,“ řekla Caterina, „až na jedno. Neznám tvoje křestní jméno.“

„Snad to tak můžeme nechat. Víš, co se tu říká: Milujte se, ale držte si mezí sebou zeď.“

„Ne. Chci to vědět. Cítím, že na to mám právo.“

„Moje jméno se mi nelíbí. Carlo,“ řekl.

Vyslovovala je na několik způsobů. „Nehodí se k tobě.“

„Je to německé jméno, odvozené od Karl. Nenávidím ho.“

Slyšeli, jak déšť stéká po taškách na střeše a plní okapy, pleská do okenic a na dlažbu ulice.

„Ale mezi námi žádná zeď nestojí,“ řekla Caterina.

„To je možná chyba. Třeba nás to zničí.“

„Proč to říkáš?“

Odpověděl, že neví. Řekl, že přestal věřit a že si už ničím není jíst. „Vykládají ti něco jiného, než co bys měla vědět. ‚Milujte tak, abyste jednoho dne mohli nenávidět.‘ Třeba mají pravdu.“

„Proč jsou tak suroví a bezcitní?“ zeptala se Caterina.

„Protože život je surový a bezcitný. To jsou ty moje potíže, jak vidíš. Na tohle jsem přišel až ve čtyřiatřiceti letech. Jsem nejstarší děcko, s jakým ses kdy setkala.“

Okenice začaly tlouct do kamenných zdí domu, déšť prudce narážel na okenní tabulky. „Vítr se otáčí,“ řekl Tufa. To znamenalo, že přestane pršet.

„Myslím, že už mám konečně právo uslyšet historku o fontáně,“ řekla Caterina. Chtěla přerušit jeho úvahy, bylo toho moc na jeden den a jednu noc, ale Tufu přemohl spánek. Ležela vedle něho a bála se pohnout, usnout však nemohla.

„Tufo. Carlo.“

Věděla, že neodpoví, ale chtěla si s ním ještě povídat. Dívala se na jeho obličej a zjistila, že ji to dojímá. Přistihla se, jak se ho touží dotknout, a přece se to bála učinit.

„Tak ty jsi způsobil, že jsem se zase zamilovala,“ zašeptala.

Ta představa ji děsila, protože být zamilovaný je nebezpečné. Myslela na to, že se blíží Němci. Na čem ještě včera nezáleželo, stávalo se náhle důležité. Předtím se o Němce nestarala, a teď jí naháněli strach. Mohli ji odvést, mohli sebrat i Tufu a zničit to, co právě začalo. Nakonec však přece usnula a tak jako Tufa propadla do hlubin spánku. Neslyšela tichý klapot kroků po dlažbě ani bouchání dveří, ba ani výkřiky lidí přecházejících dole pod kopcem přes piazzu, ani rachocení povozů, které sjížděly shora.

Roberto opustil na piazze Malatestu a Tufu, vrátil se do Paláce lidu a ulehl. Spal sotva hodinku, když ho Bombolini probudil. „Bůh mi zase seslal vnuknutí,“ sděloval mu. „Rád bych, aby sis poslech jeho nové poselství.“

Roberto neměl chuť se pohnout, ba ani ležet a poslouchat.

„Nechtěl bys naložený cibulky? Mám tu cibulky,“ řekl Bombolini. „Prosím tě.“

Roberto vstal, protože nesnášel, když ho Bombolini o něco prosil, a tak společně sešli dolů. Starosta rozdělal oheň a na něm v hrnci syčely cibulky opékané na olivovém oleji.

„Bůh se mi snaží něco sdělit, jenže já mám moc tupej mozek a nemůžu to pochopit,“ vykládal Bombolini. „Zaručeně se v tom skrejvá odpověď, jak máme řešit ten náš problém, docela zaručeně. Ale já nevím, jak to z toho dostat ven – připadám si jako králík, co se nemůže vyhrabat ze svý nory.“ A začal vyprávět příběh o slavné rodině Doriů.

Byli to slavní mořeplavci z Janova, ale v době, kdy se tenhle příběh odehrával, měli zrovna málo peněz. Jednoho dne král oznámil, že je poctí návštěvou a přijde k nim na oběd.

„Odmítni to. Vymysli si nějakou výmluvu,“ radili Andreovi jeho bratři. „Nemáme stříbrné příbory, nemáme pěkné talíře ani mísy hodné krále. Uděláme si ostudu.“

Ale Andrea vzkázal králi, aby přišel. Potom zašel k bohatému sousedovi, půjčil si od něho zlaté a stříbrné nádobí a na důkaz, že mu je vrátí, nechal u něho jako rukojmí svého nejstaršího syna. Kdyby nádobí nevrátil, mohl si bohatý soused dělat se synem, co se mu zlíbí, třeba ho i zabít.

Král přišel a pokrmy podávané na zlatých a stříbrných mísách a úchvatná vyhlídka na moře a přístav na něho udělaly náramný dojem.

„Dobře jste si to uměli zařídit,“ řekl. „Žijete si skoro po královsku.“

„Náš dům je malý, protože jsme námořníci, a proto žijeme raději nalehko, abychom se mohli rychle pohybovat,“ řekl Andrea. „Když máme například vyplout, tak si nikdy neděláme starosti s nádobím. Jednoduše je naházíme z terasy do moře.“

A vhodil pohár z ryzího zlata přes zábradlí terasy dolů do moře pod sebou. Král tomu přihlížel s pusou dokořán.

„Nádobí můžete hodit přes hlavu nebo je můžete jednoduše pustit dolů,“ a upustil do moře těžký, stříbrný tác. „Rád takhle nádobí odhazuju,“ řekl a mrštil zlatou vidličkou přes hlavu, rovnou dolů z terasy.

„Takhle se to dělá?“ zeptal se král a odhodil zlatý talíř.

„Ovšem, zrovna takhle. Je to velice pohodlné,“ řekl Andrea a zahodil do moře stříbrný džbán.

Házet do moře bohatství, to ani pro krále nebyla jen tak obyčejná zábava. A tak odhazovali talíře a mísy a nože a vidličky, a když jim už nic nezbývalo, obrátil se král k bratrům Donovým a prohlásil: „Jste velcí mužové. Jste vskutku velcí mužové, schopni velkých činů. Vážím si vás.“

Na místě z nich učinil vévody. A vévody jsou do dnešního dne. A od té doby jsou taky pořád boháči.

„Tak v tomhle to vězí,“ zaradoval se Bombolini. „V tomhle se skrejvá řešení našeho problému.“

„Ta královská přízeň je ale přišla pěkně draho,“ podivil se Roberto. „A co se stalo s Andreovým synem?“

„Co myslíš, že se s ním stalo?“ zeptal se Bombolini. „Šel domů k otci.“

„A co ten poklad? Vždyť všechen poklad zmizel v moři.“

Bombolini se zadíval na Roberta, jako by ho viděl poprvé. „Zlato a stříbro zachytili do rybářských sítí, které den předtím roztáhli na mořském dnu. Ztratil se akorát jeden stříbrnej džbáneček na smetanu.“

„Teda rybářské sítě!“ Jestli je řešení skryto v téhle historce, pak je to někde u těch rybářských sítí, uvědomil si Roberto.

„Jasně, rybářský sítě. Copak si myslíš, že by vyházeli z terasy zlato, kdyby dole neměli sítě?“

Tu si Roberto uvědomil další věc. Mluvil sice jazykem zdejších obyvatel, do jejich způsobu myšlení však nepronikl. Každému sedlákovi by bylo hned jasné, že je v moři připravena rybářská síť a vtip té historky nespočíval v tom, jak obalamutit krále, jako spíše v tom chytrém využití rybářských sítí.

„Tak co, už jsi na to přišel?“

Roberto musel přiznat, že ještě ne.

„Tak se pojď najíst a třeba ti to pak dojde.“ Bombolini vylovil sběračkou horké zahnědlé cibulky, na chleba nalil prskající olivový olej a zatímco ho obsluhoval, Roberto mu vyprávěl o Tufovi a Malatestě.

„Víš, že v tom domě mají jen jednu postel?“ zeptal se Bombolini. Roberto zavrtěl hlavou.

„Jen jednu jedinou postel. Umíš si to představit?“ tázal se. „A Malatesta, jak si to rozdává s Tufou. To teda nevíš, co tohle znamená. To je ouplná revoluce, ouplně novej svět. Tufa se miluje s Malatestou u nich v domě!“

„Jak můžeš vědět, že to provádějí?“ ptal se Roberto.

Každý Ital je přesvědčen, že připadá-li jedna postel na dva lidi, musí nevyhnutelně dojít k milostnému aktu, ne vždycky z hluboké lásky, ale prostě proto, že člověk je slabý a neodolá pokušení přírody. Ani žádný soud v Itálii by nebyl ochoten uvěřit něčemu jinému.

Roberto pozoroval starostu, jak si utírá olej na tvářích a na bradě a pak si uvědomil, že celou tu dobu, co jedli, roní slzy. Když snědli poslední krajíc chleba s poslední cibulkou, obrátil se Bombolini na Roberta.

„Nedej se tím poplašit,“ řekl mu. „Ale řekni mi, co mám teďka dělat?“

„Něco se chystá. Musíte dávat pozor.“

„Tohle Amerikáni říkají vždycky,“ pokýval hlavou Bombolini.

„Chcete si poslechnout jednu historku ode mne?“ Když Bombolini souhlasil, Roberto mu začal vyprávět příběh, který vyslechl od jednoho vojáka z Arkansasu.

„Jednoho dne,“ vykládal Roberto, „se vypravil jeden muž na lov medvěda. Dostal se doprostřed širokého, otevřeného pole a tu zjistil, že se mu zasekla puška. Nebyl tam strom, na který by se dalo vylézt, ani skála, za níž by se mohl ukrýt, či jeskyně, do které by zalezl. A najednou vyrazil z blízkého lesa rozzuřený medvěd a rovnou přes volné pole na lovce. Tu chvíli už měl lovec opravdu namále,“ prohlásil Roberto.

„Co tím myslíš, namále? Co udělal?“

„Vylezl přece jen na strom.“

„Ale vždyť jsi říkal, že tam žádný nebyl.“

„V tom je právě ten vtip. Nějaký strom tam přece být musel.“

Bombolini tiše a uctivě poslouchal, a když příběh skončil, zavrtěl hlavou a zašklebil se.

„To je, Roberto, ten rozdíl mezi náma. Vy si myslíte, že se na všecko musí najít řešení. Ale my si myslíme něco jinýho. Tisíc let nás naučilo myslet jináč. A v tomhle to vězí. Vždycky se na všecko řešení nenajde. Však tam u vás na to taky jednou přijdete.“

Starosta zase začal ronit slzy, tiše a bez jediného pohnutí obličeje, a Robert cítil, že by se měl odvrátit.

„Jako třeba ten tvůj nápad schovat víno. Zdálo se, že je to dobrej nápad, a přece nevyšel,“ řekl Bombolini.

To znělo skoro jako obžaloba, a to Roberta dopálilo. Jako by Amerika byla odpovědná za víno na piazze!

„Kdybyste ho byli dali tam, kam jsem vám říkal,“ ohrazoval se Roberto.

„Co tím myslíš, kam jsi nám říkal?“

„No přece na to místo, o kterém jsem vám vyprávěl,“ připomínal Roberto. „Třeba by to taky nevyšlo, ale aspoň jste to mohli zkusit.“

Bombolini se ho nechtěl vyptávat. Zvykal si už na myšlenku, že se pro záchranu vína nedá nic dělat. Doznání kapitulace ho uklidnilo a neměl chuť se s tím nápadem znovu obírat.

„Kam?“ zeptal se však nakonec, hlasem přiškrceným jak tenké bimbání utlumeného zvonu.

„Do toho starého římského sklepení.“

Bombolini na to nic neřekl. Strašně se mu chtělo zívat.

„No přece tam dole pod terasami,“ vysvětloval Roberto. „U úpatí hory. Tam, co jsou dva vinné sklepy.“

„Dva vinné sklepy,“ opakoval starosta.

„Dejte víno do zadního sklepa a potom ho zazděte.“

„Otvor zazdít cihlama,“ Bomboliniho hlas zazněl ještě přidušeně, ale přesto už trochu silněji.

„No ovšem. Takže to bude vypadat jako zeď. To víno tam docela zapečetíte,“ doporučoval Roberto. „Místo otvoru tam bude falešná zeď.“

Bombolini dlouho nic neříkal, tak dlouho, až Roberta přecházela trpělivost.

„Celý ten prostor je tam přece obezděný cihlami, vzpomeňte si na to.“

Bombolini kývl hlavou, ale ve skutečnosti v jeskyni už dlouho nebyl a vinné sklepy celá léta neviděl.

„Ten druhý sklep ani nevypadá, že patří k prvnímu. Ten na vzdáleném konci. Vypadá, jako kdyby ho byli teprve dodatečně prohloubili.“

„Baže,“ přitakal Bombolini.

„Jako kdyby po dokončení prvního sklepa usoudili, že mají málo místa a musejí přidat ještě ten druhý prostor.“

„Baže.“

„Kdybyste ho tedy zazdili, vypadalo by to jako část ostatních zdí.“

„Baže,“ přisvědčil jakoby bez zájmu, ale srdce se mu prudce rozbušilo a cítil, jak se mu krev rozproudila. Hleděl však strnule velkýma, nehybným?, očima, jak starý vůl ztuhlý do nehybnosti, když čeká další úder palicí do hlavy.

„Najdou ho,“ řekl starosta.

„To je možné.“

„Hnedka to prokouknou.“

„Jenže je to aspoň nějaká šance.“

„Nejsou to přece pitomci.“

„Mezi Němci jsou zaručeně zrovna tak chytráci i pitomci jako všude jinde,“ řekl Roberto.

„Chtějí víno,“ dumal Bombolini. „Udělají všecko možný, aby ho dostali.“

„Vy ho taky chcete,“ řekl Roberto. „Myslel jsem, že chcete podniknout všecko možný, abyste ho zachránili.“

Bombolini se zahleděl na stěnu, protože se bál, aby svým přímým pohledem nepřerušil tok Robertových myšlenek. Pak se otočil a přistoupil k němu.

„Nezlobte se, myslel jsem, že to snad stojí aspoň za pokus,“ řekl Roberto.

„Jestli to stojí za pokus, Roberto! Jestli to stojí…“

Vyrazil k Robertovi tak prudce, že převrhl židli, a ani si toho nevšiml.

„Panebože, Roberto,“ zvolal. „Kriste na nebesích, Roberto!“ A pak udělal něco, co se těžko popisuje, protože to vypadalo docela nesmyslně. Zasadil Robertovi takovou ránu do obličeje, že Amerikán klesl na kolena a zůstal v pokleku několik vteřin, než se svalil na kamennou podlahu.

„Postavíme takovou zeď, že ji ani sám Pánbůh nerozezná,“ zakřičel Bombolini a jeho podnikavý duch jako by se vrátil z těch dalekých končin, kde zatím tak bezradně bloumal. Na podlaze se objevila krev a starosta se na chviličku rozmáchl, jako by chtěl Robertovi pomoci, potom se však otočil a místo toho vyrazil na ulici.

„Promiň, Roberto, ale teď na tebe nemám čas.“

Rozběhl se. Doklusal na piazzu a řítil se dál ke zvonici, a když dveře nechtěly povolit, opřel se do nich tak zuřivě, až mu stará železná klika zůstala v ruce. Uvolnil petlici, dotápal se k provazu od zvonu, nahmátl promaštěné lano a začal za ně tahat s takovou vervou a rychlostí, co mu jen síly stačily. Ozvalo se tenké, přitlumené bimbání.

„K čertu s tímhle mizerným zvonem,“ zakřičel. „Čert mě vem za tenhle zatracenej zvon.“

Zvon však přece zněl dost silně, aby jeho zvuk dolétl až na okraj piazzy. Lidé ho uslyšeli, rozžehli olejové lampy a lojové svíce a vylézali z postelí, ačkoli do ranního vstávání už chyběly jen necelé dvě hodiny. Na piazze vládla ještě černá tma.

Bombolini neměl hodinky. „Kolik je hodin?“ volal na lidi, přibíhající na piazzu. „Řekněte mi správný čas.“ Konečně přiběhl někdo s hodinkami a všichni se kolem něho shlukli, když je vystrčil vzhůru k měsíčnímu světlu. Byly dvě hodiny ráno. Zírali na Bomboliniho, jak si cosi počítá. Počítal si hodiny na prstech a pěst značila jeden den. Několikrát si to takhle zopakoval, protože chtěl mít jistotu.

„Třicet devět hodin,“ řekl nakonec. „Němci tu budou za třicet devět hodin.“

ČÁST ČTVRTÁ

Víno

Než toho rána vyšlo slunce nad Santa Vittorii a všichni kohouti v městečku kokrhali, jako by to jitro právě sami vynalezli, nebylo možné přejít náměstí Lidu rovnou přímkou.

Každá osoba ze Santa Vittorie, která mohla chodit, každý muž, každá žena a každé děcko bylo na piazze. Každý povoz z města byl na piazze. Všechno, co mohlo být taženo nebo strkáno, všechno, co mělo kola a mohlo unést láhev vína, bylo na piazze. Na piazze byl každý osel, každý mezek a každý vůl ze Santa Vittorie.

Když Bombolini a členové Velké rady vyšli z Paláce lidu na náměstí, museli šťouchat do lidí, aby se mezi nimi protlačili, a odstrkovat je z cesty, aby se mohli prodrat k fontáně čurající želvy a potom vyrazit na inspekční obchůzku dolů Cavourovou třídou.

Každý chtěl Bombolinimu něco říct, dotknout se ho, plácnout ho do zad. Jedna žena ho popadla za ruku. „Chci ti jen povědět tohle, Italo. Jsi velkej člověk,“ volala na něho a vtiskla mu pusu rovnou na ústa, zatímco její muž stál vedle a souhlasně se uculoval.

Takhle to vypadalo na piazze a po celé cestě dál. Starosta se nechtěl usmívat, chtěl lidem zdůraznit význam tohoto dne a díla, které mají před sebou, ale když na něho pokřikovali a žehnali mu, vyloudili mu na tváři úsměv a ten ho už neopustil. Procházeli kolem velikých proutěných vinných košů, dotáhnutých na piazzu, kolem žen s širokohrdlými džbány a vědry a prádelními koši rozloženými po dlažbě. Nahoře na fontáně stál Pietro Pietrosanto a coby velitel armády, pověřený řízením provozu na náměstí, vykřikoval rozkazy:

„Sežeňte všechny lidi, co mají váhy k nošení. Ať je přinesou k fontáně,“ volal.

„Váhy, přineste váhy,“ vyvolávali muži a ve všech koutech vznikala tlačenice a strkání, jak se lidé s vahami prodírali k fontáně.

„Podaří se ti tohle vůbec někdy zorganizovat?“ zvolal Bombolini na Pietra.

„Vždyť už jsem to zorganizoval,“ odpověděl Pietro. „Já vím, co dělám.“

Nezasvěcenci by si těžko mohli představit, podobně jako laik přihlížející našemu vinobraní, jak ze všeho zmatku povstává jakýsi tajuplný a důmyslný řád, pochopitelný jen těm, co se sami podílejí na sklizni hroznů. A tak i to všechno strkání a halasení a pošťuchování mělo svůj účel a své poslání. Tak například všichni mladíci a siláci už stáli seřazeni za sebou, aby zvedali láhve a odnášeli je dolů z kopce do římských sklepů, až nadejde čas. Byli první na řadě, protože mohli zastat nejvíc práce.

„Až budou dole připraveni, budeme už tady taky připraveni,“ ohlašoval Pietrosanto.

Zatímco Bombolini a ostatní členové Rady docházeli na Cavourovu třídu a sestupovali dolů, mladíci tleskali do dlaní a skandovali: „Do toho… do toho… do toho…“ a jejich hlahol se za nimi nesl ulicí, jako by dav mládí na ně pokřikoval hlásnou troubou. Zastavili se u Tlusté brány.

„Kde je k čertu Polenta?“ podivil se Bombolini. „Bez faráře to přece nejde.“

Čekali na něho a než se vydali na další cestu, spatřili ho sbíhat na ulici postranní uličkou. Jeho stříbrný krucifix poskakoval nahoru a dolů nad hlavami okolního davu, jak farář poklusem přibíhal.

„Omlouvám se. Všichni po mně dneska chtějí požehnání,“ vysvětloval padre Polenta.

„Teďka není čas na žehnání,“ zavrčel Bombolini.

„Na boží požehnání je čas vždycky.“ Když si Bombolini všiml, že všichni mužové na to přikyvují, rychle toto téma opustil. Hlahol z piazzy je popoháněl.

„Dneska zaměstnáme celý město,“ konstatoval Vittorini.

„Dneska bychom mohli pohnout celou horou,“ prohlásil kdosi.

Když zatáčeli za ostrý roh ulice právě u domku s Babbaluchovým krámkem, pocítil Bombolini na kratičký okamžik vzrušující zamrazení, podobně, jako se stává v podzimní den, když přes slunce přeletí mrak a najednou se ochladí. Bombolinimu to připadalo, jako by mu srdce sevřela ledová ruka.

Spěchali však dále. „Tadyhle určitě vypukne šlamastyka,“ říkal si Bombolini pro sebe, ale vlastní hlas neslyšel. Prošli Tlustou branou a vyrazili dolů cestou klesající k úpatí hory. Napřed kráčeli ostrým krokem, pak se však dolů rozběhli.

„Pietrosanto už hnedka začne,“ sděloval kdosi. Tu právě vyšlo slunce, dotklo se starých hradeb a tašek na střechách domů a osvětlilo červenomodrý nápis nad městským vinným sklepem, až se rozzářil jako samotné slunce.

„Víte určitě, jak na to, padre?“ vyzvídal Bombolini. „Doufám, že vám to nebude dlouho trvat.“

„Mám všechno tadyhle, všechno,“ poklepal farář na knihu, kterou nesl v ruce s křížem. „Všechna přikázání boží.“

Po nočním lijáku by se bylo mělo ochladit, ale zvedl se vítr od jihu. Brána k africké peci, o níž jsme si mysleli, že už se pro letošek zavřela, se znovu otevřela. Do odpoledne roztaje čerstvě napadlý sníh na horách a po svazích potečou průzračné proudy, z fontány na piazze bude tryskat ledově studená voda. Ale tady dole bláto ztvrdne v tuhou kůru a ta pozdě odpoledne popraská a rozdrolí se v prach.

„Moc krásnej den na hrozny,“ pochvaloval si jeden vinař. Říká se tu, že horko po dešti vhání do hroznů cukr. Nikdo se však ani slůvkem nezmínil, že nadchází perný den pro lidi. Už teď shlíželo slunce z oblohy žhavým pohledem, ploché, ostré a jasné jak talíř zavěšený na nebi bez jediného mráčku, který by jeho žár občas přitlumil. Sestupovali dál mlčky, až došli k otvoru v hoře, vedoucímu do Velkého sálu a k oběma sklepům, vyhloubeným v zadní stěně. Nikdo se neodvážil vstoupit dovnitř první, až se k tomu odhodlal farář.

„Pospěšte si, padre, prosím vás,“ naléhal Bombolini. „Skočte tam a hnedka se dejte do žehnání.“

„Na práci Páně se nedá spěchat,“ odvětil Polenta, rozevřel černou knihu a začal probírat stránku po stránce.

„Není tam obsah, padre?“ radil Babbaluche. „Nemůžete se kouknout na obsah? Koukněte se na Z – pro zlé duchy.“

Farář ani nevzhlédl a listoval dál. Mládenci z prvních řad už vyráželi na cestu dolů s nákladem vína a on ještě neprolistoval ani polovinu knihy.

„Nemůžete si vzpomenout na nějakou modlitbu, padre?“ jemně radil Vittorini.

„To by se Pánubohu určitě líbilo,“ dodal kdosi a ostatní přikyvovali.

„Něco novýho na zpestření,“ připojil se Bombolini. „Něco od srdce, ne z knížky.“

„Jo, to by se Pánubohu zaručeně líbilo. Kdybych já byl Pánembohem, tak mně by se to teda opravdu líbilo.“

„Existuje správný způsob, jak vymítat zlé duchy, a existuje nesprávný způsob,“ prohlásil padre Polenta. „To všechno stojí v téhle knize, z níž promlouvá svým hlasem samotný Bůh.“

První nosiči už skládali víno na písčitou plošinu před vchodem do sklepů a vyráželi opět vzhůru do kopce, když Polenta konečně našel, co hledal.

„Vymítání,“ pravil a rozhlédl se kolem sebe. „Nebylo to pod D – duchové, ani pod strašidly, ani pod zlí duchové, ale pod V – vymítání.“

Polenta zakýval ukazováčkem a starosta přiskočil, aby mu přidržel knihu.

„Ve jménu božím, padre, neztraťte si to místo v knížce,“ zaúpěl.

Ani potom nešlo všechno jen tak jednoduše. Farář si začal sám pro sebe dlouho číst a potom oznámil, že potřebuje vodu. Vodu však žádnou po ruce neměli, a tak mu nabídli víno. Jelikož ale kniha předpisovala vodu, musela se sehnat voda. V noci naštěstí pršelo a odvodňovací příkop podle vozovky přetékal kalnou záplavou. Nabrali vodu do Vittoriniho koženého klobouku, na němž kohoutí peří zplihlo mokrem a slepilo se jílem. Bombolini předal klobouk faráři.

„Tak a teď už vlezte dovnitř a dejte se do žehnání, padre,“ pobízel ho.

Polenta prošel vchodem a za ním několik statečnějších mužů, sledujících krucifix a aspegillum, zatímco kněz zaklínal a vyháněl všechny možné zloduchy, skryté v temnu Velkého sálu. Jak postupoval dále směrem k oběma sklepům v zadní stěně, vyhloubeným až daleko do nitra hory, i Bombolini se za Polentou začal opožďovat. Farář nakonec docela sám sestoupil do zadního sklepa a tu po hlavě spadl do vody, která pokrývala jeho dno. Když se vynořil a křičel o pomoc, nikdo se k tomu zvlášť neměl, protože byli přesvědčeni, že ve sklepě zuří boj dobra se zlem a že dobro zřejmě prohrává, jak se obvykle stává. Konečně Bombolini a Vittorini prošli sálem, spatřili faráře zapadlého po pás do vody a vyvedli ho na suchou, písčitou půdu Velkého sálu.

V té chvíli Bombolinimu znovu ta chladná ruka sevřela srdce, a to srdce, nebo snad i duše, která je se srdcem spojena, mu zchladly jako farářova zmáčená kůže.

„Teď už je všechno připravené,“ prohlásil jeden z mužů. „Už nám nic nezbývá než začít.“

Sklepy byly zaplavené vodou do výšky jednoho metru. Do Velkého sálu přicházeli nosiči, ale nikomu se nechtělo sejít do sklepů. Mnozí měli dokonce strach stát u vchodu, aby do nich nevletěli zlí duchové, které svěcená voda a krucifix vyhnaly ze sálu.

Pět lidí teď tvrdí, že nápad co dál dělat navrhli oni. „Sežeňte Longa,“ napadlo totiž jednoho z nich. „Jestli teďka může někdo něco udělat, tak je to jedině Longo.“

Když píšete historii a hledíte do minulosti, vidíte, že se skládá z celé řady bodů a okamžiků, v nichž by se všechno mohlo změnit, kdyby nedošlo k jedinému činu. Kdyby byl Fabio neodešel tehdy večer do Montefalcone, kdyby tam nesehnal Gambovo kolo, kdyby na Gambu nespadla skála a nepodílel se o pokoj s ženou jako Gabriela a kdyby Fabio nebyl takový fešák, že se jí zalíbil, a Tommaso Casamassima nepronesl řeč o statečných mužích a dobrém víně… a tak tedy Longova pomoc se přiřadila k řetězci těchto historických okamžiků.

Zaslechli jeho jméno a začali je vykřikovat ve Velkém sále, až se odráželo od hrubých zdí. „Longo! Longo!…“ Chytli se jeho jména jak tonoucí stébla. Jeden z mládenců vyběhl ze sklepení a vyrazil do kopce. Hnal se, co mu nohy stačily, a když mu vypověděly službu, vykřikl Longovo jméno na jednoho z nosičů, scházejících dolů. Z kopce se teď valil proud lidí s nákladem vína a jeden muž v řadě se otočil a zakřičel Longovo jméno vzhůru za sebe na dalšího, a takhle letěla zpráva od úst k ústům a stoupala dál každým zvoláním aspoň o dvacet metrů. Když Bombolini s farářem vyšli ze sklepů do slunce a pohlédli k městu, Luigi Longo, zmaten jako většina obyvatel Santa Vittorie, už sbíhal dolů.

Longo je živým příkladem toho, co někdy může zažít člověk ze zdejšího kraje. V mládí se mu nějak podařilo uniknout až do Švýcarska, kde se stal elektrikářským učedníkem. Jednoho dne se vrátil domů na pohřeb otci a za několik měsíců ho dostihlo psaní od Constanzie Casamassimy, v němž mu sdělovala, že nosí pod srdcem jeho dítě, a jestli se nevrátí a neučiní z ní svou počestnou manželku, vydají se její otec a bratři za Longem do Švýcar a provedou mu něco, co by raději nepopisovala. Longo se tedy vrátil domů a pak nastalo vinobraní a narodilo se děcko a Longo zdědil kus terasy s vinicí, až jednoho dne zjistil, že mu vypršelo vízum a že se do Švýcar už nemůže vrátit. A tak byl pevně upoután k půdě v Santa Vittorii, jako kořeny vinné révy, kterou s potlačovaným vztekem začal pěstovat.

Longo nás rozmazloval. Nikdy nepřestal snít o drátech a ve střízlivém stavu to byl učiněný génius přes elektřinu, prvotřídní elektrikář s nejmizernějším vybavením. Nenašel se kousek elektrického drátu, který by Longo nespravoval nebo nevylepšoval. Elektrické vedení bylo Lazarem, nemocným, umírajícím či dokonce mrtvým, a Longo naším Kristem, konajícím každý týden nějaký zázrak.

Okouknul první sklep, vlezl do vody, brodil se podél stěn, pak za naprostého ticha vyšel ven a do písku nakreslil jakési obrazce. Potom se postavil, setřásl si vlasy z podlouhlého, unaveného a vrásčitého obličeje a prohlásil: „Tohle zvládnu.“

Není třeba dopodrobna popisovat, co všechno u nás Longo vykonal. Ve sklepě svaté Marie Ohnivé Pece se nacházelo slabé dynamo, které tu zůstalo po potulném cirkuse, když se žonglér pokusil zabít provazolezce kvůli jeho milostné aféře s dvanáctiletým chlapcem, akrobatem. To zdejší obyvatele tak rozrušilo, že se ve rvačce vzájemně pobodali a skončili v nemocnici nebo ve vězení. Od téhle události nám zbyla souprava žonglérských kuželek a dynamo na osvětlování. Longo nakázal, aby mu přitáhli pumpu z vodárenské věže, strhali všechny dráty vedoucí od úpatí hory k Tlusté bráně a přinesli je do Velkého sálu. Potom nařídil, aby z města donesli dva nejlepší bicykly a s nimi přivedli čtyři nebo pět nejzdatnějších cyklistů.

Bombolini vyšel ze sklepení. Znervózňovalo ho, že nechápe, co chce Longo provádět a co se uvnitř vlastně děje. Láhve s vínem se nyní rozkládaly po celé písčité plošině a už se vršily i na ploché části údolí.

„Jak to běží?“ vykřikovali na starostu nosiči vína.

„Prima. Jde to dobře. Docela dobře.“

Usmívali se. Byli šťastní a vzrušení. Měli nějaký úkol, svěřili jim kus práce. Také Bombolini čmáral do písku jakési znaky. Z dneška zbývalo osmnáct hodin, ze zítřka sedmnáct. Celkový počet hodin do příchodu Němců činil třicet pět. Přepočítával si je znovu a znovu, jako by objev nějakého nového řešení mohl počet hodin změnit. Vypadal přitom náramně smutně.

„Tak co se děje?“ vyzvídal Vittorini.

„Nic se neděje. Všecko je v pořádku,“ odpověděl Bombolini, ale z čísel na něho čišela hrůza. 35 a 0. Němci přijdou za třicet pět hodin a zatím ještě nebyla ukryta ani jedna láhev.

* * *

Až se na náměstí objeví pamětní desky věnované Bombolinimu a Tufovi a věčné, zeleně planoucí světélko k uctění památky ševce Babbalucheho, pak by se měla hned vedle nich připevnit i deska se jménem Longovým, protože na to, co Longo onoho rána vykonal, se pořád vzpomíná a bude vzpomínat i v budoucnu.

Do sedmi hodin se podařilo odmontovat pumpu z vodárny, vyčistit dynamo a snést z kopce vysloužilou hasičskou stříkačku, podobnou starému unavenému hadu. Jízdní kola byla rozebrána a znovu sesazena, aby otáčením poháněla dynamo a vyráběla elektřinu, a tak v žárovkách začalo blikat matné světlo, které se vyjasňovalo, jak mladí cyklisté a s nimi i Fabio šlapali do pedálů.

„Tak teď ses přece vrátil,“ přivítal ho Bombolini.

„Jenom na dnešek a na zítřek,“ řekl Fabio. „Nechci zažít to pokoření, až sem přitáhnou skopčáci.“

„Fabio, my se snažíme zachránit víno. Snažíme se, co můžem.“

„I když při tom ztratíte svou čest.“

Chlapcova zatrpklost se Bomboliniho dotkla.

„Hraješ si s ohněm, Fabio. To není dobrý. Oheň v srdci končí jenom čmoudem v hlavě.“

Zaslechl je Babbaluche, který opravoval kožené řemeny, spojující dynamo s koly.

„To jsou ty sedlácký rozumy,“ otočil se na Fabia. „Neposlouchej ho. To jsou samý hladký slovíčka. Víš, co říkával můj táta? Dej si pozor na takovýho chlápka, kterýmu jede huba jako po másle. Ten ti za chvilku i nosem začne vyfukovat máslo. Jen si dej na něj pozor, až přitáhnou Němčouři, jak mu před nima bude huba jen máslem přetýkat.“

Fabio se s opovržením od Bomboliniho odvrátil. Protivil se mu.

„Kam se poděli praví Italové?“ volal, ale nikdo ho neposlouchal nebo neměl chuť odpovídat.

„Vždyť to je právě ten můj plán. Až sem přijdou, budem se jen rozplývat samou ochotou,“ vysvětloval Bombolini.

Když dynamo vytvořilo dostatečnou zásobu energie, Longo na něj napojil pumpu. Ve Velkém sále zavládlo nejprve na několik minut zděšení, protože pumpa nechtěla fungovat. Písty znehybnělé ztuhlým olejem byly zatvrzelé jako starý vůl, ale Longo je začal roztáčet rukama, až se konečně s protestním skřípáním rozběhly samy, ale jen tolik, co musely, jako se pohne šnek, když do něho šťouchnete. A přece se každou vteřinou jejich pohyb zrychloval, až začaly zdráhavě poťukávat, klepotat a nakonec rachotivě naplno bušit, bum, bum, bum, bum, a z ústí hadice se řinula voda. Jásot z Velkého sálu vyletěl vzhůru do kopce, dral se ven prastarými větracími šachtami, a tak se donesl až k pastvinám nad sklepy i nahoru do města.

Když stará hadice praskla, což se často stává, byl to zase Longo, který ji dokázal spravit. Poslal chlapce na vinice pro révové haluze a utáhl jimi trhliny v hadici, jako by hrubými obvazy stahoval krvácející rány.

„Dokážeme to,“ řekl Longo. „První sklep bude za hodinu suchý.“

Bombolini popadl Longa za ruku a políbil ho na obě tváře. „Říká, že to dokážem,“ sděloval Vittorinimu.

„Však jsem to slyšel. To se ví, že dokážeme.“

Nato vyšel ze sklepení Kmotr Réva. „To je od tebe moc šikovnej nápad, použít révový větve. Takhle se víno zachraňuje zase vínem. To je správný.“

„Dokážem to,“ opakoval Bombolini.

„Ba, dokážem,“ potvrdil strážce vína.

Bombolini se vydal zpět do kopce směrem k Santa Vittorii a nikdy v životě se necítil tak šťastný jako právě v té chvíli.

Tufa byl jako všichni ostatní. Procital s ranním rozbřeskem a sotva slunko zasvitlo na nebi, nic ho neudrželo v posteli. Rád by v ní zůstal po boku Cateriny, ale z piazzy zaslechl hluk a z uliček bučení volů a v tu chvíli věděl, že musí ven. Než vylezl z postele, všiml si, že i Caterina je vzhůru a dívá se na něho.

„Měl bys ještě spát,“ řekla. „To je teď pro tebe moc důležité. Měl bys celé dny ležet a načerpat zase sílu.“

To ho rozesmálo a ona se urazila. Jeden z nich se stále smál tomu, v čem ten druhý nic veselého neviděl.

„Ty si vážně myslíš, že načerpám sílu z toho, když tu budu celý den ležet vedle tebe?“

„Takhle to bereš! No dobrá. To jsou ty řeči vojáka. Takhle jsem to přece nemyslela.“

„Nemyslela? Copak nemáš stud? Řeklas to přece sama.“

Usmála se na něho. „To je pravda. Taková už jsem přišla na svět. Už mým učitelům dělalo starosti, že prý nevím, co je pocit studu. Vždycky mi říkali, že se proto dostanu do nějakých hrozných malérů.“

„A dostala ses?“

„Ovšemže ne. Protože jsem nevěděla, co je stud, nepřitahoval mě typ lidí, kteří by mě mohli přivést do maléru.“

„A proto tedy jsi tu v posteli se mnou.“

„Nevím, proč jsem tady s tebou v posteli, snad jedině proto, že tu zkrátka chci být.“ A nakonec vstala první.

„Co to děláš? Já jsem přece ten sedlák, co časně vstává.“

„Připravím ti něco k jídlu,“ řekla Caterina.

„Jenže já teď mám chuť na něco jiného než na jídlo.“

„Tak vida, ten kdo nemá stud, jsi ty.“

„Já jsem ten, kdo hladověl,“ řekl Tufa.

Pozoroval ji, jak se vrací pokojem. Nebyla oblečená, ale nic na ní nepůsobilo vyzývavě. Věděl, že takhle by se nemohla pohybovat žádná jiná žena v Santa Vittorii.

„Ty jsi takový poctivec. Já bych nic takhle otevřeně nedokázala říct. Takhle jsem se ještě nenaučila mluvit.“

Napřáhl k ní ruku a přitáhl si ji k sobě.

„Ne, to je vidět,“ řekl Tufa. „A stud v tobě opravdu není.“

Když skončili, znovu usnul a tu přišla řada na ni, aby naslouchala zvukům města a jitra. Seděla na posteli a dívala se na Tufovu uniformu, černou, zašpiněnou a potrhanou. Bude ji muset odstranit, než přijdou Němci. Pohled na uniformu ji rozesmutněl, protože vyprávěla o trpkých zkouškách, jimiž Tufa prošel. Potom vstala tichounce z postele, zašla do zadního pokoje a přinesla odtamtud kufr plný šatstva, které kdysi patřilo jejímu manželovi. Nechal je tu pro případ, že by jednoho dne musel prchat. Pro Tufu to byly pěkné šaty, vycházkové, společenské i lovecké.

Nebála se o sebe – ne snad ze statečnosti, ale věřila, že by jí mužové nedokázali ublížit. Zastrašovala je její krása. Tufa byl také krásný, ale jiným způsobem. Svým zjevem ostatní muže dráždil. Vytušila v něm typ člověka, který dráždí své okolí. Začala uklízet pokoj, protože věděla, že se mu to bude líbit. Dala se dokonce i do zametání a byla ráda, že spí, aby ji neviděl s koštětem v ruce. Konečně se probudil a prohlásil, jak touží, strašně moc touží – ne po ní –, ale po chlebu smočeném v olivovém oleji, po hrsti dobrých černých oliv a po vajíčku. Caterina odložila koště a šla ke dveřím.

„Seženu ti vejce, i kdybych se kvůli tomu měla sama prodat,“ řekla Caterina. Hned si však uvědomila, že se mu její žert nezamlouvá.

„Půjdu s tebou,“ rozhodl se. Začal vylézat z postele a ona ho v té chvíli poprvé pořádně uviděla. „Neobrátíš se?“ zeptal se. „Jestli chceš.“

„Tak to tady ženy dělají. Když muž vstává, obrátí se.“

„To jsem nevěděla,“ omlouvala se Caterina.

„Nevidím na tom nic špatného,“ řekl Tufa.

„Vezmu si to k srdci,“ ujistila Tufu, už si ho však prohlédla. Vypadal právě tak, jak si ho představovala. Kdyby se byl narodil jako boháč, pokládali by ho za krasavce a sochaři by si přáli, aby jim stál modelem. Doba však Tufu poznamenala. Na jeho těle bylo vidět, jak život obrábí zevnějšek, jak se lidskou krásu snaží zničit a srazit ji na úroveň všednosti. Bylo na mnoha místech ztvrdlé a zmožené. Paže měl příliš těžké, žilnaté a samý sval, ztěžklé od namáhavé práce. Měl silná zápěstí a pleť zhrublou od slunečního žáru, od větru a potu. Byl samá kost a šlacha a ztuhlý sval. Krása v něm však zůstala, skrývala se pod povrchem a vyzařovala z obličeje a z očí.

„Když se podíváš před sebe, uvidíš oblek,“ řekla mu. „Patřil mému mužovi. Doufám, že ti to nebude vadit.“

„Vadit? Ne, proč by mi to mělo vadit?“ Začal šaty zvedat. „Měl dobrý vkus,“ řekl Tufa.

„Měl peníze.“

„Už se můžeš otočit,“ řekl. Oblékl si hnědé manšestrové kalhoty s koženými výztužemi na kolenou, bílou plátěnou rozhalenku, široký hnědý kožený pásek a nasadil si měkký černý klobouk. Velice mu to slušelo a on to věděl.

„Budou si myslet, že jsem majitel panství,“ řekl Tufa.

„To je lepší, než aby věděli, že jsi fašistický důstojník. Pojď, musíš už umírat hlady.“

„Umírám hlady.“

Když sestoupili do poloviny kopce, odkud viděli na náměstí, Tufa se zastavil. „Co tam proboha vyvádějí?“

„Dělají asi něco s tím vínem, co jsme ho viděli včera večer,“ usoudila Malatesta. Chtěla odbočit do uličky, která tvořila zkratku kolem zadní části piazzy, aby mohli jít dál o samotě a v klidu, ale Tufa odmítl. Když došli na piazzu, zastavil se a pozoroval lidi kolem.

„Podívej se, jak nakládají víno na vozy,“ ukazoval jí. „Měli by sklopit postranice, uložit víno a pak zase postranice zvednout. Šlo by to dvakrát tak rychle. A podívej se támhle na ten vůz před kostelem.“

„Pojď,“ vybídla ho Malatesta. „To se nás netýká.“ Pohlédla na něho a přiměla ho, aby odpoutal oči od scény na piazze. „Máme přece tak málo času, viď?“

„Ano, máš pravdu,“ povzdechl. „To je takový zvyk. Vidíš, jak něco dělají špatně, a chceš, aby to dělali pořádně.“ Vzal ji za ruku, za denního světla, což je u nás neslýchané, a vydali se dál po náměstí. Skoro nikdo si jich nevšímal. Na náměstí bylo horko a hlučno, trus volů a mezků se pařil na dlažbě a mísil se s pachem lidí a vína z rozbitých lahví v jakousi křiklavě hustou kaši.

„Tohle město člověk ucítí na kilometry daleko,“ ušklíbl se Tufa. „Každé město má svůj zvláštní pach.“

„Ani nevím, jestli se mi to líbí nebo ne,“ uvažovala Caterina. „Strašně nerada jsem se sem vracela.“

„Mně se tu líbí.“

„Budu se snažit, aby se mi tu teď taky líbilo,“ řekla Caterina. „Budu se snažit, abych si zvykla i na ten pach.“

Procházeli teď částí piazzy, kam nahnali voly. Museli se prodírat mezi zvířaty a těžkým puchem, který z nich vycházel.

„To se budeš muset napřed zamilovat do vola,“ poznamenal Tufa. „To je ten první nutný krok.“

„Ne, není,“ odporovala Malatesta, ale on nepostřehl, jak to myslela.

Došli na protější konec piazzy, k jedné z uliček vedoucích do Starého Města, kde ležely hromady hnoje a pobíhaly slepice a kde se dalo sehnat vejce. Nežli vstoupili do uličky, Tufa se ještě jednou obrátil, aby si obhlédl ruch na piazze.

„Kdo tohle řídí, je úplný blbec,“ prohlásil a otočil se zpět. V tu chvíli přehlédl Bomboliniho a několik vedoucích osobností města, kteří právě přicházeli na náměstí Lídu, ačkoli oni si Tufy povšimli hned.

„Koukněte se na ně,“ zvolal kněz. „Všichni v Santa Vittorii přece vědí, že v jejich domě je jen jedna postel.“

„Kdo by tohle byl kdy čekal?“ kroutil hlavou Bombolini. „Člověk sotva věří vlastním očím. Takovej Tufa, a v posteli s Malatestou! Tomuhle teda říkám demokracie.“

Bombolini nevěřil vlastním očím už celou cestu vzhůru do kopce. Zmatený transport vína tak zablokoval Cavourovu třídu, že se řeka lahví ztenčila na čůrek. Způsobila to ostrá zatáčka ulice i únava nosičů, kteří tahali dolů těžká břemena a hned zas museli rychle zdolávat vyčerpávající návrat do kopce.

„Všechno je to na draka,“ zanaříkal Pietrosanto. „Nevím, co se to děje, ale všecko je na draka.“

„To se nějak srovná samo od sebe,“ utěšoval ho starosta, a třebaže zas ucítil, jak mu ta ledová ruka sevřela srdce, přece věřil tomu, co říkal. „Italové jsou tvůrci dokonalého umění sebeklamu,“ napsal o nás jeden Němec. „A co je na tom špatnýho?“ říkával na to Babbaluche. „Vždyť to je to jediný, co nás ubožáky drží při životě.“

„Jenže nás to taky ničí,“ řekl jednou Fabio. „Musíme se naučit hledět pravdě do očí.“

„A máš takovou bouchačku, kterou by sis dokázal namířit na vlastní makovici?“ usadil ho švec.

Není možné vypovědět, jak dlouho by byl starosta takhle pokračoval, kdyby Pietrosanto nezahlédl Tufu, jak prochází piazzou. „Poradím se s Tufou,“ řekl.

„Nepotřebujem škemrat u lidí, co přitáhli z venku, aby nám radili, jak máme řešit svý problémy,“ protestoval Bombolini dotčeně.

„Lidi z venku?“ zvolal Pietrosanto. „Z venku? Vždyť Tufa je přece jeden z nás. Tufa je Žabák. Je to naše krev. A co jseš ty? Siciliján…“ Zbytek už nedopověděl, ale rozběhl se do postranní uličky a přitom odstrkoval a rozrážel lidi kolem.

Caterina a Tufa už došli daleko, když Pietrosanto konečně doběhl k ústí uličky, oni se však nezastavili ani neotočili.

„Nikdo si nás na piazze ani nevšiml,“ povídala Caterina. „Myslela jsem si, že tě tu mají rádi.“

„Viděli nás. Koukali se ze zákrytu, za voly. Nevědí, co by nám řekli. Nevědí, jak s námi mluvit. Nevědí, jestli mě mají oslovovat signore nebo done, když spím s Malatestou.“

„Copak se to už dozvěděli?“

Tufa na ni pohlédl nejprve s úžasem a potom s nelíčeným pobavením a dal se do takového smíchu, jaký už dlouho nepamatoval.

„Jestli se o tom dozvěděli! Panebože, Caterino!“ Poprvé ji oslovil jménem. „Ti už vědí, i kolikrát se to stalo.“

„Určitě si říkají, že jsem strašná necuda.“

Tufa pojednou zvážněl. „Ne. Myslí si, že já jsem šťastlivec.“

Pietrosanto ho popadl za rameno. Obličej měl rozpálený jak hrnec na plotně a zhluboka lapal po dechu, protože už nebyl nejmladší.

„Viděl jsem tě, jak se rozhlížíš po piazze. Nemáš nějaký nápad? Nevíš třeba, co s tímhle podniknout?“

Pietrosanto se sehnul a položil si ruce na kolena, aby nabral dech a zarazil bušení srdce, a Tufa si zatím dával načas s odpovědí. „Jo, nějaký plán bych měl.“

Pietrosanto se hned narovnal. „Já věděl, že na něco přijdeš.“ Vykřikl na Caterinu: „On je takovej chytrouš, víte? Ten má panečku hlavu. Hlavu! Hlavu!“ Pietrosanto nepatří k těm, kteří umějí potlačovat své vzrušení. Bouchl sám sebe pěstí do hlavy tak silně, že kdyby tak udeřil někoho jiného, vznikla by z toho rvačka. Potom bouchl do hlavy Tufu a byl by tak učinil i Malatestě, kdyby mu Tufa včas nezadržel ruku.

„Je to ale strašně složitý,“ řekl Tufa.

„Zachráníme tím víno?“

„Jestli to vyjde, tak víno zachráníme.“

Pietrosanto si sundal klobouk, ten s dlouhým jestřábím perem, který označoval, že je velitelem armády Svobodného města Santa Vittorie, a narazil ho na hlavu Tufovi. Pak si strhl červenou pásku z paže s nápisem Vrchní velitel a připíchl ji na paži Tufovi. Tufa pohlédl na Caterinu.

„Co můžu říkat?“ povzdechla si Caterina. „Ten klobouk ti sluší.“

„Kdyby šlo o cokoli jiného než o víno, chápeš?“ vysvětloval Tufa. „Ale když jde o víno. To je naše krev, víš? To je moje krev zrovna tak jako jejich.“

„Půjdu ti sehnat to vajíčko,“ řekla Caterina a vydala se uličkou dolů.

Pietrosanto a Tufa vyrazili zpět k náměstí Lidu. Tufovo jméno letělo před ním celou cestu, jak prý se to stává v Římě, když přichází papež.

Tufa… Tufa… Tufa jde… Tufa se vrací… Tufa… Tufa to vezme do rukou… Všechno bude v pořádku, Tufa se vrátil.

Když došli na piazzu, dav se před ním najednou rozevřel, třebaže předtím se sotva mohli pohnout vpřed. To byla zásluha Bomboliniho. Dovedl si se zmatkem na piazze poradit. Mistr by s ním byl jistě spokojen. Bombolini vyšel Tufovi vstříc. A Tufa – všechna čest, projevil svou úctu starostovi, kterého dosud znal jen jako šaška, ačkoli by se byl v té chvíli sám mohl zmocnit velení.

„Požádal bys lidi, aby vyklidili piazzu?“ řekl Tufa. „Nařiď jim, ať jdou domů a čekají. Řekni jim, ať se najedí, odpočinou si a čekají.“

Napřed se zdálo, že to skončí fiaskem, ale potom se pár lidí rozešlo do uliček a začalo se trousit domů, a jak odcházeli, tlačenice prořídla a brzy nato se už uličky vedoucí z piazzy nahoru i dolů uvolnily po celé šíři pro nosiče lahví, pro zvířata a povozy. Zatímco ostatní čekali, uslyšeli dobré zprávy. Pumpa už snížila hladinu vody, objevila se část prastaré odpadní stoky a chlapec zvaný Rana, což znamená žábu (protože je jí podobný), se nasoukal do temné roury a proplaval jí se záchytným hákem. Objevil ve stoce strom, který tam musel vězet celé stovky let, protože ani zde, ani dole v údolí už dávno žádné stromy nerostou. Vytáhli ho ven a voda se hned rozproudila po celé délce stoky, jako kdyby zatáhli za šňůru obrovského WC.

„Bůh dobře ví, co činí. Má svůj cíl. Poslal před dvaceti lety Žábu na svět právě pro tenhle účel.“ Všichni kývali hlavami. Až do té doby byl Rana dobrý jen pro posměch, kterým ho častovali.

Zatímco Rana plaval stokou, lidé objevili staré větrací šachty, vyčistili je od koster ovcí, které do nich zapadly, a ode všeho, co do nich naválo několik století. A tak horký dech afrického větru, ožehujícího svah hory, mohl proletět až do sklepů a do Velkého sálu a Kmotr Réva prohlásil, že za hodinu bude všechno připraveno k uložení lahví.

Nato Tufa přikázal, aby se strhla zeď městského vinného sklepa, obrácená k Tlusté bráně a k vedlejšímu malému průchodu, nazývanému Tenká brána. Jeho rozhodnutí vyvolalo pochybnosti.

„Jseš si jist, že se zrovna tohle má udělat?“ ptal se Bombolini a Tufa jen přikývl na souhlas.

„Tak teda strhněte zeď,“ nařídil starosta.

Nikomu se do toho napřed moc nechtělo. Šetrně oťukávali zeď kladivy a železnými tyčemi, protože neměli chuť ničit něco, co bylo postaveno s tak velkým úsilím a nákladem. Jakmile však vypadly první cihly, vrhli se čile do práce, protože ničení a rozbíjeni má v sobě vždycky něco nakažlivě vzrušujícího.

„Tahle ulice je vlastně roura, vidíte?“ vykládal Tufa. „A každá roura může pojmout jen tolik vody, na kolik stačí její objem, bez ohledu na to, jaký má voda tlak.“

„Baže.“

„Mysleli jste si, že skrz ni poženete proud tak silný, jaký budete potřebovat, ale existují určité zákony – zákony přírody.“

„Baže.“

„Teď musíme přijít na řečiště, kterým budeme moct pustit silnější proud.“

„Dobrá.“

„Svolejte teď všechny lidi. Povozy a zvířata potřebovat nebudeme, jen lidi. Ať přijdou sem dolů.“

Prorazili zeď a víno ve sklepě, tak nezvykle odhalené, vypadalo pojednou jako žena, přistižená bez oděvu na nepatřičném místě.

„Zazvoňte na zvon,“ přikázal Tufa.

Podívali se jeden na druhého.

„Zvon nezvoní zrovna moc pěkně,“ řekl jeden z nich Tufovi. „Něco s ním není v pořádku.“

„To je taková složitá historie,“ dodal Bombolini.

Zazvonili na zvon, který ze sebe vydal to, co mohl, a potom vyslali mladé chlapce, aby proběhli ulicemi a uličkami a vyvolali všechny obyvatele ven. Lidé vybíhali z domů, shromažďovali se na náměstí Lidu, řadili se v dlouhém zástupu podél Cavourovy třídy až k prolomené zdi městského sklepa. Někteří se mezitím trošku najedli a prospali, a teď si protírali rozespalé oči a z knírů a brad vytřásali drobky chleba.

Jak scházeli dolů, Tufa a Pietrosanto se svými domobranci a s Bombolinim je srovnávali do řady, která začínala u proražené sklepní zdi, přetínala prostranství, kde se při vinobraní lisují hrozny, a svažovala se k Tenké bráně, procházela městskou zdí a pak klesala strmou stezkou, kudy z kopce sbíhají kozy.

„Na tohle bude zapotřebí odvaha,“ upozorňoval Tufa ženy v řadě. „To bude chtít všechen váš fortel.“

„Však my fortel máme,“ odpověděla mu jedna z nich.

„Když jde o víno, tak to vždycky umíme rozpálit,“ dodala druhá.

„Budu po vás chtít víc než od vojáků,“ varoval je Tufa.

„To taky čekáme,“ zaznělo mu v odpověď. Vojáci tu moc velký respekt nepožívají.

A tak přicházeli dolů, zaplňovali ulici od náměstí Lidu, armáda Santa Vittorie nastupovala do boje o víno.

„Ale vždyť jsou mezi nimi i děti,“ žasl Tufa.

„Když dojde na totální válku,“ odpověděl Vittorini, „musí se nasadit takové vojsko, jaké je po ruce.“ Tufa se rozesmál.

„Tohle bych měl říkat já,“ dodal k tomu.

Promíchali v řadě mladé se starými, silné se slabými, aby se vzájemně doplňovali a vyrovnávali své nedostatky. Kdo byl už příliš starý nebo churavý, toho Tufa z řady odvolal.

„Řetěz může být jen tak silný, jako jeho nejslabší článek,“ upozorňoval Bombolini, ale na to se ozvalo jen zaklení. Když se dole v řadě objevila Caterina, Tufa ji zastavil. „Ukaž mi ruce.“ Vztáhla je k němu, dlouhé a pěstěné. Poslal ji nahoru pro rukavice.

Když došli i poslední příchozí, Tufa proběhl podél řady na konečnou inspekci. Lidský řetěz se vinul od městského sklepa, protahoval se hradbou a klesal po úbočí hory až ke vchodu do římských sklepů. Jak se Tufa vracel nahoru, rozestavoval lidi tak, aby byli co nejužitečnější. Na místa zvlášť příkrá se hodili dobře dlouháni, protože dále dosáhli a mohli se hlouběji předklonit. Starším lidem vymezil plošiny, kde se nemuseli tak namáhat.

Několik minut po jedné hodině v úterý odpoledne se Carlo Tufa postavil na dno údolí, třicet metrů od vchodu do starodávného sklepení, a když pohlédl přes vinice vzhůru na kopec, a potom dál až k městskému opevnění a Tenké bráně a ještě pár metrů za ni, měl před sebou jednolitou šňůru lidí. A věděl, že ta šňůra pokračuje za hradbou dál až do sklepních útrob nahoře. Doběhl k písčině před vchodem. „Jste už všichni připraveni?“

Nato chlapi uvnitř zakřičeli, že jsou už celí žhaví, aby se začalo. Vyběhl tedy ven k úpatí teras, kde ho Bombolini mohl zaručeně spatřit, a zamával rukou na znamení.

„Začněte! Spusťte to! Dejte se do toho,“ volal, ačkoli ho nemohli slyšet.

Zato bylo slyšet, jak lidi v řadě na jeho znamení radostně zajásali a jejich pokřik se rozlehl celým údolím, rozletěl se podél řeky snad až do Scarafaggia.

„Podej dál – podej dál –“ začali lidé skandovat a ten příkaz se rozběhl odshora dolů, přelétal od úst k ústům, až vyvolal rytmus pohybu.

Láhve skákaly z ruky do ruky, ze sklepa a dolů k bráně, skrz hradbu a dolů z kopce, víno se rozteklo potokem, který zmohutněl v řeku, když se pohyb paží zrytmizoval. Řeka vína proudila po svahu.

Hlahol brzy utichl, protože den byl žhavý a práce těžká, ale láhve stále přicházely, takže tři party měly co dělat, aby je stačily ukládat.

Není snadné popsat, jak se tu ukládá víno. Napohled je to jednoduché, ale nikdo kromě domorodců se to nenaučí dělat pořádně. Je to kumšt, který už od mládí musí přejít do krve, jako když se člověk naučí jíst lžičkou. Nikdo se nepamatuje, jak se to naučil, je to něco, s čím se zkrátka musíte sžít. A s vínem je to stejné. První řada lahví se klade na zem a na ni se položí dlouhé, tenké dřevěné laťky, silné jen tak, aby unesly další řadu lahví. Druhá řada se klade opačným směrem, dnem k vnější straně, nad ní pak následuje řada, v níž do sálu jsou obrácena hrdla lahví a tak to jde dále, osmnáct až dvacet vrstev nad sebou. Řady lahví, se prokládají svisle mezi hrdly dřevěnými laťkami, vplétají se mezi ně, a vzájemný tlak lahví vypínaných laťkami vytváří sílu, která je všechny spojuje dohromady. Je to velice jednoduché, rychlé a spolehlivé.

Zpočátku měli ukladači lahví veselou náladu. Hlasitě se povzbuzovali do tempa, láhve hbitě pleskaly z ruky do ruky, řady rostly a postupovaly do temné hlubiny sklepa, kam Longova světla už stěží pronikala. Ale tempo brzy ochabovalo. Jak k nim proudily další a další láhve, zmáhal je pocit, že tu záplavu sotva zvládnou, že v ní nakonec utonou. Někteří chlapi, co se takhle ve sklepě lopotili celý den a celou noc, neuložili už potom od té doby ani jednu láhev, protože to v nich vyvolávalo představu nesmírného fyzického utrpení.

První hodiny bylo jejich nepřítelem slunce, připalující záda jako žhavé žehličky, později se jím stala samotná hora. Aby lidé nepadali z příkrého kopce, museli se nohama vzpírat proti svahu. Proto nohy začaly brzo bolestně tuhnout námahou a svírat se v křeči. Tufa přišel na dobrý nápad. Každých deset minut, na zatroubení Capoferrova rohu, si lidé předali jednu láhev navíc, potom se narovnali, protřásli si a namasírovali nohy a postoupili o jedno místo vzhůru do svahu nad sebou. To jim dávalo pocit, že postupují k nějakému cíli a změnou pozice se na nohách namáhaly jiné svaly.

Dalším problémem se stala voda, a tu vymyslel Tufa zase jedno vylepšení. Na dvojí zatroubení rohu položili podavači láhve na zem, přešli terasami k betonovým žlábkům, probíhajícím po jejich délce a počkali si, až k nim doteče voda. V pěti vteřinách se voda přiřítila se sykotem a bubláním jako uhánějící rychlík. Ponořili si do žlabů obličeje a ústy hltali, co se dalo zachytit, nebo nabírali vodu do košil a klobouků a rozbitých lahví, či sami vlezli do žlabů, aby je voda celé svlažila.

Po dvou hodinách práce se láhve začaly rozbíjet. Ruce ochabovaly únavou a vlhly potem, láhve z nich vyklouzávaly nebo narážely na skálu a každou chvíli se odkudsi z řady ozval řinkot skla a zaklení provinilce a rozlité víno zavanulo napřed sladce a lahodně, ale jak na ně zasvitlo slunko, vůně ztěžkla v nakyslý pach. Potom začala téci i krev. Mnoho lidí bylo naboso, a třebaže měli chodidla tuhá jak podešve, sklo je přece prořízlo a krev skapávala podél řady společně s vínem a zbarvovala třpyt střepů.

V pozdním odpoledni, když paprsky slunce už nedopadaly tak kolmo a ze stínů údolí vanul chladnější vánek, podavači vína se sehráli do jednotného rytmu. Přehazovali láhve z ruky do ruky jen pouhým švihem, aniž se na ně museli dívat, a pleskání skla o dlaně se neslo jak kročeje pochodujícího regimentu vojáků.

Když se z kopce vrátili kluci s nařezanými borovými větvemi, aby se z nich pro nadcházející noc mohly vyrobit pochodně, určil jim Tufa hned další úkol. Zařadil je do šňůry podavačů, protože byli svěží a silní, a ti, které vystřídali, se mohli mezitím schoulit v zeleném stínu vinic, odpočinout si a dokonce si i trošku zdřímnout. Byl to jen náznak odpočinku, ale stačil, aby se udrželi na nohou.

Mužové stáli v řadě promícháni s ženami a rytmus podávaných lahví, komíhání těl a dotyky rukou nabíraly něco osobního. Fabio se ocitl vedle ženy, které si dříve sotva všiml. Ale jak teď spolu pracovali, začal oceňovat zvláštní uzavřenou krásu, vyzařující z klidného, pasivního výrazu jejího obličeje, obdivoval sílu hladkých paží a jistotu pohybu, kochal se zdvíháním a klesáním pevných plných ňader při každém předání láhve. Nad sebou v řadě zahlédl Angelu, to mu však nevadilo. Angela byla dívka a vedle něho stála žena.

„Nač se koukáš?“ zeptala se žena po chvíli.

„Na tebe,“ řekl Fabio. Pro tohle by byl ještě před týdnem zrudl a utekl.

„Koukej se raděj na to, na co máš, na svý ruce,“ pokárala ho žena.

„Vynasnažím se, ale bude to těžké,“ usmál se na ni Fabio a sám sobě v duchu pohrozil: stává se z tebe Kozel!

V řadě nad Angelou spatřil Caterinu a umínil si, že se zařadí vedle ní, jakmile to bude možné. Obklopovaly ji samé ženy. Caterina si jediná z nich natáhla rukavice. Měla na sobě prostý oděv, určený zřejmě pro lov nebo jízdu na koni, a přece se na první pohled poznalo, jak se od ostatních žen liší. Všechny kolem ní zbrunátněly potem, Caterině však jen zlehka zvlhlo čelo a na horním rtu se vyronily drobné perličky potu.

„Boháči se ani při práci nezapotí jako my chudí,“ řekla žena vedle ní a měla pravdu.

Tufa občas procházel podél šňůry podavačů, aby je povzbudil nebo přeřadil na jiné místo a udržel tak plynulý běh lahví. Jak došel ke Caterině, vystřídal ji, aby si mohla odpočinout ve stínu. „Jak to, že ses nezpotila?“ ptal se jí.

„Malatestové se nepotí,“ odpověděla. „Asi na to zapomněli. Už dávno k tomu neměli příležitost.“

„Sen každýho Itala – aby se jednoho dne nezapotil,“ poznamenal kdosi.

„A kdo by pak pěstoval víno?“

„Najmeme si na to otroky,“ rozumoval švec Babbaluche. „Najmeme si na to Němce, ti rádi makají.“

Po chvíli, když už musel dál, našel Tufa Caterinu spící pod vinnou révou. Přede všemi ji políbil.

„Musíš vstávat,“ řekl jí. „Ale jsem na tebe pyšný.“ Později si Tufa uvědomil, že je to první kompliment, který kdy složil ženě, protože takové věci tu mužové nedělávají. Slunce se pomalu ukrývalo za horou na severozápadě, až nakonec v několika vteřinách docela zapadlo a horský svah i celé městečko pohltil stín. Do pleskotu podávaných lahví zaznělo celou řadou vydechnutí úlevy, protože se tak náhle ochladilo a mnozí se celou tu dobu předtím povzbuzovali, že vydrží-li v řadě do západu slunce, vydrží i večer a snad i v noci.

Večer šlo všechno hned lépe. Zvedl se chladivý větřík a s ním přivanula mlha. Přisála se k oroseným révovým listům, zvlhčila půdu a ochladila skály, svlažovala kůži, která ve dne vysychala a rozpraskala sluncem a větrem. Jenže mlha po chvíli zhoustla a tu vznikly nové potíže. Když někdo vypadl z řady, těžko se zjišťovalo, kde se řetěz prolomil, aby ho mohli doplnit.

„Tady… tadyhle… dole… tady…,“ vyvolávali lidé, ale v noci a v mlze zní hlasy tak podivně a vzdálenosti klamou. Šlapali na sklo a zakopávali o kameny a láhve se zase začaly rozbíjet. V deset večer se Tufa dopustil jedné chyby. Nebylo co jíst a lidskou šňůru zdolávala únava jako nějaká nemoc, která ochromuje svaly až k nehybnosti. Pro povzbuzení nálady Tufa dovolil, aby každá druhá osoba v řadě otevřela láhev vína a podělila se o ni se sousedem. Jenže všichni byli vyhladovělí a víno jim stoupalo do hlav, a tak se potom rozbíjelo ještě víc lahví než předtím.

Noc nás kryla před pohledem ze silnice, a ačkoli všichni toužebně snili o ránu, měli z něho zároveň strach. Ze všeho nejvíc však děsila představa, že ať pracujeme seberychleji – a zatím se hodinu od hodiny tempo zpomalovalo – městský sklep na kopci je pořád víc než z poloviny plný.

Někdy po desáté večer, když se posun vína zvolnil, usoudil Tufa, že bude třeba riskovat a dát zapálit pochodně. Borové větve nařezané kvečeru se svázaly drátem a ponořily do sudů s lojem a potom se napustily lojem také svitky lana, zapálily a posílaly dolů po svahu, na každých patnáct – dvacet metrů jedna pochodeň. Bylo to nebezpečné. Mlha rozptylovala světlo pochodní a celá řada zářila jak planoucí šíp, ukazující od města přímo dolů ke starým sklepům. Lidé se tu bojí tmy. Mnoho mužů se bálo vykročit z řady a odskočit si do vinic, aby si ulevili, a také ženy pracovaly dál a ze strachu raději snášely bolest. Světlo nyní všem dodávalo odvahu.

Záře pochodní přilákala dolů k řadě podavačů Roberta. Sotva se vzpamatoval z utrpěné rány, kterou mu Bombolini zasadil, lehl si do postele, a když se probudil, vyšel ven. Bomboliniho nikde nenašel, a tak se rozhodl projít se po náměstí Lidu, aby si pročistil hlavu. Myslel, že město spí, až spatřil planoucí pochodně. Sešel dolů Cavourovou třídou, aby uviděl, co svými slovy způsobil.

„Co se ti stalo?“ zeptal se ho Bombolini.

„Měl byste vědět, co se mi stalo,“ připomněl Roberto.

„No ba,“ vzpomněl si starosta. Zdálo se mu, že se to odehrálo už před mnoha týdny. „To jsem provedl z rozčilení. Měl bys to pochopit. Rána z obdivu, rána z lásky. Jsem přece Sicilan, no ne?“

„Být Sicilan musí být něco docela zvláštního,“ usoudil Roberto. „Dá se tím zřejmě všechno omluvit.“

Sledoval, jak víno putuje dolů po svahu a věděl, co to znamená. Pak vystoupil k městskému sklepu. Tam spatřil, že skoro polovina lahví už zmizela, ale všiml si také, že podavači v řadě pracují už jen ze setrvačnosti, že jsou vyčerpáni jak utýraná zvířata, jak slepí mezci, kteří musí při žních pohánět mlýnské kolo.

„To je dobře, že už jste skoro hotoví,“ řekl Roberto. „Nikdo by to už déle nevydržel.“

„Co tím myslíš, hotoví? Vždyť ze sklepa musí zmizet ještě polovička lahví,“ podivil se starosta.

„Nemůžete přece schovat všechno. Něco jim musíte nechat.“

„Těm všivákům nenecháme ani kapku,“ rozpálil se jeden muž v řadě za Bombolinim. „Naše víno, kamaráde, nerozdávej.“

Cítil se provinile, že nemůže pomáhat, a přes bolest v noze vystřídal jednu ženu. Byl rád, že aspoň chvilku pracuje a je přitom blízko Cateriny Malatestové a Angely Bomboliniové, i když si říkal, že by na něco takového neměl myslet. Práce ho těšila, ale zneklidňovala ho myšlenka, že se ukrýváním všeho vína dopouštějí chyby. Jak podával láhve, vzpomněl si na jeden zážitek z dětství, který chtěl sdělit ostatním, aby ho pochopili a dali mu za pravdu.

Byla to vzpomínka na Králičí zahrádku, a ta se později stala v Santa Vittorii pověstnou. Když byl Roberto malý chlapec, založil jeho otec za domem velikou zeleninovou zahradu, protože žádný Ital nesnese pohled na půdu ležící ladem. Roberto se styděl, jak je zaplněna kapustou a jinými užitečnými, ale neušlechtilými rostlinami. V noci přibíhali do zahrady králíci z lesa a pytlačili na záhonech. První rok ze zahrady neplynul skoro žádný užitek, až někdo tatínkovi poradil, co dělají Američani. Založí si zahradu, kterou důkladně oplotí, a vedle ní vybudují druhou, menší zahrádku, kterou ohradí jen nízkým plůtkem, pro králíky. Králíci se chodí napást do své králičí zahrádky a hlavní zahrady si nevšimnou.

„Tak tohle je ta Amerika,“ říkával Robertův tatínek a klepal si na čelo. V Itálii, poučoval syna, tam by na celou noc poslali do zahrady hlídače, ale založit zahrádku pro králíky, to by je nenapadlo.

„Signoro,“ oslovil Roberto ženu, kterou předtím vystřídal. „Budete muset zase zaujmout své místo.“ Dopálila se.

„Vy Amerikáni nemáte žádnou výdrž,“ bručela. „Odnaučili jste se pořádně makat.“

Šel svou historku vyprávět Bombolinimu a tomu bylo hned jasné, že Santa Vittoria potřebuje svou králičí zahrádku, nechce-li dopustit, aby Němci zobraceli ve městě každý kámen a cihlu. Zbývalo jen rozhodnout, jak má být veliká.

Starosta o tom pověděl Tufovi, který hned pochopil, oč běží, vyložili to také Pietru Pietrosantovi. Potom zarazili transport vína, nechali podavače odpočinout a v záři sosnových pochodní svolali schůzi Velké rady.

Členové rady nahlédli do sklepa, někteří si obešli řady lahví a snažili se je z hlavy spočítat a pak zase vyšli ven s protáhlými obličeji.

„Deset tisíc lahví,“ vykřikl jeden z letitých mužů.

„Deset tisíc úplně stačí,“ souhlasil druhý. „Ani o kapku víc. Víc si nemůžem dovolit.“

Všichni věděli, že to není rozumná suma, ale nikdo nechtěl víno zradit, jako by tím měl zrazovat sám sebe. Pietro Pietrosanto, otrlejší a realističtější než ostatní, začal přisazovat.

„Sto tisíc lahví,“ vykřikl.

Jeden z těch postarších se udeřil pěstí do prsou, jako by si do srdce vrážel nůž, zabědoval a pokřižoval se: „Jéžíšmarjájózef!“

Poté se nějakou chvíli nikdo neodvážil promluvit, protože i když neměli moc času nazbyt, takovýhle otřes se musí chvíli zažívat. Tufa i Roberto věděli, že ani sto tisíc lahví nestačí, ale jedině Babbaluche to dokázal ostatním vysvětlit tak, aby to pochopili.

Začal jim spílat, že jsou chamtiví vinařský chrapouni a hamounský selský dobytek a přidal ještě další výrazy, které se v Itálii nesmí objevit na papíře ani zaznít ve vlastním domě, a nakonec vyslovil vhodnou sumu:

„Pět set tisíc lahví.“

Měl pravdu, a přece se i mýlil.

Nikdo, v jehož žilách kolovala krev lidí, co kousek po kousku z kamenitých svahů hory vykopávali terasy, založené už před tisíci lety, se nemohl jen tak lehce vzdát půl miliónu lahví, ačkoli to byl docela rozumný čin. Existuje totiž určitá mez, kam až člověk může dojít, i když se jedná o jeho vlastní záchranu. Ten vyřčený počet lahví však způsobil, že se nakonec dohodli na takové sumě, která vypadala důvěryhodně. Po několika minutách dohadování, kdy chlapi bědovali a vyhrožovali, že sami sebe raději oddělají, se domluvili, že do králičí zahrádky vsadí tři sta tisíc lahví.

Je docela dobře možné, že kdykoli jindy v historii města by takovéhle množství vyvolalo rebelii, ale lidé teď byli příliš unavení a neměli sílu se bouřit. A pro mnohé to taky znamenalo – i když by se k tomu nikdo nebyl přiznal –, že z kopce dolů bude dopraveno o tři sta tisíc lahví vína méně. Podavačům v řadě to dodalo druhý nebo třetí nebo ten poslední dech, jako když běžci na závodech konečně před sebou spatří cílovou pásku. V dohledu se konečně objevil dosažitelný cíl.

Krátce po čtvrté hodině, když slunce ohlašovalo svůj brzký příchod jitřní m šerem a pochodně už se stávaly zbytečné, předstoupil Tufa před muže, co se právě shýbal k podlaze městského sklepa pro další láhev a vzal mu ji z ruky.

„To už stačí,“ zarazil ho. „Můžeš si odpočinout. Skončili jsme. Tohle je poslední láhev.“

Poslední láhev! Podávali si ji řadou něžně a s neobyčejným citem. „Nepusťte ji,“ nakazovali si vzájemně. „To je ta poslední.“ Lidé čekali, že bude vypadat jinak než ostatní, ale byla stejná a těžko se dalo uvěřit, že za ní už nepřijdou další. Brali ji z ruky do ruky po celou cestu z kopce dolů, jako si ženy podávají novorozeně či jako se podává svátost oltářní, protože se v ní skrývalo víno boží, tělo a krev Santa Vittorie.

Zmocnil se jich zvláštní pocit, když láhev zmizela. Nebyl to pocit radosti, spíš jakási podivná prázdnota.

„A co teď bude m dělat?“ zeptala se jedna žena.

„Půjdeme si domů lehnout,“ odpověděl jí Tufa.

„Ale vždyť je právě čas vstávat.“

„Ale my se půjdeme vyspat.“

Začali opouštět řadu, mladí pomáhali starým, z nichž mnozí byli tak shrbeni, že se nemohli ani narovnat. Stoupali vzhůru Cavourovou třídou a strmými uličkami a mizeli za rohy domů a v temných chomáčích mlhy na piazzách. Dohodli se, že celé město bude spát až do čtyř odpoledne a potom že někteří sejdou na terasy vinic, aby to Němcům nebylo podezřelé, a jiní se objeví na piazzách a v uličkách.

Tufa čekal, až Caterina dojde nahoru, protože už byl tak unavený, že neměl sílu jít jí naproti.

„Tohle je zachránce Santa Vittorie,“ řekl Malatestě Bombolini.

Takové věci slyší Tufa nerad. „Ještě zachráněni nejsme,“ ohradil se, „a jestli jsme, tak lidi zachránili jen sami sebe.“

„Však my to víme,“ přitakal Bombolini. „To ví každej.“

„Panebože, ten umí být otravný,“ vzdychl si Tufa. „Panebože, a jak, ale má pravdu,“ dodala Caterina. „Nemluv takhle,“ zarazil ji Tufa.

Opozdili se za ostatními a odpočívali, protože stoupání městem je vyčerpávalo. Caterina opět usnula a Tufa ji musel probudit. „Pojďme, budou tu za dvanáct hodin.“

„A co když přijdou dřív?“

„Nepřijdou dřív,“ odpověděl Tufa. „Jestli si naplánovali, že přijdou v pět, tak přijdou v pět.“

Všichni už odešli, kromě mužů, kteří ještě ukládali víno dole v římském sklepení a těch, co míchali maltu a chystali cihly k postavení falešné zdi. Ulice před nimi a za nimi se už vylidnily, a když prošli náměstí Lidu, i to už zelo prázdnotou. Je-li možné slyšet spící město, pak Santa Vittoria spala, Caterina usnula, sotva klesla na postel. Stáhla si jen rukavice a Tufa spatřil, jak má ruce plné odřenin a puchýřů Na stole leželo vajíčko, které našla po cestě, maličké, drahocenné, ještě zmazané od hnoje, kde ho objevila. Rozbil skořápku a vypil ho a pak se svalil na postel. Nevěděl, jestli už spal, když náhle zaslechl někoho křičet u dveří. Snažil se vstát, ale nemohl A tu najednou stál kdosi u postele.

„Tufo,“ zatřásl s ním. „Tufo, vstávej. Slyšíš mě?“ Tufa přikývl.

„Stalo se něco strašného.“

Caterina ani neslyšela, že vstává a odchází.

Oddíl, jemuž bylo určeno podniknout válečné tažení do Santa Vittorie, byl připraven od desíti hodin dopoledne. Byli by mohli dorazit nahoru už před obědem, ale zůstali na ulici vedoucí na náměstí Frossimbone a čekali až do odpoledne. Chtěli se dát na pochod ještě za světla, ale v pozdější denní době, aby je nevyslídila spojenecká letadla při návratu na své základny.

Čelo průvodu tvořil motocykl, za ním následoval malý náklaďák a za náklaďákem lehké, dvacetimilimetrové dělo. Neoblékli se jako do boje, ale jako by vyjížděli na slavnostní přehlídku.

„Nejraději bych vám dal kytky do knoflíkových dírek, víte, jak to myslím?“ Pokývali hlavami.

Zmáhal se jich neklid. Potulovali se od svého konvoje na piazzu a zase zpátky do stínu a pak znovu na slunce, a jak čekali, povídali si mezi sebou s neformálností, jakou vyvolává dlouhá chvíle. Z piazzy bylo vidět přes řeku na několik vesnic a městeček podobných Santa Vittorii, nalepených vysoko na svazích hor.

„Pročpak je postavili v takové výšce, pane kapitáne?“ ptal se rotmistr Traub.

„Lidé jako my,“ řekl na to von Prum. Rotmistr nevěděl, má-li se tomu zasmát nebo ne.

O něco později se pokusil zapříst rozhovor.

„Člověk musí obdivovat ty jejich terasy, pane kapitáne,“ poznamenal. „To musela bejt prácička.“

„Ovšem, celá staletí práce,“ souhlasil von Prum, „vyčerpávající práce.“

„Nevěděl jsem, že Taliáni mají takovej fortel,“ uvažoval rotmistr. Po významném kapitánově pohledu se poopravil. „Tedy – Italové.“

„To zní lépe, rotmistře.“

Nato se rotmistr Traub rozhodl přednést něco, co mu už dlouho leželo na srdci a co by si byl málem nechal pro sebe.

„Někdy si myslím, že je to hanba, brát jim jejich víno,“ řekl. Kapitán na něho pohlédl a Traub musel pokračovat. „Myslím totiž, když se kvůli němu tak dřou. Tohlencto povídal taky Schnabel, pane kapitáne, a ten taky pracoval na vinicích. Láhev potu za každou láhev vína, povídal.“

„A pak přijdeme my a vezmem jim ho.“

„Ano, pane kapitáne.“

„Jenže byste o tom měl začít uvažovat taky z jiného hlediska. Vedeme válku a války nejsou nic příjemného.“

„To ne, pane kapitáne.“

„Cokoli činíme, činíme proto, abychom pomáhali své vlasti. Cokoli prospívá naší vlasti, je dobré.“

„Ano, pane kapitáne.“

„A teď dovolte, rotmistře, abych vám pověděl, co kdysi napsal jeden velice moudrý Němec, abych uklidnil vaši mysl.“

Ostatní se kolem nich shlukli a to kapitánovi dělalo dobře. Měl právě chuť udělit svým vojákům malou lekci, ale chtěl to učinit nenápadně.

„‚Podstatu života tvoří průbojná, vše ovládající síla.‘ Rozumíte tomu?“

Traub i ostatní přikývli. Zopakoval jim tu větu ještě jednou. „My jsme tento fakt nevymysleli. Stvořil ho sám život.“

Odmlčel se, aby měli čas se zahloubat nad jeho slovy.

„Lidé, kteří jsou na vzestupu, se stávají ovladateli, ovladateli těch, kteří propadají úpadku.“

„Němci a Italové,“ dovtípil se Traub.

„Takový je přirozený chod věcí. Nic ho nemůže změnit. Silní berou, slabí se podřizují. Myslíte, že je na tom něco špatného?“

Nikdo nevěděl, jak na tohle odpovědět.

„Nejde o to, zda je to správné nebo nesprávné. Na tom nezáleží. Je to sám způsob života. Životní fakt, podstata veškerého dění ve světě.“

Skončil a cítil, že je načase, aby vojáky nechal podumat o této moudrosti o samotě.

„Tak teda vyrazíme jako ovladatelé,“ řekl Heinsick.

„Rozkaz zní v pět hodin,“ připomněl rotmistr Traub. „Když se řekne v pět, tak to znamená v pět, a my tam v pět budeme.“

„Věříte tomu?“ zeptal se Heinsick. „Tomu, co nám vykládal?“

„Jo, věřím. Jsou lidi, co se narodili k tomu, aby byli nahoře, a ti, co se narodili, aby byli dole. To máš jako oficíři a mančaft. Na světě jsou takovýhle von Prumové a taky takovýhle Heinsickové. Von Prum je přece něco fajnovějšího než ty.“

„Jo, to je fakt,“ souhlasil Heinsick.

„Ale ty jsi zase něco lepšího než všichni Taliáni.“

„Jo, to je taky fakt.“

Setkali se na náměstí Lidu – Bombolini, Pietro Pietrosanto, Fabio a Roberto – a hned vyrazili dolů Cavourovou třídou.

„To se nedá popsat. To musíte vidět. Hnedka,“ chrlil ze sebe Bombolini.

Spěchali dolů Tlustou branou a stezkou k terasám. Slunce stálo vysoko na obloze. Mlha ještě visela ve spleti révových listů a snažila se zachytit na vinicích, ale zbývaly z ní už jen cáry, vysávané sluncem.

„Ještě se neobracejte,“ přikazoval Bombolini. „Chci, abyste to uviděli najednou zezdola.“

Na písčině před vchodem do Velkého sálu už ležela hromada složených cihel. Několik mužů nosilo cihly dovnitř, zatímco druzí míchali cement s vápnem a s pískem, aby mohli cihly spojit dohromady.

„Mohli by toho klidně nechat,“ povzdechl si Bombolini, zedníci ho však neslyšeli.

„Už to nemá cenu. Všecko je zbytečný.“ Neslyšeli ho. Teď ráno jako by byl Bombolini menší než v noci. Vzal Tufu za ruku. „Tak a teďka se otoč a koukni se zpátky. Teďka už to uvidíš.“

Tufa nejprve nemohl pochopit, co je důvodem Bomboliniho starosti, ale když to spatřil, zdálo se mu, že hledí na nějaký zvláštní úkaz, vykouzlený září ranního slunce, nebo že si s ním pohrává vlastní zrak, a přece věděl, že i ostatní vidí totéž co on.

Od Tenké brány kozí stezkou dolů přes terasy a pak rovnou k ústí římského sklepení se táhla nepřerušovaná a stále výraznější a širší čára, jiskřící purpurem.

„Víno,“ vzdychl Tufa.

„Ba, víno,“ přisvědčil kdosi.

A tu purpurovou stružku ještě dotvrzoval k oslňující realitě třpyt slunce na úlomcích skla z tisíce rozbitých lahví.

„Kdyby sama nebesa chtěla seslat znamení, kde je schovaný víno, nemohla by to provést líp,“ chmuřil se Bombolini.

Nemohli od té purpurové čáry odtrhnout oči. Každým okamžikem, jak slunce stoupalo na obloze a mlha se vypařovala, purpurová barva nabývala na síle a výraznosti a sklo zářilo ještě jasněji, jako by se chtělo vyrovnat samotnému slunci. Kmotr Réva vyšel ze sklepa a pohlédl na horu.

„Nikdy jsme neměli víno vyrušit,“ zabědoval. „To je kletba nebes za rušení vína.“

Když už pohled na rudou čáru nemohli snést, přešli písčinou do Velkého sálu. Kozel Cavalcanti, jehož životním snem byla kariéra cyklisty a který tvrdil, že dokáže šlapat na kole bez jediné přestávky dva dny a dvě noci, roztáčel dynamo, světla hořela a chlapi stáli připraveni ke kladení cihel. Jak ale spatřili obličeje Bomboliniho, Tufy a ostatních, zarazili se.

„Nemá cenu pokračovat,“ řekl Bombolini. „Jděte domů a do postele. Srdce nám proklál purpurovej šíp.“

Nechápali, o čem jejich kapitán hovoří. Seděli v chladném příšeří a zírali na tmavé ústí druhého sklepa, kde ležely vrstvy lahví.

„Urazili jsme pořádný kus cesty,“ řekl jeden z nich. „Udělali jsme pokus. Nevzdali jsme se bez boje.“

Tu se náhle vymrštil Vittorini. V šeru ho bylo hned vidět, protože si už oblékl svou uniformu, aby mohl na náměstí stanout po boku Bomboliniho, až přijdou Němci, představitel staré tradice země, muž, jehož by vojáci měli respektovat.

„Všichni vstávat! Už mám řešení,“ zvolal starý voják. „My tu horu jednoduše umejeme.“

Pokoušeli se vymýšlet, proč to nepůjde, protože se už vzdali a námaha dalšího zachraňování vína byla nad jejich síly.

„Není tu voda,“ namítal Guido Pietrosanto. „Všechnu jsme vypotřebovali včera v noci.“

„Napumpujeme novou,“ navrhoval Vittorini. „Longo, můžeš pumpu vynést zase do kopce?“

Longo spal opřený o zeď. Když jeho práce skončila, obrátil do sebe pěknou spoustu vína, ale jakmile ho probudili, prohlásil, že pumpu i dynamo dopraví na kopec. Jenže zedníci pak budou muset pracovat při světle pochodní.

„Nemám odvahu lidi zase budit. Nemoh bych se jim podívat do očí,“ zdráhal se Fabio.

„Prospali se dvě hodiny a to jim stačí,“ usoudil Pietro Pietrosanto.

U sklepa stály povozy s volským spřežením, na kterých přivezli cihly. Nastoupili do vozů a celou cestu nahoru skoro všichni prospali. Když se voli zastavili – protože i oni byli unavení právě tak jako lidé, jenže za svou práci měli menší odměnu – kopli je, a když kopance nepomáhaly, připalovali jim břicha kousky hořícího provazu, napuštěného lojem.

Moc pěkně by se vyjímalo, kdyby bylo možné napsat, že tenhle okamžik přijali obyvatelé městečka s humorem, ale to by nebyla pravda. Když je budili, skoro všichni se naštvali a zuřivě přitom nadávali.

„Tak vy jste nás obelhali.“

„Jen polezte, vstávejte,“ volali na ně. „Popadněte džbány a kbelíky a nočníky a pojďte umejvat horu.“

Vylezli z postelí celí dopálení. A znovu se po horském úbočí rozvinula šňůra lidských těl. Tentokrát se seřadili podél zavodňovacích kanálků, a když voda začala téci, nabírali ji do nádob a vraceli se přes terasy ke kozí stezce.

Napřed to k ničemu nevedlo. Voda víno nesmývala, protože zdejší víno je tak husté a tmavé, ale jenom je rozmazávala a zjasňovala jeho barvu a vzduch těžkl vinným pachem. Nedalo se však dělat nic jiného než pokračovat a konečně asi v deset hodin dopoledne, když na svah hory bylo už vylito snad sto tisíc litrů vody, začalo víno řídnout a vsakovat se do země. Mladí chlapci procházeli podél stezky s vinařskými koši na zádech a sbírali do nich úlomky skla. Všem se vracela nálada, protože se zdálo, že možná už za hodinu, bude-li slunce hřát a vítr vát, začne země vysychat a kolem poledne nikdo nepozná, co se tu odehrávalo. Den předtím pršelo, když pršet nemělo, a teď se sbíraly mraky na jihu. Kdyby zas přinesly déšť, bylo by to dobré, ale kdyby jen zakryly slunce, bylo by to osudné.

„Pošlete pro faráře,“ nakázal Bombolini. Než přivedli padre Polentu ze zvonice, Capoferro už stál na malé piazze před Tlustou branou, mlátil paličkami do bubnu z oslí kůže a ječel na slunce:

„Vylez, ty potvoro, pojď nás popálit,“ hulákal. „Upeč nás, usmaž nás, uvař nás, uškvař nás, vysuš nás!“

Capoferro patří k těm, co věří, že Bůh přebývá na slunci, tak jako jiní jsou zase přesvědčeni, že On sídlí na Měsíci, i když o tom Polentovi zrovna nevykládají. Jakmile přivedli faráře, starosta se k němu vrhl:

„Potřebujeme vaše modlitby,“ vyhrkl na něho. „Spusťte honem modlitby za slunce.“

„Žádné modlitby za slunce nejsou,“ namítal farář. „Lidi se vždycky modlili jen za déšť.“

„Copak Noe, když plul ve svý arše, se taky modlil jenom za déšť?“ otázal se Babbaluche.

„Jenže tenkrát ještě neexistovala církev svatá,“ usadil ho Polenta.

„Ale vždyť Pánbůh byl to jediný, co tehdá ty ubohý parchanti měli,“ odporoval Babbaluche. Nakonec dospěli k rozumnému náboženskému kompromisu.

Farář souhlasil, že bude předčítat modlitby za déšť, ale pokaždé, když dojde ke slovu déšť, odmlčí se a lidé místo toho řeknou „slunce“. Taková modlitba sice občas postrádala smysl, Bůh však jistě pochopil, co se Jemu pokoušeli sdělit, neboť jak známo, Jemu žádná tajemství nezůstanou utajena. A tak, zatímco Polenta předčítal modlitbu, přehnaly se mraky přes Scarafaggio k druhé hoře a Santa Vittoria se opět začala opékat na slunci.

Po modlitbách nadešel čas napjatého očekávání, jak poroste falešná zeď a jak se v městském sklepě podaří přerovnat zbylé víno.

Na to poslední si vzpomněl blázen Fungo, a proto by si i on zasloužil pamětní desku, jak ukáže vzápětí další vývoj událostí. Víno se totiž dá ukládat na mnoho různých způsobů, ale obvykle se používají jen dva: těsné řazení, které používáme u nás, a volné řazení, jímž ukládají víno ve velkých sklepích, kde je hodně místa. Ve volném řazení jsou láhve umístěny tak, že se vzájemně vůbec nedotýkají. To zabírá spoustu místa, mnohem víc, než si u nás můžeme dovolit, ale snižuje nebezpečí, že se láhve rozbijí, když dojde k nějaké nehodě. Nevíme, kde se tenhle způsob Fungo naučil a on to nikomu nepoví. Někdo věří, že Fungo naslouchá hlasům z nebes, které ho poučují – a kdopak může dokázat, že tomu tak není? Místo odpočinku v postelích se ukladači vína museli pustit do práce v městském sklepě, kde celé dopoledne a odpoledne rozkládali zbývajících tři sta tisíc lahví, až skoro vyplňovaly obrovský prostor a vytvářely dojem, jako by jich bylo nejméně jednou tolik.

Službu číhajících zvědů přidělili klukům, rozmístěným do odvodňovacích příkopů, do rákosí a křoví podél Říční silnice. Vybavili je pronikavě hvízdajícími píšťalkami, které z rákosí vyřezal v noci Babbaluche se svou rodinou. Kluci se roztáhli podél silnice co nejdál od sebe, ale tak, aby slyšeli zahvízdání svého nejbližšího souseda. Když první z nich spatří, že se Němci blíží, hvízdne na píšťalku a jeho signál předá následující řadě dále, a tak podél cesty poletí zpráva vzhůru do Santa Vittorie, abychom byli včas varováni, kdyby Němci přijížděli příliš brzo nebo příliš pozdě pod rouškou tmy. To nám dávalo možnost zahladit včas stopy, které by mohly vést k prozrazení, zamést písek u vchodu do sklepů, opravit rozbouranou zadní zeď městského sklepa, poslat lidi z náměstí dolů na terasy.

Nejvíc starostí nám však dělala falešná zeď.

„Jak roste?“ zajímalo všechny.

„Roste, roste,“ pokyvoval hlavou Bombolini, ale práce šla pomalu. Světlo pochodní nestačilo a čmoudilo, zedníci pracovali na pokraji zhroucení. A přece zeď rostla a nepřestávala růst, jak Bombolini sděloval. V jedenáct dopoledne měřila skoro metr, v poledne půldruhého, v době, kdy ostatní pojídali polévku a starci a ženy si popřávali popolední schrupnutí, vytáhla se už do výšky půltřetího metru. V sedm večer přijel nahoru chlapec na mezku s dobrými zprávami. Zeď bude dokončena nejpozději ve dvě hodiny odpoledne příštího dne, tři hodiny před příchodem Němců.

Čtvrt hodiny před druhou vyrazili Tlustou branou Italo Bombolini, Tufa, Pietro Pietrosanto, Vittorini, Fabio a Roberto a ještě asi dvacet členů Velké rady Santa Vittorie směrem dolů. Co chvilku se zastavovali a naslouchali, jestli se k nim nedonese hvízdání rákosových píšťalek, ale když nic neslyšeli, sestupovali dál.

Zedníci vykonali kus dobré práce. Vykonali kus skvělé práce. Není přehnané říct, že sotvakde na světě by dokázali postavit takovou zeď za takových podmínek. To není chvástání, ale fakt a součást naší historie, že Italové jsou obdařeni geniálním nadáním pro práci s kamenem a cihlou.

Od podlahy průchodu zadní zdi Velkého sálu do římského sklepa až ke stropní klenbě byly sesazeny cihly s neobyčejnou péčí, vytvarovány a zapasovány ke starému zdivu, takže vypadaly, jako by tam vyrostly samy od sebe a ani nebyly položeny lidskou rukou.

„Vykonali jste velký čin pro sebe i pro lid Santa Vittorie,“ prohlásil Bombolini a zaslzel. Co ještě ráno tvořilo rozšklebený vchod do prastarého, vínem zaplněného sklepa, bylo nyní jednolitou, pevnou zdí. Sklep s vínem zmizel. Skoro všichni zednici už usnuli na zemi nebo odpočívali opřeni o zeď a vyčerpáním ani nevnímali, o čem je řeč. Žádný z nich neslyšel, aspoň zpočátku ne, co řekl Tufa.

„Ta zeď se musí zbourat.“

Ti, co slyšeli nebo chtěli slyšet, ustrnuli. „Cos to povídal, Tufo?“ podivil se jeden z nich. „Ta zeď se musí zbourat,“ opakoval Tufa hlasem, který zněl tak chladně a dutě a vzdáleně, jako by byl jen ozvěnou odkudsi z hloubi sklepení.

„Tohle k ničemu není,“ řekl. „Tuhle zeď tu nemůžeme nechat. Musíme ji zbourat.“

Nikdo si nevšiml Luigiho Casamassimy, vedoucího party zedníků, jak vstává od zdi, přistupuje k Tufovi a chytá ho za krk.

„Co blbneš, Tufo,“ zařval Luigi. „Ty zatracenej fašoune, ty germánská kryso!“ obrátil se k ostatním. „Takovýhle kecy mu přece nebudem trpět.“

„Proč takhle řádíš, Luigi, když dobře víš, že mám pravdu?“ Nato Casamassima Tufu pustil. Tufa se k němu otočil a promluvil hlasem už ztichlým a teplejším.

„Měli jste přestat, Luigi. Měli jste mít odvahu přestat.“

„Nemohli jsme přestat,“ vzdychl Luigi. „Byli jsme už tak strašně utahaný. Nic jinýho jsme nemohli dělat než pokračovat.“

Když se pořádně podívali na falešnou zeď, hned všichni pochopili, oč jde.

„Ta zeď tu bije do očí jak čerstvě vykopanej hrob na hřbitově,“ řekl kdosi.

„Jako flanďák v bordelu,“ usoudil Babbaluche.

Kolona kapitána von Pruma měla vyrazit z náměstí Frossimbone v půl třetí odpoledne. Ve čtrnáct dvacet pět přikázal rotmistr Traub nastartovat stroje. Motor náklaďáku naskočil hned, ale motor motocyklu vzdoroval. Rotmistr Traub slezl ze sedla motorky, omluvil se kapitánu von Prumovi, sedícímu v přívěsném vozíku, a v pokleku prohlížel motor. Heinsick mu přitom koukal přes rameno.

„Zapalování,“ usoudil desátník. „Nějakej všivák nám šlohnul svíčky.“

Traub se zatvářil poraženě. „Svíčky budu shánět dva dny,“ prohlásil.

Heinsick položil rotmistrovi ruku na rameno. „Bojová výpomoc,“ řekl a rozešel se uličkou vedoucí z piazzy, až dorazil k vozidlům zaparkovaným ve stínu podél zdi a zakrytým maskovacími sítěmi. Rozhlédl se na obě strany uličky, vklouzl pod síť a za několik minut se už vracel a pohazoval si v ruce několika svíčkami.

„V Itálii si ber příklad z Taliánů,“ uculoval se. „Vyfoukni těm parchantům nos mezi očima.“

Nato se kolona rozjela k bráně. V čele jela motorka, za ní náklaďák řízený jedním z vojínů pod velením desátníka Heinsicka. Vzadu ve voze se tísnilo pět vojínů a závěr kolony tvořilo lehké dělo. U brány museli počkat na propustku.

„Tam nahoru by se mi zrovna moc nechtělo,“ uvažoval jeden ze strážných. „Jenom osm maníků.“ Italského strážného to přímo šokovalo.

„Tak malý počet vojska, to je vyložená urážka,“ rozčiloval se. „Padesát mužů, sto mužů, kolik je možné poslat, ale osm! Ti nahoře budou muset bojovat už jenom pro svou čest.“

„Třeba čest ani nemají,“ nadhodil jeden Němec. Itala se to dotklo.

„Vy je urážíte,“ vykřikl. „Varuju vás. Urážíte tím i mě.“ Vysmáli se mu.

„Neměl bych jim povědět o Nekrvavém vítězství?“ zeptal se Traub.

„Ne, ať se o něm dočtou v dějinách,“ odvětil kapitán von Prum.

Několik minut po třetí hodině vyšel velitel stráže a předal Traubovi propustku pro oddíl.

„Do Santa Vittorie?“ zeptal se.

„Jo, Sanda Vidória,“ přisvědčil Traub.

Sjížděli dlouhým příkrým svahem z Montefalcone k Říční silnici a odbočili vlevo k městečku. Na silnici nebyl žádný dopravní ruch, a třebaže ji rozryly drobné zásahy z letadel, postupovali plynule kupředu. O montefalconské silnici se říká, že je krásná. Teď sem přijíždějí cizinci, vystupují z autokarů a fotografují, a tak na ní opravdu asi je něco poutavého, jenže tohle domorodci nevnímají. Silnice je pro ně nepřítelem, který se musí zdolat; silnice znamená pro ně pot a hodiny šlapání.

Kapitán von Prum vychutnával jízdu. Byl rád, že se pohnuli, a dychtil po tom, jak své myšlenky vyzkouší v praxi.

„Teď tedy začíná první etapa Nekrvavého vítězství,“ pronesl nahlas a rotmistr Traub zakýval hlavou.

„Tam nahoře nalezneme své poslání v jejich dějinách, rotmistře,“ uvažoval von Prum a rotmistr Traub opět přikývl a v duchu si dodal: „Anebo tam najdem svůj hrob.“

Když kolona sjela ze silnice a urazila asi půldruhého kilometru po vozové cestě, udusané volskými potahy a selskými vozy, vztyčil von Prum paži na znamení, aby se zastavilo ve stínu buku, který tam z nějakých neobvyklých příčin dokázal vyrůst.

„Je moc brzo. Musíme počkat,“ pravil. Po levé straně vozovky se rozkládaly nízké pahorky a kapitán a rotmistr se rozešli od motorky vzhůru do kopce. Když vystoupili skoro až na vrchol, spatřili před sebou horu se Santa Vittorií. Vznášelo se nad ni několik mráčků, které nás ráno tak poplašily, na chvilku ji zahalovaly stínem a opět odhalovaly do slunečního jasu, že na dálku působilo městečko čistě a jiskřivě a dokonce tajemně, protože sedí v takové výšce, vzdálené od okolního světa.

„Tak to je ono,“ řekl kapitán von Prum. „To je naše město.“

„Vypadá jako všechna ostatní,“ usuzoval rotmistr.

„Až na to, že jde o naše město.“

Vytáhl dalekohled a jeho přesnými čočkami obhlížel celé okolí silnice i vinic, rozeznával dokonce i obličeje lidí, shromážděných u Tlusté brány.

„Vzhůru po cestě stoupají lidé, celá skupina,“ upozorňoval rotmistr Traub. Měl bystřejší zrak než kapitán, který mu předal dalekohled.

„Vítací komitét.“

„Kdybych pořádně ovládal jejich řeč, moh bych jim ze rtů číst, co si povídají,“ sděloval Traub.

„To vám řeknu sám. Vykládají si určitě o počasí, o hroznech a o víně. O čem jiném by si mohli vykládat?“

Rotmistr sjížděl dalekohledem po úbočí hory a potom podél silnice a vozovky, k odbočce od Říční silnice a ještě kousek dál, kde na cestě spatřil jakousi překážku.

„Támhle na cestě něco stojí, pane kapitáne,“ upozorňoval rotmistr Traub.

„Vidíte kolem nějaké lidi?“ Traub prozkoumával celé okolí s pečlivostí vzorného vojáka. Nikde po lidech nebylo ani stopy.

„Je to nějaký povoz. Jenom taková kára na cestě.“

To vyloudilo von Prumovi úsměv na tváři.

„Jak typicky italské gesto,“ bavil se. „Jak nápadné, dětinské, nevynalézavé a neúčinné.“ Vrátili se z kopce ke koloně.

* * *

Ta skupinka mužů, kterou zahlédli na kopci, byli Bombolini, Tufa a další mužové, vycházející z římského sklepení. Vystoupili už do půli svahu a nikdo ještě neřekl ani slůvko. Byli příliš vyčerpaní a zklamaní. Dostali se tak daleko, tolik se přiblížili k úspěchu, už ho málem vychutnávali, a teď jim byl odepřen. Všechno se jim podařilo zvládnout, až na to poslední, na to hlavní. Vstup k vínu.

„Ve městě to raději ani neřekneme,“ rozhodoval se Bombolini. „K ničemu by to nevedlo.“

„Ba ne, řekneme jim to,“ oponoval Tufa. „Když vědí všechno ostatní, mají právo vědět i tohle.“

Fabio se musel usmát, když slyšel, jak se bývalý fašista ohání ohledy k lidu. Vystoupili k plošině, kde se obyčejně každý po cestě vzhůru zastaví na chvilku odpočinku. Zastavili se také ze zvyku i z nutnosti nabrat dech a zahleděli se zpět do údolí.

„Tak teď byste se chtěli vzdát, ale já vám to nedovolím,“ řekl Tufa.

„Proč to říkáš?“ zeptal se ho jeden z mužů.

„Protože doufám, že už jste mezitím překonali ten šok ze zdi,“ vysvětloval Tufa.

„Na ten šok ze zdi do smrti nezapomenu,“ tvrdil Bombolini.

„Jestli si Němci neprohlédnou vchod hned cestou nahoru, jestli se na ten vchod nepodívají ještě dnes večer, jestli si sklepů nevšimnou ani zítra, tak stěnu mezitím dáme do pořádku.“

„Můj bože,“ vzdychl si Bombolini. Nikdo Tufovi nechtěl věřit a doufat už se jim taky nechtělo. „Že by se Němci do tunelu ke sklepům ani nekoukli! Pojedou akorát kolem a vůbec si toho nevšimnou!“ Bombolini se na Tufu obořil. „Kdybys nám sám nevykládal, jak jsou ve všem důkladní.“

Falešná zeď se už mezitím bourala. I z místa, kde stáli, bylo slyšet, jak první cihly dopadají do obrovských měděných kotlů, v kterých se míchá víno se všemi přísadami, aby z něho vznikl vermut. Kotle, ten nejcennější majetek Santa Vittorie, snesli dolů z kopce a chtěli je schovat spolu s vínem, aby je Němci nesebrali.

Kamenem úrazu na falešné zdi se staly cihly. Nebyly to nové cihly, byly už prastaré, ale vybílily je sluneční paprsky několika staletí, tisíce zimních lijáků a bičující větry. Jak prohlásil Babbaluche, odrážely se od ostatních tmavých stěn jako mnich v domě hříchu. A teď je začali barvit, a to byla zásluha Kmotra Révy. Nořili cihly do měděných kotlů, naplněných obsahem několika set lahví našeho nejlepšího vermutu, až nás z toho srdce bolelo.

Cihly sály víno, vpíjely je všemi póry a zbarvovaly se jím do temně ruda, do odstínu samotného vermutu. Zatímco cihly pily víno, natírali zedníci vínem také stěny okolo otvoru, aby splynuly s falešnou zdí, až ji znovu postaví.

„Dojde na mý slova,“ prorokoval Kmotr Réva. „Víno zachrání zase jen víno.“

Opustili plošinku odpočinku a opět se vydali na cestu, když si Tufa všiml povozu, zanechaného na vozovce.

„Co to tam je?“ divil se. „Kdo to tam postavil?“

„To je jenom vozejk,“ přiznával Bombolini. „Moje sicilská kára, když tě to zajímá. Dovolil jsem Fabiovi della Romagna a několika mládencům, aby ji tam ráno dopravili.“

Tufa se zlostně zamračil.

„Takovej kousek vzdoru,“ ujasňoval Bombolini.

„Víš, jak se kvůli tomu naštvou, jestli je ten vůz zdrží?“ varoval Tufa. „Víš, jak si potrpí na přesnost? Víš, že dokážou lidi mučit pro takovéhle věci?“

„Vždyť je to jen takový gesto, taková maličkost,“ ošíval se Bombolini.

„Zrovna takhle jim to vykládal ten muž z Rocco di Camera,“ připomínal Tufa. „Ptali se ho, jakým směrem se ubírá nepřítel, a on na to řekl: ‚Já myslel, že nepřátelé jste vy.‘ A za to mu zastřelili ženu a děti a jeho samotného nechali, aby žil se svým zármutkem.“

„Tak bychom ten vůz ještě mohli odsunout stranou,“ navrhoval Fabio, ale Tufa namítl, že už na to není čas a že bude lépe, když u vozu nikoho nezastihnou. Stoupali dál mlčky. Na terasách mezi révovými keři pracovalo několik vinařů, ale většinou pospávali ve stínu.

„Měli bychom je vzbudit,“ upozorňoval kdosi.

„Ne, nechme je spát,“ pravil Tufa. „Ať se Němci utvrdí ve svém přesvědčení, že jsme banda všivých lenochů.“

Jak se blížili k Tlusté bráně, vyšlo jim několik nedočkavců naproti.

„Co dělá zeď? Jak to dole vypadá? Už je dostavěná?“ vyzvídali.

Bombolini pohlédl na Tufu a Tufa na něho výrazně upřel zraky.

„Ještě se na ní pracuje.“ To všechny zmátlo i postrašilo. „Ale vždyť už jste říkali, že…“ Bombolini zavrtěl hlavou.

„Ne, to byla mýlka. Na zdi se ještě maká.“ Mrzelo ho, že to musí říct. „Škoda, že se nám nevrátil Mazzola,“ obrátil se k Pietrosantovi.

„A kdyby tu tak byl Copa,“ přemítal Pietrosanto. Ani jeden z nich toho v uplynulých letech moc nenadělal, a přece Copa a Mazzola požívali pověst nejlepších odborníků Santa Vittorie na práci z kamene a cihel.

„Jestlipak jsi vykonal, co bylo nutný?“ zeptal se Bombolini Pietrosanta.

„Ano, tuhle záležitost už jsem vyřešil. O Bandu už jsme se postarali.“

Bombolini si zacpal uši rukama. „Nepovídej mi o tom, nechci to slyšet.“ Ale přece jen pohlédl na Pietrosanta s respektem. „Bylo to moc strašný? Bylo ti moc zatěžko, když jsi to měl provést?“

„Ne, nebylo,“ odpověděl Pietrosanto a pak náhle ustrnul, jako by ho v pohybu zarazila nějaká neviditelná překážka.

„Slyšels to?“ zeptal se. „A slyšíš to teďka? Ticho!“ vykřikl.

Hlouček u Tlusté brány i oni sami zmlkli a tu uslyšeli, jak po celém údolí a celou cestou vzhůru do kopce se rozléhá hvízdání, ne ojedinělé, ale celý souzvuk pronikavých, tenkých, vysokých tónů, podobných pokřiku ptactva.

Už se blížili.

Přijížděli po Říční silnici, hnali se podél řeky, vyhlíželi odbočku ze silnice, vedoucí k úpatí naší hory, zahýbali po ní a vjížděli do údolí.

Jakmile Bombolini uslyšel hvizd rákosových píšťalek, rozběhl se několik desítek metrů po Cavourově třídě, ale náhle se obrátil a řítil se zpět za Tufou.

„Tufo,“ spustil na něho, „co si mám obléct?“

„Zůstaň v tom, co máš na sobě,“ radil Tufa. „Buď sám sebou.“

„A co jim mám říct?“

„Nic. Odpovídej jenom na jejich otázky.“

„Ale jak se mám chovat? Když já nevím, jak se mám chovat.“

Tufa ostře vykročil ulicí vzhůru a Bombolini, který mu nestačil, klusal za ním.

„Tufo,“ naléhal na něho, „ty ale víš, co jim říct. Ty přece víš, jak s nimi jednat.“

Tufa se mu vzdaloval.

„Chci, abys je přivítal ty,“ křičel za ním Bombolini. „Chci, abys převzal velení. Já na to nestačím.“ V tom okamžiku se Tufa zastavil.

„Já nejsem starosta Santa Vittorie, Ty jsi starosta – Kapitán lidu. Copak ti tak neříkají?“

Bombolini kývl hlavou. Stále k nim doléhalo ječivé hvízdání píšťalek.

„Lidé si zvolili tebe, Bomboliniho. Ne Tufu,“ řekl a potom dodal něco pozoruhodného, co Bombolini nikdy nezapomněl a co taky nikdy nepochopil. „Ty budeš mnohem lepší starosta, než bych byl já.“

Starostu zmáhalo vyčerpání. Poklusem mu došel dech a teď mohl pokračovat jen velice pomalu.

„Už jedou, viď, Bombolini?“ vyzvídal kdosi z domovního prahu. Ani se neobrátil.

„Ba, už jedou.“

„To už nikam nemůžem utýct, že ne?“

„Ne, utýct se už nikam nedá.“

„Teď už teda můžem jen stát a čekat.“

„Víc dělat nemůžem,“ přitakal Bombolini.

Když jim do určené doby zbývala jedna hodina bez desíti minut, udeřil kapitán von Prum dlaní do stěny přívěsného vozíku, vztyčil paži a zařval: „Vpřed!“ Odhadl, že přejet údolí a vystoupit na vrchol bude trvat padesát minut. Konvoj opustil stín buku a vyjel na silnici. Uvidět odbočku do Santa Vittorie je dost těžké, protože se náhle a prudce svažuje od hlavní silnice, ale rotmistr Traub ji spatřil včas. Po příkrém svahu zahnul rychleji než zamýšlel a v ostré zatáčce, mnohem dříve než sám původně odhadoval, narazil na káru. Musel prudce sešlápnout brzdy, až to von Pruma málem vymrštilo ze sedadla a náklaďák za nimi div do nich nevletěl.

Traub slezl z motorky, aby si vůz prohlédl. „Takovejhle jsem jakživa neviděl,“ řekl. Kopl do těžkého, železem pobitého kola. „Dubový,“ prohlásil. „Jak ze železa. Těžkej jak tank.“

„Můžeme ten vůz objet nebo ho odstrčit?“

Traub zavrtěl hlavou. „Trefíte ho na jediný zásah?“

„Trefím všecko, co na mě nezačne dřív střílet,“ chvástal se rotmistr Traub.

„Určitě na nás koukají seshora z města,“ řekl von Prum. „Aspoň dostanou lekci.“

Odpojili od náklaďáku dělo a dotáhli ho k okraji silnice, aby měl Traub dost místa k zamíření. Dělal to pečlivě, trošku déle, než se von Prumovi líbilo, ale podařil se mu čistý zásah hned napoprvé. Trefil skoro do středu vozu a roztříštil jeho dubové stěny na spršku třísek. Pak vystřelil na vůz ještě několikrát, až se úplně rozpadl a sesul do písku jak nějaký z kůže stažený, zubožený tvor. Odhodili třísky z cesty a tak tedy vzal zasvé Bomboliniho sicilský dvoukolák.

„Trvalo to nějakej čásek,“ usmíval se Traub. Byl na své dílo pyšný. „Rád se koukám, jak to nadskočí, když práskne foltrefa.“

Cestu pokrývala vrstva prachu. Neujeli údolím víc než půl kilometru a museli zastavit, vytřít si prach z úst a očí a nasadit si ochranné brýle. Náklaďák za nimi se ztrácel v mračnu jemné, zvířené bílé křídy.

„Za tohle by měli platit pokutu,“ bručel Traub. Popošel dozadu k dělu. Rád se ho dotýkal po střelbě, miloval zápach nafty, střelného prachu a teplo rozpáleného kovu, vychutnával pocit uspokojení, jak střely pronikly dubovým dřevem a roztříštily je na kousíčky.

„To máte jak se štěňaty, pane kapitáne. Člověk není žádnej kruťas, ale musí jim dát na pamětnou, když s něčím votravujou.“

Druh zdůvodnitelné nemilosrdnosti, pomyslil si kapitán. Osvícené nemilosrdnosti. Civilizované nemilosrdnosti. Tuto myšlenku si později zapsal.

„Chcete střílet ještě na něco?“ zeptal se Traub.

„Ano.“

Ze zbarvení, které Santa Vittorii dodaly kouř a stáří, z šedi, vybledlé červeně a okru sluncem spalovaných cihel, kamenů a malty, vyniká nade všechny odstíny jeden barevný bod, červeno-modrá tabule s nápisem firmy Cinzano na střeše městského vinného sklepa. „Cožpak támhle to?“ ukázal von Prum. „Myslíte, že se do toho strefíte?“

Rotmistr přikývl.

První střela proletěla nad nápisem a přistála kdesi na vrcholku za městem. Traub sám později tvrdil, že takhle vypálil naschvál, aby nikoho nezranil. Podle této střely se mohl zaměřit a druhá rána už explodovala přímo uprostřed nápisu. Když se hned nezřítil, vypálil potřetí a nato se celá tabule zvolna snášela po střeše dolů, jako raněná divoká husa či labuť, které se nechce hned umřít.

„Myslím, že jsme se postarali o první dojem,“ pochvaloval si von Prum.

Potom se opět zvolna rozjeli, aby nevířili tolik prachu, protože cesta se nehodila pro větší rychlost, než je krok vola. Jeden kluk s rákosovou píšťalkou vylezl z příkopu a začal hvízdat, až mu obličej zčervenal. Zastavili se a zadívali se na něho.

„Co to vyvádí?“ Kluk pískal dál, div mu oči nevylézaly z důlků.

„Je to nějakej cvok,“ usoudil rotmistr Traub. „Nechávají tyhle malý kluky pást kozy docela o samotě, a tak z toho někdy zblbnou.“

Za deset minut dojeli k úpatí hory a spatřili Funga, který když se usměje, vypadá jako vyložený idiot. Právě zametal písek před vchodem do římských sklepů.

„Tady máte dalšího cvoka,“ vykřikl rotmistr Traub. Odbočili a rozjeli se vzhůru terasami, první motorová vozidla, která se kdy pokusila vyšplhat na kopec, a tu se kapitán otočil zpět za Fungou a za otvorem do skály.

„Támhle to místo si ještě prohlédneme,“ řekl a Traub souhlasně kývl. „To by mohl být výborný protiletecký kryt.“

Když se vyšplhali do polovičky svahu, zastavili se, aby vychladly motory. Mezi keři vinné révy a pod nimi uviděli domorodce, jak si hoví v chládku nebo pospávají.

„Tak, a teď se připravme na setkání s italskými venkovany,“ pravil kapitán von Prum rotmistrovi. „Objeví se starosta ve svém jediném černém obleku umazaném od vína a od hnoje a pár starochů s vlajkami a s bimbajícími metály z první světové války na obnošených košilích. Přijde taky pár členů fašistické strany, co se budou zapřísahat nehynoucím poutem spojenectví se svými dobyvateli,“ líčil Traubovi kapitán. Do pěti hodin chybělo pět minut.

Než se znovu rozjeli vzhůru, ochutnal kapitán von Prum několik zrníček z hroznů rostoucích podél cesty. Byly kyselé. Paolo Lapolia měl tu smůlu, že se zrovna v tu chvíli vyskytoval nablízku.

„Co je to s vašimi hrozny?“ zeptal se von Prum Paola.

Paolo nebyl napřed schopen slova. „Nejsou ještě zralý,“ vypravil ze sebe konečně. „Přijeli jste moc brzo.“

To Němce rozesmálo. „Kdypak byste si tedy přáli, abychom přijeli, až příští rok?“

„Později, později,“ drmolil Paolo. „Mnohem později.“

„Vaše hrozny jsou trpké. Jaké je vaše víno?“

„Copak víno,“ povzdechl Paolo, „víno, to je něco jinačího. Musíte ho někdy ochutnat.“

„To taky učiníme,“ řekl na to von Prum, „to určitě učiníme.“

Jejich hlasitý smích Paola zmátl.

„Mluvíte moc dobře italsky,“ řekl Paolo.

„Vy taky,“ opáčil von Prum.

„Jenže já se tu narodil, Vaše Excelence,“ vysvětloval Paolo.

U Tlusté brány a na terasách trnuli všichni strachy, co jim Paolo asi vykládá, ale Bombolini, když ho o tom informovali, se nepolekal. Jak pravil Mistr, často bývá nejvyšším projevem moudrosti předstírat bláznovství, a v tom byl Paolo mistrem. Vždyť to je talent, který každý občan Santa Vittorie saje už s mateřským mlékem.

Podél celé Cavourovy třídy až k náměstí Lidu stálo obyvatelstvo ve dveřích domů, lemovalo chodníky a okraje piazzy, protože teď po zničení Bomboliniho dvoukoláku a sestřelení nápisu ze střechy městského vinného sklepa by už bylo pošetilé předstírat, že o příchodu Němců nikdo neví. Všichni se chovali tiše a klidně, na radu Bomboliniho, který jim pověděl, aby brali příchod Němců jako průjezd umrlčího vozu: nikdo za umrlčím vozem neletí, ale nikdo se taky od něho neodvrací. V duchu pociťovali všichni zvláštní, tiché rozjaření, protože Němci uviděli vchod do římského sklepení, ale jeli dál. Jen Fabio vypadal rozrušeně. „Osm mužů a jeden důstojník proti nám, kterých je tisíc,“ divil se. „Co se to stalo s mou zemí?“ Když hluk přijíždějících vozidel se už rozléhal Cavourovou třídou, opustil Fabio piazzu, prošel Horním Městem a hradbami a zmizel v horách.

Cavourova třída nestačí na dopravní ruch, protože – jak říká Tufa – se podobá úzké rouře, ale dobře nese zvuk. Rachocení motorů vylétalo touto rourou až vzhůru k piazze, až lidi trnuli i v těch nejvzdálenějších koutech.

V té chvíli stáli uprostřed náměstí Lidu jen dva mužové: Italo Bombolini, starosta, a Emilio Vittorini v uniformě svého někdejšího pluku. A za nimi se tyčila fontána čurající želvy.

První vjel na piazzu motocykl. Protože je Cavourova třída tak příkrá, spatřili ho, teprve když vyjel na její konec, kde na vteřinku jako by zaváhal a zůstal trčet na místě, napůl na ulici, napůl už na náměstí. Potom se přichytil dlažebních kamenů a vyrazil kupředu.

Museli oba muže spatřit, ale nezamířili rovnou k nim, nýbrž odbočili vpravo, objeli náměstí dokola, zahřmotili podél stojících zevlounů, natlačených u zdí domů, zakroužili piazzou a stočili se zpět, tam, kde začíná Cavourova třída. Bombolini a Vittorini se za nimi stále otáčeli čelem, podobně jako toreador, když do arény vletí býk. Jeden okruh Němcům nestačil, a tak objeli náměstí podruhé, až dojel za nimi i náklaďák a připojil se k nim. Potom zakroužili znovu po dlažbě s motory naplno rozeřvanými a s úpějícími pneumatikami. Působilo to mohutně. Mnoho lidí dříve tvrdilo, že Cavourovou třídou žádné motorové vozidlo nemůže vyjet. Na znamení důstojníka náklaďák zarazil po straně náměstí, vojáci z něho vyskákali, odpojili malé dělo a namířili ho na obyvatelstvo. Když byli hotovi, motocykl se prudce obrátil, a teprve teď se vyřítil přímo na čekající muže.

Vittoriniho manželka vykřikla na svého muže, aby uskočil, ale všichni věděli, že by se ani nepohnul. Čekali, že Bombolini bude muset ucouvnout, aby ho stroj neporazil, ale i on setrvával na svém místě, jako by to byl jeho osudem určený úděl. Mnoho lidí na piazze se v tu chvíli odvrátilo, ale tu se motocykl s děsivým zaskřípěním brzd zarazil ani ne dvacet centimetrů od obou mužů, doslova na špičce Bomboliniho boty.

„Buďte vítáni ve Svobodném městě Santa Vittorii,“ vykřikl Bombolini do hluku motoru. „My, občané tohoto města, víme, že v dobách války…“

Víc neslyšeli, protože Traub rozeřval motor na takové obrátky, až docela přehlušil starostův hlas.

„Pozor!“ vyštěkl Traub, vypnul motor a kapitán von Prum povstal v přívěsném vozíku.

„Během dvaceti minut dodáte sem na náměstí šestnáct slamníků,“ nařídil von Prum.

Vittorini se teď vypjal do pozoru a chystal se obřadně po vojensku pozdravit.

„Víme, že v dobách války…,“ pokračoval Bombolini.

„Ticho!“ zařval Traub.

„Šestnáct,“ přikazoval von Prum Bombolinimu. „Rozuměl jste?“ Bombolini kývl hlavou.

„Chtěl bych vás ujistit, pane, že se vynasnažíme vás s ochotou přijmout v našem městě, jako bychom vás přijali, kdybychom byli hostincem.“

„Bez štěnic,“ zaječel Traub, „nezavšivený, zkrátka bez všelijaký havěti.“

Bombolini promlouval dál, ale neposlouchali ho. Rotmistr slezl ze sedla motorky, obešel ji a otevřel kapitánovi dvířka přívěsného vozíku.

„Slova se mu řinou z huby jako to čurání z želvy,“ řekl von Prum. Vydali se k fontáně.

„Jen pokračujte,“ zavolal von Prum na Bomboliniho. „Jen mluvte dál.“

Obešli fontánu, pečlivě si ji prohlédli, a jak se vraceli kolem Vittoriniho, kapitán ťukl starému veteránovi na epolety.

„Víte, že za tohle by vám někde v muzeu dali hodně peněz?“ zeptal se ho. Vittorini stál dosud v pozoru. Von Prum se zastavil u starosty.

„Proč jste přestal mluvit?“ spustil na něho.

„Už nemám, co bych řekl,“ odpověděl Bombolini.

„Myslíte si, že tomu budu věřit?“ ušklíbl se von Prum. „Chtěl byste vědět, co o vás řekl rotmistr?“

Bombolini přikývl. „Říkal, že jste jak to náměstí, pěkně protáhlý doširoka, ale prázdný.“

Vyslovil to hodně nahlas a kdosi na piazze se zachechtal. Byl to Babbaluche.

„A na co čeká tenhle?“ ukázal von Prum na Vittoriniho.

„Čeká, že budete opětovat jeho pozdrav, pane.“

Vittoriniho paže a celé tělo se teď roztřásly úsilím setrvat v pozoru.

„A proč bych to měl dělat?“ podivil se von Prum. „Protože je to starý voják, pane.“

„Ale dejte pokoj, vážně?“

Von Prum odstoupil na několik kroků od Bomboliniho, zastavil se před Vittorinim a vypjal se do pozoru. Zvedl pravici a zařval: „Heil Hitler!“

„Ať žije Itálie,“ zvolal Vittorini.

„Doufám, že najdeme způsob společného soužití, které by přineslo užitek oběma stranám,“ pravil Bombolini.

„Na tom budu trvat,“ řekl Němec.

Nastoupil do přívěsného vozíku a Traub nastartoval motor. Strašně se rozeřval, ale nenaskočil. Vypadalo to, jako když se vzpouzí mladý kůň uvázaný ke kůlu, ale pak konečně naskočil. V tom okamžiku pedál po levé straně motorky udeřil Bomboliniho do nohy, až se zapotácel. Kdyby byl hned upadl, nebylo by na tom nic směšného, bylo by to všechny vylekalo. Ale on hned neupadl. Klesal k zemi a zároveň poskakoval dozadu stále drobnějšími krůčky ve snaze udržet rovnováhu, kterou však víc a víc ztrácel, a při couvání pozpátku šmátral kolem sebe rukama, jako by se chtěl zachytit aspoň vzduchu. Snad dvacetkrát takhle zoufale poskočil, než nakonec v prudkém a hlubokém kmihu vzad nenašel žádnou oporu a zřítil se na zem. Plácl sebou rovnou na záda, nohy mu vyletěly do výšky a v téhle pozici chviličku prodlel, jako by se chystal udělat kotrmelec.

Pád ho omráčil, ale nezranil. A pak uslyšel, jak to začíná.

„Panebože, prosím tě,“ šeptal si Bombolini, „ať jsou zticha. Ať jsou před nimi zticha.“

Ale lidi nebyli zticha. Ozvalo se lehké pochechtávání, které obletělo piazzu, ale tím neumlklo. Chichotání zesílilo ve smích, a protože se zvuk na náměstí Lidu tak pěkně nese, smích se rozezněl v hurónský chechtot, v bouřlivý, kypící chechtot, živený vlastním hlukem, chechtot plodící jen další řvavý smích, který se už netýkal jen Bomboliniho, nataženého na zádech uprostřed náměstí, ale splynul v jediný ryk, rozpoutaný vším, co právě prodělali a ještě budou muset prodělat.

Němci to uslyšeli, třebaže už sjeli do dolní části Cavourovy třídy na obhlídku města.

„Já těmhle lidem nerozumím,“ vrtěl hlavou rotmistr Traub.

„To proto, že jsou v mnohém jako malé děti,“ soudil kapitán von Prum. „A proto se taky jako děti chovají.“

„Já jim nerozumím.“

„Vstávej,“ nakazoval Vittorini Bombolinimu. „Přece tu nemůžeš zůstat ležet.“ Starosta teď klečel a zíral na dlažbu, kam dopadl.

„Zrovna tadyhle,“ zabědoval nahlas, „zrovna na tomhle místě.“

Postavil se na nohy a zadupal na jeden dlažební kámen podrážkou bot. Podíval se na lidi kolem a znovu a znovu pokyvoval hlavou.

„No dobrá,“ říkal si, „jen se řehtejte. Teď se vám to řehtá. Ale jednoho dne mi tadyhle, zrovna tadyhle na tom kameni, postavíte pomník.“

ČÁST PÁTÁ

Potupa Santa Vittorie

První dny německé okupace proběhly docela hladce. Obyvatelé se připravovali na něco zlého, ale nic zlého se nepřihodilo. Počasí se opět změnilo k dobrému pro hrozny a tohle když se stane, pak je v Santa Vittorii všechno v pořádku, ať se děje co se děje. Ale přesto nás všechny tísnila jedna společná starost. Němci po nás chtěli, abychom s nimi spolupracovali, a my dost dobře nevěděli, jak na to.

Ze začátku uplatňoval kapitán von Prum politiku tvrdé ruky, která měla obyvatele náležitě zpracovat, a potom chtěl ukázat, že ta skála v jeho hrudi je ve skutečnosti lidským srdcem. „Mám v plánu stát se tu shovívavým despotou,“ zanesl si do svého deníku, „ale nežli se člověk může stát shovívavým, musí být nejdříve tím despotou.“

Hned první den dal například vyhlásit zákaz vycházení po osmé hodině večer. Na varování zedníků ve sklepě už bylo pozdě a tak, když v deset večer došli nahoru po dokončení druhé, vínově rudé zdí, zavřeli je a zmlátili.

„Lituji, že to musím učinit, ale tito mužové porušili zákaz, a proto musí být potrestáni,“ prohlásil kapitán.

„To je docela v pořádku,“ souhlasil Bombolini. „Za proviněni si zaslouží trest.“

Zedníci si však z trestu nic nedělali. Únavou dočista otupěli a jak nám později vyprávěli, rány skoro necítili. Všechno jim bylo jedno. Někteří celé tři dny ve vězení prospali a ani jim nevadilo, že nedostali nic k jídlu.

Padre Polentu zatkli a odvedli ze zvonice, protože v noci svítil.

„Jaké pohnutky vás vedly k tomuto činu?“ vyslýchal ho kapitán von Prum. „Abyste ukazoval směr bombardérům?“

„Konal jsem jen bohulibou práci,“ odpověděl Polenta.

„Týden o chlebu a vodě za bohulibou práci,“ nařídil kapitán.

„Proč k tomu nepřidat ještě pár šlehnutí bičem?“ napovídal Bombolini. „Vždyť jsme kvůli němu mohli všichni vyletět do povětří.“

Nezůstalo však jen u toho. Hned první týden hodně lidí zatkli a surově s nimi nakládali, ale přesto lidi nejvíc bolelo, když měli za trest platit pokuty. Němci odstranili ve Starém Městě hnojiště a pokutami stíhali vylévání nočníků do ulic. Zmlátili ty, kteří otevřeli po osmé večer dveře nebo když někde bliklo sebemenší světélko. Ke konci prvního týdne napsal kapitán von Prum svému otci následující dopis:

„Zatím tu jde všechno docela dobře, dokonce lépe, než jsme vůbec očekávali nebo si představovali ve svých snech. Držte mi palce. Snažím se mít stále na paměti Klausewitzův výrok, který jsi často citoval: ‚Základní pravidlo – nikdy nepodceňovat povahu a kvality nepřítele.‘

Nezamýšlel jsem spolupracovat se zdejším starostou, ale je tak ochotný a tak se snaží zalíbit se nám a plnit naše přání, že to považuji za užitečné. Je to šašek a jak jsem ti myslím už napsal dříve, zdejší lidé projevují zvláštní zálibu pro šašky. Zdá se mi však, že starosta umí ledacos zařídit, co je zapotřebí. Nesmím ho ovšem podceňovat. Je nutno mít na zřeteli, že i šaškové mohou být nadáni zvláštní mazaností či dokonce moudrostí, ačkoli musím přiznat, že u něho se to těžko pozná.“

Napsal, že napřed postupoval přísně a tvrdě všem přitáhl uzdu, nyní se ji však chystá trochu povolit. „Jestli půjde všechno hladce, budou mi vděčni za trochu dobré vůle.“

Kapitán byl přesvědčen, že slušnost, která není podložena nadřazenou silou, je pouhým příznakem slabosti. „Jen slaboši musejí být slušní, zatímco silní se sami mohou rozhodnout, mají-li být slušní. Příští týden se tedy rozhodnu pro slušnost.“

Hned první den obsadil Palác lidu, ale připadal mu příliš veliký a ponurý, a tak se dal od Bomboliniho přemluvit a přestěhoval se přes náměstí Lidu do domu Constanzie Pietrosantové, který byl malý, ale pěkně postavený, čistý, vzdušný a světlý.

Constanzia bědovala a naříkala a spílala svým bratrům a sestrám. „Proč právě já? Proč se musel zbláznit a poslat toho Němčoura zrovna ke mně?“

„Budeš zticha,“ okřikovali ji. „Bombolini pro to má své důvody. Děláš to přece pro naši věc, pro víno.“

Jednoho rána koncem týdne jí desátník Heinsick předal obálku s padesáti lirami a stejná částka potom přicházela pravidelně. Podle válečného řádu by Němci platit nemuseli, ale kapitán se rozhodl platit.

Ostatní vojáci se ubytovali v kanceláři městského sklepa, jen rotmistr Traub měl pokoj hned vedle kapitána v Constanziině domě. Kapitán by byl mohl všechny své vojáky ubytovat v soukromí, nechtěl je však hýčkat přílišným pohodlím a vystavovat svodům úplatků. Za používání kanceláře vinného sklepa platil městské správě nájemné. Každý týden předal Italu Bombolinimu padesát lir a to byl jediný zdroj příjmů celého města.

„Vidíte?“ říkával rotmistr Traub starostovi. „Je tvrdej, ale slušnej. Jen si dávejte bacha. Máte v něm přítele, ať to víte nebo ne. Tak koukejte, ať mu vždycky vyhovíte.“

Takhle Traub vždycky uzavíral své debaty.

„Myslím, že už je získávám na svou stranu,“ napsal kapitán své snoubence, Kristině Mollendorfové. „Jejich ochota spolupracovat s námi roste každým dnem.“

Kapitán se ovšem nikdy nedozvěděl, že Bomboliniho taktika, jak si dokonce sám napsal, se nazývala Tvořivá spolupráce. Vytkli jsme si za úkol s Němci nejen dobře vycházet, ale samou ochotou je úplně udolat. Jejich přání jsme neplnili s odporem, nýbrž s horlivou pohotovostí.

Ty první týdny zářila Santa Vittoria samým úsměvem. Usmívali jsme se na vojáky a oni, ačkoli se k nám měli chovat odměřeně, naše úsměvy opětovali. Odevšad jim hlaholily vstříc pozdravy na dobrý den a dobrý večer. Dozvěděli jsme se kapitánovo jméno a začali ho používat. „Dobré jitro, kapitáne von Prume. Jakpak se dnes máte, kapitáne von Prume?“ Když procházel Cavourovou třídou, oslovovali ho jménem tak často, až to stále opakované von Prum, von Prum rachotilo jako jablka setřásaná do sudu.

A pak přišla řada na Náladovku. To byla skupina mládenců, kteří dostali za úkol s Němci popíjet a hrát karty a usmívat se na ně. Scházeli se na náramně příhodném místě, ve vojenské ubikaci v městském vinném sklepě. Seděli tam přímo u pramene vína a Babbaluche prohlašoval: „Co lepšího pro králíky než okraj králičí zahrádky?“

Lidé se vyptávali: „Tak co, už vlezli dovnitř? Už přelezli plot?“ A chlapci z Náladovky odpovídali: „Už si to omrkávají, už se zakusujou.“

Němci se chodili na víno občas kouknout, mnuli si přitom brady a sliny se jim sbíhaly, ale nelokli si ani kapku. Náladovka pracovala na několik směn. Pár chlapců se objevovalo hned po ránu, aby si s Němci zavdali na probuzení, další přicházeli připít si stopečkou vermutu na dopolední svěžest, jiná parta přinášela víno k obědu, pak přišel na řadu životabudič z poobědního schrupnutí, ale teprve večer se rozproudilo to pravé popíjení při hraní karet. To všechno způsobilo, že se Němci s Italy skamarádili a podstatnou část dne a noci – nebo spíš ve dne v noci – se potáceli s opicí. Když se v noci káceli na kavalce, culili se a opile na nás poulili ty svoje modré, telecí oči.

V naší zemi je jedno známé, pravdivé přísloví: Nikdo nezná sluhy hůř než jejich pán. Kapitán von Prum byl toho příkladem a Tufa k tomu poznamenal: „Dokud mu nejde o vlastní život, důstojník nikdy neví, zač stojí jeho mužstvo.“

Prumovy myšlenky se ovšem stáčely jiným směrem. Vzrušoval ho průběh první etapy Nekrvavého vítězství, která překonala všechny jeho naděje a byla tak úspěšná, že nakonec pocítil potřebu promluvit si o tom s italský m starostou. Dal si Bomboliniho zavolat do své kanceláře večer, osmého dne po příchodu do Santa Vittorie.

„Snažíte se s námi tak výborně spolupracovat. Proč?“ zeptal se von Prum. „Musíte k tomu mít nějaký důvod.“ Chtěl starostu překvapit.

„Baže, mám, a je docela jasnej,“ odpověděl Bombolini. „A takovej sobeckej, abych tak řek. Pomáháme vám, protože doufáme, že nám za to snad neublížíte a že nám snad taky pomůžete.“

Kapitána nenapadla vhodnější odpověď, než že to považuje za velmi realistický a také velmi vyzrálý pohled na chod věcí.

„My tuhle válku neberem jako svou vlastní věc,“ vysvětloval starosta. „Nám je jedno, kdo ji vyhraje nebo prohraje. Koukáme jenom, abychom v ní nepřišli k ourazu.“

„Ale jste přece Italové.“

„A co z toho?“ zeptal se Bombolini. „Jde nám jedině o to, abychom na to doplatili co nejmíň.“

Návrh, na který kapitán von Prum stále podvědomě myslel, začal nabývat jasnějších obrysů a zdál se být snadněji proveditelný, nežli čekal.

„Tak vy s námi chcete spolupracovat, třebaže jsme Němci,“ řekl.

„Nám je jedno, kdo jste,“ řekl Bombolini. „Vemte to takhle: my vás nemilujem a ani po vás nechceme, abyste nás milovali. Je to taková hra, v který vy držíte všecky trumfy a my musíme hrát s tím, co máme v ruce. A proto hrajeme tak, abychom prohráli co nejméně.“

Kapitán znovu zdůraznil starostovi, že je to od něho opravdu velmi realistické.

„Vy podrbete záda mně, já podrbu záda vám,“ prohlásil Bombolini. „Ruka ruku myje. Vy mi půjčíte mezka, já vám půjčím vola.“

Tohle všechno si kapitán později zanesl do svých poznámek. Zvlášť se mu zalíbila úvaha o mezku a volovi. „Vhodné k použití,“ zapsal si. „Své činy řídí podle vlastního prospěchu. Je nutno apelovat na jejich pud sebezáchovy. Sami sebe milují víc než svou vlast.“

To nebyla jediná rozmluva, k níž mezi nimi došlo. Kdykoli se setkali, stáčel Němec hovor dva tři krůčky blíž ke svému návrhu.

„Byl byste tedy ochotný spolupracovat s námi, kdyby vás to zachránilo?“

„První povinností každýho Itala je zachránit sám sebe,“ odpověděl Bombolini. „Jakej užitek přinese mně nebo mý zemi, když budu mrtvej, no nemám pravdu?“

„Velice vyzrálý způsob uvažování,“ ocenil ho von Prum a napsal o tom svému otci:

„Jsou svým způsobem obdivuhodní. Jejich jednání odpuzuje, ale nepopiratelně svědčí o smyslu pro realitu. Dnes odpoledne mi ten šašek Bombolini nabídl, že se mnou bude jakýmkoli způsobem spolupracovat – jakýmkoli způsobem –, jen když s ním nejprve pohovořím o svých plánech a dám mu možnost, aby navrhl takové řešení, které by pro ně bylo nejvhodnější a stálo je co nejméně. Vyzrává hodinu od hodiny. Vymyslel jsem si na něho malou zkoušku, abych si prověřil míru jeho upřímnosti.“

Tou zkouškou se stala inventura celé Santa Vittorie: spočítat všechny domy a všechno obyvatelstvo, zaznamenat všechny stroje a nářadí a ohlásit počet lahví vína v městském sklepě.

„Máme spočítat víno?“ podivil se Bombolini. „Nač víno?“

„Ovšemže víno. To je přece taky majetek,“ odpověděl kapitán. „Co vás na tom překvapuje? Vždyť víno vám poskytuje živobytí.“

„Ano, jenže víno… Víte, víno…,“ nakousl Bombolini a nedořekl.

„Sliboval jste mi spolupráci,“ připomínal von Prum. „Sám jste za mnou přišel.“

Bombolini pokrčil rameny. „Je tu hodně vína, jenže my neumíme tak dobře počítat.“

„Víno tedy spočítáme my a vy spočítáte to ostatní.“

„Ne, to ne,“ rychle namítl Bombolini. „Víno spočítáme raději sami. Lidem by nedělalo dobře, kdyby viděli, že víno počítáte vy. Byli by z toho nervózní.“

Té noci napsal kapitán do deníku: „Zakousl se do návnady a teď s ní plave. Traub tvrdí, že bude lhát a lhát a lhát. Nevím, asi má pravdu, ale uvidíme. Inventura začne dnes večer.“

„Kolik řekneš, že máme vína?“ zeptal se Kmotr Réva starosty. „Kolik je tam lahví?“

„Tři sta sedmnáct tisíc,“ řekl strážce sklepa. „Nevím, kolik mám říct. Nejsem si jist,“ váhal Bombolini.

„Tak mu řekni dvě stě tisíc,“ navrhoval Pietrosanto. „Nikdy na to nepřijde.“

Všichni dali Pietrosantovi za pravdu.

Bylo to divné. Zpočátku se každý zaměřil na záchranu vína v římském sklepě a nad vínem v králičí zahrádce udělal kříž. Ale jak dny ubíhaly a Němci nesešli dolů na prohlídku sklepení, začali všichni doufat, že by mohli polovinu králičí zahrádky ušetřit. Bombolini však byl trochu moudřejší než ostatní. Příštího večera zašel do kapitánova hlavního stanu.

„Máme tři sta dva tisíce lahví,“ oznámil mu.

Němec se na něho usmál. „Moc přesní počtáři zrovna nejste. Správná suma činí tři sta sedmnáct tisíc. Minulou noc jsme je spočetli.“

Bombolini sehrál velké vzrušení a rozpaky.

„Já vás varoval, že nám počty moc nejdou.“

„Není to zvláštní, že chyba v počítání jde směrem dolů a nikoli nahoru?“ zeptal se kapitán von Prum. Oba se však přitom na sebe usmívali a Bombolini cítil, že si počínal správně. Bylo docela přirozené, že zalhal. Čekalo se to od něho, ba dokonce – jak věděl – se to od něho vyžadovalo. Příliš počestní mužové nahánějí ostatním lidem strach a budí podezření. Lhal, ale jen trošku. V podstatě řekl pravdu.

Když Bombolini odešel, kapitán si zavolal rotmistra.

„Je lhář, jako všichni ostatní, ale malý lhář. Ostatně nic jiného jsem od něho nečekal. Musí přece chránit své lidi.“

„Nevím, pane kapitáne,“ zapochyboval Traub. „Víte, co se říká: Taliánům nikdy nevěř.“

„Dáváte se tím příliš ovlivňovat. Začnete lidi tak podezírat, že s nimi nakonec nic nesvedete. Patnáct tisíc lahví z tří set tisíc – to je docela v pořádku, rotmistře. Myslím, že bych sám jednal podobně.“

A tak si té noci zapsal do deníku černé na bílém: „Na spolupráci starosty se můžeme spolehnout. Jsem o tom zcela přesvědčen. Zkoušku udělal.“

Po této události se vztahy mezi německým velitelem a italským starostou náramně rychle zlepšovaly. Půjčili si vzájemně vola a mezka, jeden druhému drbal záda a oba se snažili, aby si prokazovali dobrou vůli. I chování obyvatel se změnilo. Nejprve si nikdo na Němce ani netroufal pohledět ze strachu, aby mu nečetli myšlenky z očí. Většina lidí se bála, že nedokážou uchovat tajemství, že jim nějak ujede jazyk a nakonec se prořeknou. Jenže jak dny a týdny plynuly a tajemství se neprovalilo, zvykli si. Kdyby tajemství měla udržet jen jedna osoba, bylo by to těžké. Ale když se o ně podílelo celé město, stávalo se mlčení snesitelné a skoro snadné. Víno zahalila tak dokonale utkaná rouška kolektivního mlčení, až se málem zapomínalo na jeho existenci. A mnozí se začali chovat s takovou sebedůvěrou, až to někdy hraničilo s drzostí.

„Jakpak vám chutná naše víno?“ ptával se Heinsicka Pietro Pietrosanto.

„Je to moc dobrý víno.“

„Tak si občas zavdejte,“ doporučoval mu Pietrosanto. „Vemte si občas pár lahví, i když u toho nejsme.“

„Však vás jednou vezmeme za slovo,“ zubil se Heinsick.

„Jen si poslužte,“ přitakával Pietrosanto.

V těch prvních strachuplných dnech jsme všude po městě sledovali von Pruma očima skryti za okny, za pootevřenými dveřmi. Pozorovali jsme každý jeho krok, každou minutu jsme věděli, co dělá. Říkali jsme mu tehdy Králíček a každý, kdo přicházel nahoru z vinic, se hned vyptával:

„Kdepak je Králíček?“

Králíček se procházel po náměstí Lidu, počítal domy nebo si psal v Constanziině domě do notesu.

„Jestlipak už Králíček viděl zahrádku? Už do ní nakoukl? Ochutnal?“

Jak dny míjely, spousta lidí si začínalo myslet, že se snad Králík o zahrádku ani nezajímá.

„Možná, že o salátek ani nestojí,“ říkali si a pokyvovali hlavami, jako by jejich ústy promlouval hlas božího vnuknutí.

„Každej králík má rád salát,“ vykládal Babbaluche. „Jenže tohle je německej králík,“ namítali.

„Všichni králíci na světě jsou stejný. Jedí stejný věci a dělají stejný bobky,“ rozumoval švec a lidi tím dopaloval.

Ukrytému vínu, falešné zdi a celému tajemství se začalo říkat „věc“.

„Jakpak ta naše věc vypadá?“ tázali se známí mezi sebou, když se potkali na cestě k římskému sklepení.

„Docela dobře,“ pochvalovali si. „Stárne nám a už jí vyrážejí fousy.“

Na zdi se pracovalo každý den. Po celé cestě terasami byly rozmístěny hlídky, aby spustily varovný poplach, kdyby se Němci vypravili dolů, ale nikdy k tomu nedošlo. A tak barvení cihel pokračovalo klidně dál, až ani samotní zednici už nerozeznávali, která část zdi je původní a kterou přistavěli. „Falešná zeď začíná tadyhle, zrovna tadyhle,“ ukazovali a poklepávali na cihly a přitom zjišťovali, že se vlastně mýlí.

Ve sklepení rostl lišejník, mech a houby a oni tuto vegetaci přenášeli na části nové zdi, kde se něco opravdu ujalo. To byly ty fousy, které na naší věci vyrážely.

Lidé v té naší věci si začínali být tak sebejistí, že někteří kritizovali chování Bomboliniho vůči Němcům.

„Víme, že s nimi musí mluvit, ale proč se před nimi plazí po břiše?“ uvažoval jeden z členů Velké rady.

„Takhle pořádní chlapi nejednají,“ soudil příslušník rodiny Pietrosantů. „Žádnej mužskej, kterej za něco stojí, by něco takovýho neudělal.“

„Když ale máme takovýho vůdce, co si o nás Němci pomyslí?“ přisazoval si třetí.

„Fabio má pravdu,“ rozkládal své názory jakýsi mladík. „Je načase, abychom si vybojovali svou čest a ukázali jim, že nejsme žádný baby.“

Babbalucheho a Tufu tyhle řeči rozčilovaly. Babbaluche totiž nesnášel taková slova jako čest a odvaha, a Tufa věděl, k čemu podobné řeči vedou.

„Jestli chcete předvádět svou statečnost, tak s tím můžete začít v horách,“ říkal Tufa.

„Ale tady tu svou statečnost raději neukazujte,“ dodával Babbaluche. „Jděte si do hor a tam si buďte stateční, jak je libo, ale nehrajte si na hrdiny na účet druhejch lidí,“ nabádal Bombolini.

Dokonce i Vittorini s ním souhlasil, i když nerad. „Tufa má pravdu,“ říkal. „Tohle není kraj pro hrdiny. Tady teď máme za úkol jiné věci.“

„Měli byste žehnat máslu na Bomboliniho makovici,“ zdůrazňoval Babbaluche.

Došlo ke schůzi, a když po ní vyšli mužové na náměstí Lidu, spatřili vojáka, kterého přezvali na desátníka Zlomjazyka pro jeho nevyslovitelně složité jméno, jak montuje na konci náměstí jakýsi podivný přístroj.

„Co to je?“ zeptal se Bombolini.

„Zatočte si klikou a uvidíte,“ řekl voják. „Na druhým konci vyleze vuřt. Klidně si to zkuste.“

Starosta otočil klikou a piazzou proletělo příšerné zaječení, jako by zavyli zlí duchové kdesi v opuštěné jeskyni. Von Prum přistoupil k hloučku zvědavců.

„To je poplachová siréna,“ poučoval „Teď už potřebujeme jenom pořádný protiletecký kryt.“

Jak Bombolini později přiznal, v tu chvíli měl pocit, že mu mozek dočista potemněl.

„Na to by se hodil kostel,“ navrhoval. „Je pevnej a pod ním je hlubokej sklep, a kromě toho kostely nikdy nebombardujou. Pánbůh by jim to neodpustil.“

Němec se rozesmál. Rozhlédl se po okolostojících pohledem plným pohrdání.

„Máte tu lepší místo,“ prohlásil.

Když odešel, pohlédli na sebe a nikdo neřekl ani slovo. Ale v duchu se jim už rty pohybovaly:

On to ví. On to ví.

„Měli bychom ho zabít,“ navrhl Pietrosanto.

„Ne,“ řekl Bombolini. „Teď ne. Ještě ne.“

Snažil se to odpoledne pracovat. Rozvažoval si pravidla, podle kterých bude řídit svou politiku vůči Němcům. Bylo to hodně pravidel a zásad, omezil se však jen na tři.

Všichni lidé se dají uplatit pochlebováním, i sám Pánbůh.

(Vždyť co jiného je modlitba?)

Všechny lidi je možné přinutit, aby uvěřili lži, které chtějí uvěřit.

Všichni lidé se dají koupit, jenomže každý něčím jiným.

Tyhle zásady si napsal na rub jedné fotografie, což byl jediný kus čistého papíru, jaký mohl najít. Byl to jeho vlastní obrázek ze svatby s Rosou Casamassimovou. Díval se na něj už nerad. Na tom obrázku vypadali oba zamilovaně, tak moc zamilovaně, jak se dá čekat od lidí, kteří se berou. Byli docela pohledný párek. Na dolní části fotografie stálo vytištěno: „Nechť tento sňatek je révou, z níž vzejde bohatá úroda.“ Tenhle nápis Bomboliniho vždycky nutil k pomrkávání a k odvracení hlavy. Vždyť mu manželství kromě jediného hroznu, sladkého a krásného, přineslo jen sud plný trpkosti.

Když si zapsal své zásady, ulehl a snažil se usnout, ale hlavu mu provrtávala utkvělá myšlenka: On to ví. Nepřekvapilo ho, když do Paláce lidu přišel desátník Heinsick a vyřizoval, že s ním kapitán chce mluvit.

Přešel piazzu a uvědomil si, že prožívá stejné pocity jako před lety, když mu přišli sdělit, že jeho bratr Andrea se zranil v kamenolomu, že je třeba, aby někdo podepsal nějaké papíry. V tom okamžiku pochopil, že je Andrea mrtvý, ale předstíral, jako by to nevěděl.

Von Prum šel hned k věci. „Máte tu jeden z nejlepších protileteckých krytů, které jsem kdy viděl, a vy mi vykládáte o kostele,“ vyčítal mu. „To mě překvapuje.“

Bombolini mlčel. Hleděl na dlaždice, jako by to byly ty nejdůležitější věci na světě, natáčel hlavu vlevo a vpravo a potom se i sehnul, aby si je prohlédl zblízka.

„Člověk zvenčí někdy vidí věci, které domorodec ani nevnímá,“ pravil von Prum.

„My tam dolů vůbec nechodíme,“ řekl Bombolini. „Je tam plno zlejch duchů.“

„Tak vy víte, co mám na mysli?“

Proč jen musím hrát takovouhle hru, myslel si starosta. „Baže vím,“ odpověděl nahlas.

„Býval to zřejmě prastarý vinný sklep,“ pokračoval von Prum. „Snad ještě z doby antického Říma, nebo snad až z doby Etrusků. Ani to bych nevylučoval.“

„Nevím. Nikdo tam nechodí.“

„Ale někdo tam přece chodí. Někdo.“

Starosta mlčel. Cítil, že teď už nemá cenu bojovat ani lhát.

„Vede tam přece šňůra s žárovkami.“ Prumův hlas se přiostřil. „Co tam ukrýváte?“

Bombolini dokázal jen pozvednout ruce, jako by se ho Němec chystal udeřit.

„Kdo ten sklep používá?“

Rozhodl se neodpovědět.

„Partyzáni,“ řekl von Prum. „Vy je tam pouštíte. Vy jim tam poskytujete přístřeší.“

„Ne, to není pravda,“ ohradil se Bombolini a zaznělo to jako jediný výkřik. Jen ať se nerozesměju, můj ty bože, jen ať se teď hlasitě nerozchechtám!

„Je to tedy pravda,“ soudil Němec a Bombolini spustil paže a svěsil hlavu. Von Prum se na starostu zadíval a nakonec se na něho usmál.

„Říká se, že Italové jsou znamenití lháři, že jste všichni výborní herci. Ale není to tak slavné. Vy jste lhář prachmizerný.“

Místo aby se rozesmál, pocítil Bombolini chuť se rozplakat.

„Vyženete je odtamtud a už je tam nepustíte.“

„Ano.“

„Lhal jste mi o vínu.“

„Ano, ale moc ne.“

„Ale lhal jste.“

„Ano.“

„A teď jste zase lhal o tomhle.“

„Ano.“ Pohlédl na kapitána a zatvářil se vážně. „Nejsem dobrej lhář,“ řekl. „Víckrát už vám lhát nebudu.“

„Však vám to neprospívá.“

„Stydím se za to,“ řekl Bombolini.

Vyšel na piazzu a nic neviděl a neslyšel. Jednou v tomhle městě kdosi scházel na nějakou podivnou nemoc, až ho odvezli umřít do nemocnice v Montefalcone. Když ho tam ale prohlédli, zjistili, že mu vlastně nic nechybí, a on se vrátil a roztancoval se na náměstí samou radostí, že zůstal naživu.

„Jsem jako znovuzrozený!“

Zrovna takhle si teď připadal Bombolini. Zdálo se mu, že prožívá nejšťastnější okamžik svého života. Umřel a znovu se narodil. Římský sklep se bude používat jako protiletecký kryt a z toho šla hrůza, jenže on to přežije.

Ten den však pro Bomboliniho ještě neskončil. Večer se opil. Za soumraku už celé město popíjelo s ním, protože se všechno mezitím rozneslo, celé město to zapíjelo a znovu a znovu přetřásalo, co se přihodilo. Santa Vittoria tajně flámovala. Pili, ale ústa otvírali jenom k napití nebo k šepotu. Byl to flám, jaký si všichni zasloužili. Když pro Bomboliniho přišel jeden německý voják, našel ho ležet namazaného v posteli.

„Navzdory vašemu počínání jsem se rozhodl setrvat ve svém dosavadním způsobu jednání a informovat vás předem o záležitostech, které se vás týkají. Zítra večer začneme používat sklepa u úpatí hory jako protileteckého krytu.“

„Rozumím. Děkuju vám.“

„Měl byste mi být vděčný,“ zdůraznil von Prum.

„Jenomže jsou tam zlí duchové,“ namítal Bombolini. „Vy to asi nemůžete pochopit, ale lidi z nich mají větší strach než z bomb.“

Bombolini nevěděl, že von Prum potřebuje lidi právě tak jako on sám. Bez lidí se jeho Nekrvavé vítězství nedalo uskutečnit. „Už jsem na to myslel. Chci dát zavolat vašeho faráře – jakpak se jmenuje?“ Starosta mu to pověděl.

„Ať tedy ten Polenta sklep napřed vysvětí. Na to přece existuje nějaký rituál, jak jistě víte.“

„Ne, nevím.“

„Říká se, že je velice krásný, velice efektní a velice účinný,“ vykládal Němec. „Uspořádáme tuto ceremonii a sklep necháme očistit.“

„Jsem vám moc vděčnej.“

„Zlé duchy vyženeme.“

Tu noc si von Prum zapsal: „Mám tady člověka, který je mi vděčný. Je mi ve všem zavázán. Nadešel vhodný čas.“

Do sklepa se však nedostali, aspoň ne hned, protože následujícího rána se stalo něco, co podstatně změnilo běh událostí v Santa Vittorii nejen dočasně, ale co se svými následky bude vždycky projevovat i v životě dalších generací městečka, dokud bude trůnit na svém kopci. Krátce po východu slunce přijel nahoru posel, zastavil se u Tlusté brány, střežené desátníkem Zlomjazykem, a ukázal mu obálku se vzkazem pro kapitána von Pruma.

„Tohle mám předat do vlastních rukou,“ ohlašoval.

„Na motorce by ses tam nevyškrábal,“ řekl mu Zlomjazyk. „Vezmu si to nahoru, jestli chceš. Stejně tam teď jdu.“

Mladík pohlédl na délku ulice a řady kamenných schodů a potom předal poselství desátníkovi.

„Do vlastních rukou,“ zdůraznil.

„Slyšel jsem,“ přisvědčil Zlomjazyk. Ale hned nahoru nešel. Zastavil se napřed v kanceláři městského sklepa a s jedním mládencem z Náladovky do sebe hodil jeden životabudič grappy. A tak poselství putovalo nakonec nahoru v rukách Paola Lapolly. Samozřejmě, že ho napřed zanesl Bombolinimu, ale ani jeden, ani druhý ho neuměli přečíst a Roberto se svou angličtinou rozluštil jen pár slov.

„Rozumím z toho jediné tomu, že se tu píše něco o víně,“ řekl Roberto.

To úplně vyvedlo z míry Babbalucheho. „Kristepane na nebesích,“ vykřikl. „Takováhle jsme země! Zasloužíme si pochcípat. Zasloužíme si všecko, co zlýho se nám kdy přihodí. Dostanou se nám do rukou plány našeho nepřítele a my jsme takoví pitomci a tupci a zabedněnci, že si je ani neumíme přečíst.“

Teprve později jsme zjistili, co v listině stálo, a proto je možno dodatečně zveřejnit její obsah.

Von Prume,

nadešla Vaše šance k získání metálu. Nadešla doba vína. Nechť Schmidt von Knoblesdorf má důvod být na Vás pyšný.

Scheer

Musím přiznat, že jste mne překvapil. Byl jsem přesvědčený, že zavoláte o pomoc a o posily. Jak to tam s těmi lidmi nahoře provádíte?

Samozřejmě, že však ta pravá zkouška nastává teprve nyní.

Druhý list byl oficiálním příkazem opravňujícím ke konfiskaci vína.

Celé odpoledne čekali, co von Prum podnikne. Odpoledne si dal zavolat Bomboliniho.

„Posaďte se,“ vybídl ho. Bylo to vůbec poprvé, kdy starostovi dovolil, aby se v jeho přítomnosti posadil.

„Myslím, že naše dosavadní spolupráce probíhala uspokojivě,“ řekl von Prum. Bombolini musel obdivovat přímost, s jakou von Prum dokázal přejít k jádru věci. Ital by potřeboval šest aperitivů, než by se dopracoval k tomuto stadiu rozhovoru.

„Myslím, že jsme spolu jednali vyzrálým a realistickým způsobem,“ řekl Němec. Zdůraznil slovo realistickým. „Sám jste to prohlásil a já to teď opakuji. Bylo to možné hlavně z toho důvodu, že já vám půjčil mezka a vy mně vola.“

Jenže ty, všiváku, mi chceš mého vola ukrást, pomyslel si Bombolini, mlčky však přikývl. Kapitán vzal do ruky oficiální příkaz, který se předtím marně pokoušeli rozluštit.

„Můžete si tohle přečíst?“ Bombolini odvětil, že nemůže. „To je škoda, protože by mi to usnadnilo práci.“ Kapitán vstal a odvrátil se od Bomboliniho. „Vám určil osud stát se představitelem veřejnosti a mně stát se vojákem. Co dělávají vojáci? Vojáci plní rozkazy. Chci, abyste si zapamatoval, že to, co teď budu nucen udělat, nevychází z mé vlastní iniciativy. To není moje záležitost. Musím jen plnit rozkazy, protože jsem voják.“

Tady by píchly dva tři aperitivky, říkal si v duchu Bombolini. Víno vypité v noci mu ještě bušilo ve spáncích.

„A kromě toho je nutno si také uvědomit, že proti sobě stojíme ve válečném stavu.“

„Na tohle já nemyslím,“ pravil Bombolini.

„A ve válce bývají zranění. Někdo něco ztrácí a někdo musí něco zaplatit.“

Bombolini svěsil hlavu. „Já vím, kdo platí.“

„Prosím vás, berte to rozumně,“ nabádal ho von Prum.

„Baže rozumně, jasně,“ přitakal Bombolini. „Tak co po nás chtějí?“

Přímost této otázky zvrátila kapitánův postup a vyvedla ho z rovnováhy. Mnoho mužů by se z toho jen tak nevzpamatovalo, aspoň ne natolik, jako von Prum. Nakonec to však využil ve svůj prospěch.

„Chtějí nějaké víno,“ řekl. „Je vám dobře? Slyšíte mě?“ Bombolini kývl hlavou.

„Chtějí vaše víno.“

Není třeba zaznamenávat všechno, co Bombolini po tomto sdělení začal vyvádět. Dělal, co se od něho očekávalo, dělal to, co si noc co noc promýšlel ve svých snových představách od toho dne, kdy ukryli víno. Udeřil se pěstí do hrudi, jako by ho právě postihl srdeční záchvat, a vykřikl: „Víno!“ a potom si sevřel prsa u srdce, jako by vymačkával šťávu z grapefruitu.

„Chtějí naše víno!“ zakřičel a skácel se na zem.

To byl jen začátek. Je trapné dnes popisovat, co vyváděl potom – rozběhl se na piazzu a ponořil si hlavu do fontány, naříkal a úpěl, tloukl čelem o kamennou zeď, obrátil do sebe naráz celou láhev vína a přitom stále vykřikoval: „Ne… nikdy… ne… ne… nikdy… to je strašný… strašný…!“ A potom přiběhl zpátky do Němcova hlavního stanu s očima zdivočelého býčka, kterého bacili palicí do hlavy, ale který se ve smrtelném zápase vytrhl z provazů. Nakonec se zhroutil, jak si to naplánoval, na podlahu Constanziina domku, kde se s ním von Prum snažil dohovořit.

To bylo samozřejmě dohodnuté znamení, o kterém už všichni předem věděli. Králík přeskočil plot. Králík vlezl do zahrádky. Králík začal chroupat, králík se cpe.

„Proboha, vždyť víno, to jsme my sami!“ bědoval Bombolini.

„S tímhle musíte už přestat,“ nařizoval von Prum. „Já vám důvěřoval, že jste rozumný muž.“

„Panebože na nebesích, naše víno! Víno!“ Němec se k němu sklonil, hlas ztlumil skoro do šepotu. „To ještě není všechno. Poslouchejte dál.“

„Tělo a krev mýho lidu!“ Bombolini se pokoušel vstát. „Kapitáne von Prume, raději mě zastřelte, tady na místě mě zabte!“

Kapitán ho odmítl poslouchat a místo toho se snažil vynést svůj poslední trumf.

„Chci vám učinit jeden návrh,“ řekl.

Bombolini se s námahou posadil.

„Jako bych nevěděl, když jsem tohle říkal,“ zapsal si von Prum později do deníku, „že mě ten Talián nakonec přece jen bude poslouchat. Když tohle uslyšel, obličej se mu vyjasnil, slzy oschly, jazyk a oči mu povylezly. Všichni jsou stejní. Jsou v podstatě mazaní jako židi.“

A kapitán promluvil. Město má předat svou zásobu vína jako úhradu za náklady spojené s obsazením města a jeho ochranou.

„To je zrovna tak, jako kdybych měl zaplatit vetřelci za to, že mi vlez do postele a vyspal se s mojí ženou,“ řekl Bombolini.

Část vína se bude považovat za úhradu, část za půjčku německé vládě, která bude i s úroky vrácena po ukončení vítězné války.

„A co když prohrajete?“ zajímal se Bombolini. Von Prum však pokračoval v upřesňování svého návrhu. Protože transport je stále obtížnější, každému městu, které se dobrovolně rozhodne dopravit víno až k železnici do Montefalcone, bude povoleno ponechat si určitý díl vína odměnou.

„Kolik?“ zeptal se Bombolini. Začali s dvaceti procenty.

„Nemůžu chtít po svejch lidech, aby sami sebe znásilňovali pro takovejhle pakatýlek.“

„Můžu je k tomu přinutit.“

„Ne, násilím nic takovýho nejde,“ prohlásil starosta a Němec mu dal za pravdu.

„Na něco se vás zeptám. Přistoupilo na něco takovýho už nějaký jiný město?“

Němec po pravdě přiznal, že dosud ne.

„Tak potom cena bude dělat padesát procent pro vás a padesát pro nás.“

„To je moc,“ namítal Němec. „Nevím, jestli to takhle přijmou.“ Přešel k oknu Constanziiny ložnice a zadíval se na piazzu. Bombolini doufal, že se na piazzu neseběhli zvědavci a nezevlují na dům. Němec se konečně obrátil a usmíval se.

„Vůl za mezka a mezek za vola,“ řekl. „Pomůžeme jeden druhému.“

Ten večer zavládl v celé Santa Vittorii pocit uspokojení. Von Prum také v duchu jásal, ale nesměl to dát najevo.

„Víte, co to znamená?“ ptal se rotmistra Trauba.

Traubovi však leželo víc na srdci, že partneři při hraní karet a popíjení vína už na ně asi nepromluví. Oblíbil si jejich společnost a s ostatními vojáky se vždycky už těšil na večerní partičku a flámek. To kradení vína mu šlo proti srsti. A tak ho potěšilo i zmátlo, když přece jen toho večera přišli Italové za nimi do sklepa.

„Víme, že jste vojáci a že musíte plnit rozkazy,“ vykládal jeden mládenec. „Nemáme vám to vůbec za zlý. Kdo má karty?“ Toho večera vytáhli dokonce grappu.

Na obou stranách se rozhostila spokojenost a držela se ve městě až do onoho rána, kdy jsme měli dopravit víno do Montefalcone. Pocit spokojenosti vytrval dokonce i tehdy, když jsme zjistili, že podle rozkazu, který kapitán von Prum ukázal Bombolinimu, mělo být konfiskováno při první dodávce jen padesát procent zásoby vína.

Snad jsme opravdu realisté. Radovali jsme se z vítězství. Šlo o větší množství vína, než jsme čekali, a přece jsme byli spokojeni, že jsme Němcům mohli vyhovět.

Nikdo z nás nevzpomíná rád na cestu do Montefalcone. Začala, jako bychom si vyrazili na výlet, a skončila utrpením. Tufa se nás snažil varovat, ale nikdo ho nebral vážně, protože nikomu se nechtělo poslouchat, co nám musel říct.

„Jestlipak si uvědomujete, že tohle někdo zaplatí třeba životem?“ zeptal se Tufa Pietra Pietrosanta, který vedl transport.

„Proč by to někdo měl platit životem?“

„Měli byste zvážit, koho by to mohlo potrefit,“ nabádal Tufa.

Měli jsme mít víc rozumu, ale jedině Tufa zřejmě předvídal, co to znamená, dopravit sto padesát tisíc lahví na vozech, na hřbetech volů, mezků i lidí do takové dálky a přes tolik kopců až do Montefalcone. Mnohému z nás nepřestávala znít v uších Tufova slova, když jsme vyrazili Tlustou branou a sestupovali k Říční silnici. Slunce ještě docela nevyšlo na obzor a bylo chladno a vlhko a my se cítili tak lehce, jako bychom dokázali pochodovat donekonečna.

„Tohle bude strašný den pro Santa Vittorii,“ prohlásil Tufa.

„Jen nesejčkuj,“ okřikl ho Pietrosanto. „Zažil jsi pár zlejch dnů a teď si myslíš, že všechny musí být takový. Dokud ses u nás neobjevil, žili jsme si docela dobře.“

Všichni se zpočátku tvářili vesele.

„Měli by plakat,“ uvažoval Tufa. „Těmhle lidem namouduši nerozumím.“

„Smířili se s tím, co se nedá změnit,“ uvažoval kapitán von Prum. „Proč nebrat věci z toho lepšího konce? Jak říká ten jejich Bombolini, zdejší lidé jsou realisté.“

„To teda nevím,“ soudil rotmistr Traub, „vážně nevím.“ Podle jeho názoru to s tím realismem nějak přeháněli.

Sestup z kopce za ranního rozbřesku byl snadný, protože lidé horu znají, znají každý kámen, každý výmol a díru, kde hrozí nebezpečí vymknutého kotníku. Když jsme došli k Říční silnici, vyšlo slunce a náš průvod se začal protahovat. Košíky s vínem na zádech nosičů se rozpalovaly a těžkly. Mnozí v Montefalcone ještě nikdy nebyli a těšili se na to jako na nějaké dobrodružství, třebaže je Montefalcone vzdáleno tolik kilometrů.

Když jsme procházeli Scarafaggiem, stáli všichni jeho obyvatelé na náměstí Měděného pisoáru a huby se jim otvíraly víc než obvykle. Napřed si na nás ukazovali dolů z kopce a pak se k nám rozběhli. Stálo by za vylíčení, jak jejich piazza přišla ke svému jménu: jak k nám do Santa Vittorie zavítali jednou Scarafaggiané a ukradli nám měděný kotel, do kterého jsme lili víno během vinobraní, a začali ho používat jako veřejný záchodek. Nato jsme k nim vtrhli, nacpali do kotle dynamit a ten se rozletěl na tisíc kousíčků, až v každé domácnosti měli měděný úlomek ze Santa Vittorie, ale to by byla moc dlouhá a spletitá i smutná historka. Nyní Scarafaggiané seběhli ze svého kopce, přešli svou půlku údolí a seřadili se na břehu řeky Mad, odkud na nás civěli.

„Co vás to posedlo?“ zakřičel na nás konečně jeden z nich. „Co s tím vínem vyvádíte? Co po vás chtějí, abyste s ním udělali?“

Nikdo z nás se neobtěžoval odpovědět, protože to byli Scarafaggiané a my už začínali šetřit s dechem, a taky proto, že není jednoduché vysvětlovat, proč pomáháte při krádeži vlastního vína.

Když se náš zástup začal rozkládat a starší lidé propadávali k jeho konci jako kaménky strhávané přílivem, pokoušel se Tufa – asi ze zvyku – protáhlý průvod nějak zorganizovat. V tu chvíli si ho Němci poprvé všimli. Z jeho chování, ze způsobu, jak se ovládal a jak klidně a sebejistě udílel rozkazy, vyzařovala mnohem větší vnitřní síla, než jakou odhaloval jeho zevnějšek.

„Tenhle parchant je zaručeně voják,“ usoudil rotmistr Traub. „Takovýhle ptáčky bysme přece měli zabásnout.“

Von Prum už Tufu pozoroval. Z toho člověka sálalo zvláštní sebeovládání a zároveň jakási divokost, skrývaná maskou kázně, pod kterou Němec rozpoznal ty typické italské rysy, u muže neobyčejně zajímavé a skoro vždycky osudové, jakoby předurčující k páchání destruktivních činů.

„Teď zatím pracuje pro nás,“ řekl kapitán, „ale dáme si na něho pozor.“

„Támhle na tom druhým taky není něco v pořádku, pane kapitáne,“ upozorňoval rotmistr Traub. Tufa právě hovořil s Robertem, který se snažil udržet tempo s průvodem. „Má ruce fajnový jako slečinka. Když jsem si tuhle šel dát spravit boty…“

Tenhle fakt považoval kapitán von Prum za podřadný. Sám měl podobné ruce jako Roberto. Na tom nebylo nic nemužného, to jen prozrazovalo, že takové ruce nikdy nepěstovaly víno v chladném podzimu, nekydaly hromady hnoje a nenapínaly dráty na vinicích, nepomáhaly při sklizni a nepraly si špinavé šaty ve studené vodě mýdlem, vyrobeným z volského loje a ostrého louhu. Ženy takové ruce Robertovi a kapitánu von Prumovi záviděly.

V chování žen ze Santa Vittorie se začalo projevovat cosi, co jejich mužové nechtějí přiznat, i když se to nedá zapřít. Kdykoli kapitán procházel ulicemi, ženy se na něho nepodívaly zpříma. Teprve když je minul, začaly ho sledovat pohledem a očima ho svlékaly, jako když si loupou a hltají sladký pomeranč. Byl tak čistý, a to zdejší mužové nejsou, byl tak světlý a růžový a plavovlasý, bělostný a chladný, jak ulitý ze stříbra, podobný ohebnému, štíhlému pstruhu v čiré vodě.

Je nutno po pravdě přiznat, že pleť zdejších mužů má barvu měděných hrnců, je červenavě zahnědlá a drsná. Z porostu na jejich nohách, pažích a hrudích by se daly dělat kartáče k hřebelcování buvolů. Je docela možné, že by si ženy nakonec do postele vybraly ten měděný hrnec, kdyby měly možnost volby, ale je také možné, že by to aspoň ve snu zkoušely s někým tak bělostně čistým a měkkým jako kapitán von Prum.

To vůbec nesouvisí s válkou či loajalitou, ale jedině s faktem, že v tomhle městečku, kde každý zná každého, kde i všechny slepice pobíhající po ulicích známe jménem, přítomnost takového člověka jako von Prum vyvolává nezvladatelnou zvědavost. Po pravdě řečeno určitou dobu nemluvily ženy o ničem jiném než o něm.

„Víš, já bych se s ním nevyspala, ale jenom mě to tak zajímá. Říkám si, jaký by to s ním asi bylo. Musí to určitě bejt jiný, viď?“

Je třeba říci jednu věc: všichni Italové jsou nevěrní, protože – jak je všem známo – jsou od narození a od přírody náramnými milovníky žen. Naproti tomu všechny Italky jsou věrné. Nevěrná žena může být zabita a nikdo na její ochranu nezvedne ruku, protože spáchala neodpustitelný hřích, ten nejhorší ze všech – zneuctila svého muže. A svůdce musí být potom pohaněn a potrestán a někdy i zabit, aby muž, jemuž byly nasazeny parohy, opět získal svou čest. Když na pomstu sám nestačí, pomohou mu jeho bratři a členové rodiny, celá část města, kde bydlí, neboť čest musí být zachráněna. Je tedy přirozené, že ženy, které se na jiného muže nesmí ani podívat, přece na něho tajně hledí, sní o něm, zamilují se do něho na dálku. A aspoň očima a ve svých snách se dopouštějí nevěry a cizoložství.

Z toho však vyplývá jedna dosud nezodpověděná otázka: jsou-li všichni Italové nevěrní a spí se všemi ženami ve městě, jak je možné, že všechny ženy – až na jednu či dvě výjimky – jsou věrné? Buď mužové nejsou tak náruživými milenci, jak tvrdí, nebo všichni nosí parohy, což ovšem žádný Ital nikdy nepřizná. To je tedy opravdu prapodivná záhada.

Na prvním kopci začali z průvodu odpadávat první nosiči a Němci se pokoušeli v řadách pochodujících udržet pořádek.

„Je mi fuk, kdo a kde pochoduje,“ hartusil rotmistr Traub, „protože pochod je pochod a ne tažení dobytka.“ Jenže v horách to jinak nešlo, a tak vojáci nakonec museli lidi postrkovat puškami. „Odvolávám,“ vzdal se rotmistr. „Pochod je pochodem všude, jenom ne v Itálii.“

Kolem poledne ti, co mohli pochodovat v tempu, se seřadili a srovnali si krok do rytmu, který je spojoval a povzbuzoval, podobně jako onoho dne, kdy si podávali víno. Tiché podupávání kročejů, závany zpocené kůže pod proutěnými košíky, pach výkalů tažných zvířat a stojaté vody z odvodňovacích kanálů podél silnice, šumění vody přes balvany řečiště – to všechno pochodující pojilo dohromady.

Cestou se sbíhali cafoni, kteří tu za podíl na sklizni pěstují zeleninu a obilí na pronajatých farmách podél řeky, ale ani jeden z nich nic neřekl a my také mlčeli. Nikdy by nás nemohli pochopit.

Zvečera, čtrnáct hodin poté, co jsme vyrazili do chladného rána, začali první z nás stoupat do prudkého svahu odbočky, vedoucí ke Konstantinově bráně a do Montefalcone.

Nadešel nejkrušnější závěr výpravy, protáhlý kopec před cílem a setkání s těmi, kteří nás očekávali. Už dole podél řeky se rozletěla zpráva, že obyvatelé Santa Vittorie se vzdávají svého vína a přinášejí je na vlastních hřbetech. Ulice Montefalcone lemovaly hlučící zástupy a my se na chvilku zaradovali, že nám jásají na uvítanou. Jak jsme byli naivní, jak nás jen mohlo něco takového napadnout!

První se k nám vrhl řezník. Odtrhl se od chodníku podél hlavní ulice a stoupl si před nás v zástěře potřísněné krví, s kozí lebkou v rukách a zahulákal: „Řekněte, že mý oči lžou.“ Přitiskl si zkrvavené ruce na oči. „Řekněte mi, že nevidím to, co vidím.“

„Nevšímejte si ho,“ uklidňoval nás Tufa.

„Jen mi to řekněte, jen to řekněte, já vám uvěřím,“ vřeštěl dál, „protože tomu, co vidím, věřit nemůžu.“ Vrazil kozí lebku Tufovi před obličej a snažil se mu strhnout koš s vínem ze zad. „Žádnej Ital nemůže dělat to, co vidím dělat tvoje lidi. Řekni, nejste snad Řekové?“

Takhle to začalo. Vylíčit, co se dělo potom, je příliš bolestivé. Plivali nám na čela a na tváře, tahali nás za vlasy a zvedali nám hlavy, aby všichni viděli obličeje, skloněné k dlažbě. Kněží na ulicích se od nás odvraceli a jeden z nich navedl malého klučinu, aby se na nás vyčural z farní terasy. Italský voják ve službách Němců na nás namířil pušku.

Jakási žena, prý docela ctihodná, prorazila kordón německých vojáků, kterým nás museli chránit před našimi vlastními lidmi, vrhla se na Tufu kráčejícího v čele a chňapla ho za poklopec.

„Koukněte,“ zaječela na ostatní, natáhla ruce a obrátila je dlaněmi vzhůru. „Nic tam nemá. Přísahám, dočista nic!“ Proběhla podél řady čumilů. „Nic jsem nenahmátla,“ vřeštěla. „Oni nemají koule.“

Něco takového jsme v životě nezažili. Dokonce ani později, když se dozvěděli důvod našeho činu, nám neodpustili. „To je nám jedno,“ prohlašovali. „Něco takovýho můžou provést jenom ničemové.“ Od té doby, když jde někdo z nás do Montefalcone, zapírá, odkud pochází.

„Santa Vittoria?“ říkávají v Montefalcone. „Nu ovšem, to je to město, kde chlapi nejsou chlapama. Bylo to dokázáno.“

A na dovršení potupy nás nakonec museli zachránit Němci a za to námi opovrhovali. Kapitán von Prum vyslal jednoho vojáka napřed, takže v okamžiku, kdy jsme cestou k železničnímu skladišti vstupovali na náměstí Frossimbone (kam od té doby nikdo z nás nechce ani vkročit), stál na terase svého hlavního stanu plukovník Scheer se skupinou podřízených důstojníků. Pochodovali jsme kolem nich s naším vínem, které teď už bylo jejich majetkem, pochodovali jsme – jak prohlásil potom Tufa – zrovna tak jako otroci museli pochodovat před Caesarem, když se jeho armády vracely z válek. Obyvatelé Santa Vittorie sehnutí k zemi tíhou svého nákladu i hanbou defilovali před německými oficíry.

„Nechápu, jak jste to dokázal,“ volal plukovník Scheer na kapitána. Poslal mladého důstojníčka dolů, aby někoho z nás štípl do tváře a přesvědčil se, jsme-li skuteční lidé.

Důstojníček štípl do obličeje Guida Pietrosanta. „Jo, jsou to opravdický lidi,“ prohlásil.

Když kapitán von Prum procházel podél terasy, na níž se shromáždili důstojníci, plukovník Scheer ho zastavil. „Jestli se nemýlím, stane se z vás brzo major Sepp von Prum. Jakpak to zní?“

Kapitán von Prum odpověděl, že to zní pěkně.

„A co se týče toho dalšího,“ plukovník Scheer mu poklepal na prsa v místě, kam se připichují vyznamenání, „na tohle jsem nezapomněl. Své slovo dodržím.“

To byl jeden ze vzácných okamžiků, kdy jsme spatřili, jak se kapitán von Prum naplno směje.

Cesta zpátky byla ještě svízelnější, protože mnozí se chystali strávit noc v Montefalcone a před návratem domů si odpočinout. Jenže to teď nebylo možné a tak jsme se jen modlili, aby už nadešla chladivá tma, v které bychom se mohli skrýt.

Se vzpomínkou na dlouhý pochod zpět si teď připomínáme, že tehdy se Caterina Malatestová poprvé setkala s kapitánem von Prumem. Kapitán slíbil, že náklaďák se skrovným přídělem benzínu dá k dispozici ženám a dětem na zpáteční cestu vzhůru od úpatí hory, a svůj slib dodržel. Malatesta navzdory Tufovu přání pomáhala nést víno, a protože na takovou námahu nebyla zvyklá, měla teď nohy samý puchýř, že ani naboso nemohla jít dál.

„Budu se muset svézt s Němci,“ oznámila Tufovi. „Nezlob se na mě, nerada tě opouštím.“

„Nést tě nemůžu, jen jeď,“ rozhodl Tufa. Sotva však náklaďák sjel dolů k Říční silnici, díval se na to jinak. Zadní část vozu už obsadily ženy, a když zastavili, kapitán pokynul Malatestě, aby si sedla vedle něho a rotmistra Trauba.

„Sedni si dozadu,“ přikazoval Tufa. Když kapitán opět pokynul na sedadlo vedle sebe, Caterina pohlédla na Tufu a přistoupila k předním dvířkům.

„Jeď raději s další skupinou,“ zarážel ji Tufa. Caterina se však od něho odtáhla a posadila se vedle kapitána. Tufa se na ně díval do vozu.

„Prosil jsem tě…,“ řekl, ale náklaďák se už rozjel.

„Viděl jste, jak čuměl?“ ptal se rotmistr Traub. „Na toho si musíme dát bacha.“

„Zjistěte, jak se jmenuje a co dělá,“ nakázal kapitán.

Několik kilometrů ujeli mlčky, až konečně kapitán von Prum rozsvítil uvnitř vozu malé palubní světélko, aby viděl na ženu vedle sebe. Měla na sobě selské šaty, ale snaha vypadat jako selka se míjela účinkem. Jsou ženy, které příroda obdařila takovým půvabem, že si nevědí rady, když svou krásu mají učinit méně nápadnou. Hrubost oděvu jen zvyšovala jemnost Caterininých rysů.

„Ještě jsem vás nikdy neviděl,“ řekl kapitán.

„Ale ano, už mnohokrát,“ odpověděla Malatesta.

„Neviděl,“ opakoval kapitán.

Neviděl! Jak je strohý, pomyslila si. Typicky úsečný Němčour, bez šarmu. Jeho korektní chování na ni nezapůsobilo.

„Ujišťuji vás,“ řekl von Prum, „že kdybych vás už viděl, nebyl bych to zapomněl. A proto jsem vás nemohl vidět.“

Pokrčila rameny. Je tak typicky německý, jako já jsem typicky italská, říkala si v duchu. Zneklidněla, když si uvědomila, že s ním hovoří spisovnou italštinou a nikoli dialektem. Dopustila se tím taktické chyby, kterou způsobila únava. A navíc ji znepokojilo zjištění, že jí rozhovor ve srozumitelné, kultivované italštině dělá dobře, stejně tak jako blízká přítomnost člověka, který je upravený a voní čistotou.

„Jste jiná než ty ostatní,“ poznamenal.

„Jsou to moji krajané,“ řekla Caterina.

„Ne, vůbec se jim nepodobáte. O nic víc než já.“

Opět pokrčila rameny.

„Jsme tu oba cizinci, vy i já,“ pokračoval Němec. I jeho dech jako by voněl skoro sladkou čistotou. Věděla, že jí však čpí z úst šalotka, divoká cibulka, kterou si natrhali podél cesty u řeky.

„Vy jste víc podobná mně a já vám, než se podobáte těm ženám vzadu ve voze,“ usoudil kapitán von Prum. Když vůz musel několikrát prudce zabrzdit, aby se vyhnul výmolům uprostřed silnice, ženy na zadních sedadlech to vyrazilo vždycky kupředu. Hlasitě přitom vzdychaly a dokonce se i strachem rozvzlykaly.

„Slyšíte je?“ zeptal se kapitán. „Vy přece takhle nenaříkáte. My takhle nejednáme. To jenom lidé jako ty vzadu.“

„Vždyť nenaříkají,“ odporovala Malatesta. „To je jen takový způsob projevu.“

„Ovšemže,“ souhlasil. Zlobilo ji, že se dopustila další chyby.

Když se před nimi vynořil kopec s městečkem a blížili se k jeho úpatí, dotkl se von Prum Caterininy ruky. „Chtěl bych vám něco říct. Předně jste neobyčejně krásná, ale vy to víte a neznamená to pro vás víc než formální zahájení rozhovoru. Ale až někdy v zimě začne celé dny pršet a všechno nasákne vlhkostí a vy nebudete mít několik dní čím topit a co jíst a tělo vám tak prochladne, že se zachvějete před dotekem každé studené věci, podívejte se dolů k mému domu na piazze a uvidíte, jak z komína vychází kouř a pak si představte světlé pokoje a postele s čistými prostěradly a horkou vodu ve vaně a teplé, čisté šaty a někoho, kdo pro vás uvaří tak, jak si zasloužíte, a v tu chvíli snad zatoužíte ke mně přijít.“

Zastavili a Caterina se od něho mlčky odtáhla.

„Ne kvůli mně, aspoň ne hned od začátku. Ale kvůli sobě samé, protože patříte do takového prostředí,“ řekl von Prum. „To je jediný způsob, jak lidé jako vy mohou přežít. Život tohle dluží lidem, jako jste vy. Vůl dokáže přežít všude, ale čistokrevný závodní kůň ne.“

Když vystoupila z vozu, otevřel boční kapsu s mapami a vytáhl z ní pár šedivých vlněných ponožek.

„Budou se hodit, až teď půjdete nahoru. Vezměte si je. Vrátíte mi je, až přijdete.“

Náklaďák odjel a Malatesta s ostatními ženami vyrazila temnou cestou vzhůru. Pustily se do ní.

„Co vám povídal?“ vyzvídala jedna.

„Ten Němčour se s váma bavil,“ vrčela druhá. „Vy Malatestové jste všici stejný.“

Nerozčililo ji to. Už dávno přestala vnímat nebo brát osobně, když ji někteří lidé nenáviděli kvůli něčemu, co spáchali členové její rodiny a o čem sama neměla ani potuchy. Ponožky ji na nohou příjemně hřály. Zlobila se na sebe, že nedokázala nějak trefně odpovědět na jeho poslední věty. Zastavili se na chvilku odpočinku. Ženy už mezitím zapomněly na svou zášť, protože je zajímalo, co jí Němec povídal. Zalhala, že jí vykládal, jak se mu v Santa Vittorii líbí a že doufá, že také oni ho tu budou mít rádi.

„Nemáte ho poslouchat,“ ozvala se ze tmy jedna z žen. „Ať říká co chce, nejde mu o nic jinýho, než jak by z vás moh stáhnout gatě.“

Slyšela, jak s ní ostatní ženy souhlasí. „Všichni jsou stejní, úplně stejní.“

„Nesejde na tom, jestli jde o Itala nebo o Němčoura. Všichni letí jen na jednu věc.“

Potom znovu vyrazily do kopce a Caterina v duchu přemýšlela, jestli je to opravdu tak jednoduché. Cožpak to, co ona a Tufa našli jeden v druhém, je také takhle jednoduchá záležitost? Sympatie, které pocítila k Němci proti své vůli – znamenaly také jen tohle? Mrzelo ji, že přijala pozvání k jízdě vozem. Zase ten starý problém s krásným zevnějškem! Jak ostatní byly bezbezpečně ukryty za maskami svých širokých, hnědých tváří! Snad v tom tkvělo i kus jejich moudrosti. Jenže krásná žena vždycky způsobí, že na ni mužové dorážejí, ne pro ni samotnou, ale jen kvůli sobě. A protože je taková, jaká je, nepodaří se jí uniknout. Krása bývá zřídka provázena moudrostí, to Caterina věděla, zato ale často plodí nebezpečí.

Po odevzdání vína plynul čas klidným tokem. Hrozny každým dnem tučněly. Kmotr Réva nám líčil, jak je slyší růst za teplých nocí, jak se pod slupkami nalévají a nadouvají. Víno jsme odevzdali, a že by teď objevili falešnou zeď, se nám už ani nezdálo pravděpodobné. Proč by měli slídit po něčem, co nepostrádali, ptali jsme se sami sebe. Dalo se říct, že Santa Vittoria si tedy žila plna sebedůvěry. Ať se Itálie třeba rozpadá, nás to nepálilo.

Rostoucí přátelství mezi kapitánem von Prumem a starostou se stávalo překvapující zvláštností. Říká se, že každý Němec má chuť utírat špinavé cápoty po svém sousedovi a v tomhle směru netvořil von Prum žádnou výjimku. Začal starostu převychovávat. Dohlížel na to, aby se každý den holil, aby měl ostříhané a upravené vlasy. V září, v den Bomboliniho čtyřicátých osmých narozenin, poslal Němec jeho míry ke krejčímu do Montefalcone a za několik týdnů přišel oblek, koupený za von Prumovy peníze.

„Máte-li se podílet na vedení města,“ řekl von Prum, „chci, abyste mě při tom důstojně reprezentoval.“

Kapitán v té době pracoval na první verzí svého „Nekrvavého vítězství“ a tenkrát ti dva spolu začali rokovat o chování zdejších lidí a jeho pohnutkách.

„Povězte mi teď, ale docela upřímně,“ naléhal kapitán, „proč s námi tak ochotně spolupracujete?“

„Protože našinec není žádnej sbor pitomců a protože jste s náma jako s pitomci nezacházel,“ odpověděl Bombolini. „Výsledek toho je, že jste si vzal část našeho vína a nám zbyla ještě polovička.“

Jejich krátké rozmluvy se postupně protahovaly, až obvykle vyústily do mírné výměny názorů.

„Výměna názorů přináší uspokojení,“ napsal kapitán von Prum svému otci, „když člověk ví, že jeho názor nakonec zvítězí. Tímto způsobem získá informace o názorech protivníka, aniž se debata vymkla z rukou nebo pozbyla potřebnou disciplínu.“

Zdálo se, že ho nejvíc ze všeho zajímá otázka, proč německá hvězda dospěla tak vysoko, zatímco italská tak hluboko poklesla.

Proč lid Německa je tak mladistvě a mužně průbojný a plný života a lid Itálie tak dekadentní a zkorumpovaný a vyčerpaný?

„Podívejte se na své vojáky. Proč všichni italští vojáci prchají z bitev?“

V takových okamžicích upíral Bombolini zraky na podlahu. Na tom bylo něco pravdivého. Vždyť i Tufa opustil bojiště a hověl si v posteli v ženském objetí.

„Možná, že je to proto, že naši vojáci milujou víc život než vaši vojáci,“ uvažoval Bombolini.

To von Pruma rozesmálo. „Ale k čemu je život beze cti?“

„To nevím,“ odvětil Bombolini. „Myslím, že jsem si takovej život se ctí ještě nevyzkoušel. To je pro našince moc velkej luxus.“

Jindy si von Prum stěžoval na italský nedostatek organizačního talentu a smyslu pro občanskou disciplínu a rozebíral jejich příčiny. „Například vaše ulice,“ vykládal, „proč jsou samá jáma a samé svinstvo? Proč? Váš systém kanalizace – to je stoka uprostřed města! Jak to, že my máme splachovací klozety a vy jenom díry? Proč?“

Bomboliniho takové otázky občas naštvaly, protože na ně neuměl odpovídat a kapitán ho tlačil víc a víc ke zdi.

„Asi nejsme dobrý organizátoři,“ zvolal Bombolini jednoho dne, „ale umíme bezvadně improvizovat. Proto jsme špatný vojáci, ale dobrý partyzáni.“

„Má to snad být vyhrožování?“ optal se Němec a nato spolu několik dní nepromluvili.

Jednou odpoledne von Prum prohlásil, že déle než šest století nevyhrála Itálie ani jedinou pořádnou bitvu.

„Co mám na tohle říci?“ radil se starosta s Babbaluchem.

„Řekni tomu všivákovi, že je nás snadný dobýt, ale těžký porazit,“ doporučoval švec. „Řekni mu, že na to přijde sám.“

„Někdy umírám touhou povědět mu o vínu,“ přiznával se Bombolini, „jen proto, abych viděl, co to s ním udělá. Někdy si říkám, že by to snad stálo za tu legraci.“

„Rozdíl mezi Němcem a Italem je takovejhle: když Talián vejde do místnosti, odhaduje si, kolika lidem se asi zalíbí, kdežto nácík si sumíruje, kolik lidí jím bude opovrhovat. Nevím proč, ale všichni Němci opovrhujou sami sebou,“ rozumoval Babbaluche.

„Mám mu to říct?“

„Jo, ale napřed si u padre Polenty zamluv poslední pomazání,“ varoval švec.

Jednou časně zrána, toho dne, kdy kapitán von Prum obdržel poselství, které tak rychle a otřesně všechno změnilo, přišel sám navštívit starostu do Paláce lidu.

„Něco jsem objevil,“ sděloval kapitán. „Je to docela jednoduché. Německo nazývá svou vlast otčina – mužné otcovství je v ní tedy vedoucím principem, zatímco pro vás je vlast zemí mateřskou. Souhra dvou pohlaví!“

Tento objev ho velice vzrušil. „Žasnu, že jsem nikde nic takového nečetl. Muž a žena! Jaký je muž? Muž je výbojný, muž bere. Jaká je žena? Žena je pasivní, žena dává. Dávat a brát! Síla a slabost. Víte, že jeden z důvodů, proč se věci mezi námi vyvinuly tak úspěšně, je ten, že jsme vlastně uzavřeli dobré manželství?“

„Měl by ses ho zeptat, kdy se budeme moct dát rozvést,“ poznamenal Babbaluche ještě před příchodem posla. „Muž – to je rozum, žena – to je emoce. Jeden z důvodů, proč nedokážete nic pořádně zorganizovat, je ten, že organizování je věcí rozumu. My zase věci neprociťujeme tak do hloubky. Není tedy všechno jen na naší straně.“

„Jo, my máme sklon jednat od srdce,“ souhlasil Bombolini. „To je ta potíž s našimi vojáky. Mají sklon jednat jako lidi. Nemůžete mít pořádnou armádu, která je zároveň lidma.“

„Ano, výborně,“ pochvaloval si Němec. „Tohle je každopádně to, k čemu jsem směřoval. Myslím, že jsem teď našel tu správnou odpověď, konečnou odpověď.“

Začal předčítat ze svých poznámek, které držel v ruce. „Ital žije emocí a emoce odčerpává energii. To je fakt vyplývající z prostého pozorování. Po určitou dobu vás emoce poháněly kupředu a vy jste vzpláli krátce a zářivě. Potom jste však svůj zdroj energie spotřebovali, spálili jste sami sebe, opotřebovali jste se, a teď je Itálie stará, velice stará.“

„Zato vy teda jste mladý,“ řekl Bombolini.

„Protože rozum se nenechává ničím spoutat, nikdy se nestráví. Rozum je neúnavný, věčně činorodý,“ dumal kapitán von Prum. „Proto duch naší rasy, to, co nazýváme duší Němectví, je nevyčerpatelným zdrojem mládí. Jsme tak mladí, jako jsme byli na začátku své existence, zatímco ostatní Evropa umírá stářím.“

Není třeba dodávat, jak tohle Bomboliniho otravovalo. Vypravil se k Babbaluchemu s nadějí, že u něho najde povzbuzení, ale než sestoupil Cavourovou třídou k příštipkářovu domku, obešel náměstí Lidu. Kráčel po otlučených dlažebních kamenech podél domů a snažil se vidět staré věci novým pohledem – svatá Maria Ohnivé Pece – postavena před mnoha staletími, fontána čurající želvy – poslední ukázka konstruktivního vodního stavebnictví – vytvořena před čtyřmi sty lety. Robert Abruzzi se vždycky ptával:

„Jak jste tohle všecko mohli postavit, když to teď ani nedokážete opravit?“

Tohle vždycky dohánělo Tufu k zuřivosti. Kam zmizely všechny peníze, všechna energie? Co se s nimi dělo, když nám je sebrali? Kde se nám ztratily? Proč je všechno v tak zuboženém stavu?

Bombolini právě skončil u Babbalucheho výklad o Němcových názorech, když okno domku se rozdrnčelo rachotem poslova motocyklu. Ženy před ním musely uskočit stranou, děvče s košíkem prádla upadlo jak dlouhé, tak široké a prádlo se převrhlo na ulici. Doběhli ke dveřím a uviděli rotmistra Trauba sbíhat ulicí dolů, aby poselství převzal co nejdříve.

„Něco se děje,“ zvolal Bombolini, „něco důležitýho.“

Vrátili se do domku, když motocykl projel kolem na zpáteční cestě.

„Řekni mu tohle,“ radil Babbaluche. „My teda jsme starý, ale kdy vy jste si naplánovali dojít do věku dospělejch?“

Traub stál ve dveřích s poselstvím v ruce, ale von Prum ani nevzhlédl. Pracoval na svém „Nekrvavém vítězství“ a listy s jeho poznámkami pokrývaly víko kufru, které používal místo psacího stolu. Třebaže rotmistr Traub věděl, že kapitána nesmí vyrušovat, když pracuje na svém pojednání, usoudil, že se toho tentokrát odváží.

„Myslím, že vám nesu dobrý zprávy,“ ohlašoval.

„Pak můžou počkat,“ odbyl ho von Prum.

„Myslím, pane kapitáne, že zejtra v tuhle dobu vám budem říkat majore von Prume.“

Uslyšel, jak pero spadlo na kufr, ale kapitán se ještě nepohnul.

„Naučil jsem se jedné věci,“ prohlásil. „Na nic se nespoléhat. Víte, co hlásá Klausewitz? ‚Jediný správný válečný plán je ten, který plánuje nepředvídatelné.‘ Takhle nějak to říká.“

Pokračoval ve své práci ještě čtvrt hodiny – považoval to za projev příkladné disciplíny – až konečně vyšel do předního pokoje.

„Jestli vás někdy zapomenu oslovovat majore,“ ozval se rotmistr Traub, „tak mi to odpusťte. Bude to nějakej čásek trvat, než si na to zvyknu.“

„Dám vám na to měsíční lhůtu,“ řekl von Prum a oba se rozesmáli.

Obálka obsahovala dva dopisy. První, od kapitánova bratra Klause, byl poslán přes Montefalcone.

Drahý bratře!

Všechno na světě.

Jenom tenhle jediný.

Tvůj bratr.

Myslím, že se zblázním. Co řekneš mladému německému chlapci, který se zblázní?

Čekal, že druhý list přináší dobré zprávy, a zamrzelo ho, že otevřel nejprve Klausův dopis, protože tím setřel kus radosti. Mrzelo ho také, že už si nevzpomíná na obsah svého posledního psaní, na které Klaus zřejmě odpovídal. Naštěstí si dělal od dopisů kopie. Hned je vyhledal. Dvě otázky Nietzscheho: co znamená život pro vojáka a který voják by nechtěl zemřít pro slavnou věc. Usoudil, že záležitost Klausova pomatení mysli, v které uvěřil, bude muset promyslet později. Rozevřel druhý list a tu s úžasem zjistil, jak se mu začíná třást celá paže. Nebyl to oficiální dopis, byl psán rukou.

Von Prume,

jistě jste nečekal zrovna tohle, ale ani já jsem nečekal, že Vám něco takového budu psát.

Navrhl jsem Vás k povýšení a k vyznamenání, jak jsem slíbil.

Oba návrhy byly zamítnuty.

Dělali si legraci z Vašeho výkonu a tím i z mého návrhu.

Rozbor obchodních dokladů za uplynulých 20 let, které jsme obdrželi od velkoobchodníků s vínem zde ve městě i od firmy Cinzano, ukazuje, že Vaše dodávka měla činit 600 000 lahví a nikoli jen 150 000, které jste tak okázale nechal dopravit do Montefalcone.

Jedna velice prostá otázka: kde je zbytek vína?

Očekávám Vaši zprávu zítra do 10 hodin dopoledne.

Scheer

Odešel do svého pokoje, zavřel za sebou dveře a do večera se neukázal. Z této situace vyplýval jednoznačný závěr: budou tvrdit, že se mu podařilo obyvatele města donutit k transportu vína jedině tak, že souhlasil, aby si většinu z něho ponechali sami pro sebe. Na to mohl odpovědět kontrolou zbývajícího vína.

Může se objevit i tvrzení, že jde o vyložený případ zlodějny a korupce, že za peněžité nebo věcné úplatky splatné po válce nezabral víno pro Otčinu, ale pro osobní zisk. V tom případě musí být víno někde ukryto a může být nalezeno.

Mohli by to považovat za podobný případ zbabělosti, jaký se přihodil v San Pietro di Camano. Tam velícího důstojníka varovali, že zemře, jestli dá víno zkonfiskovat, on jim uvěřil a podal o vínu falešné zprávy. Němci ho za to pověřili provedením poprav.

Víno by mohlo být ukryto někde ve městě a oni ho ošidili. To víno tu někde je a oni si z něho udělali blázna. Určitě tady je a Italo Bombolini ho tahá za nos. A přece se mu to nechtělo uvěřit. Byl přesvědčen, že vysvětlení musí spočívat v něčem jiném.

Toho odpoledne se dopustil chyby. Odešel z Constanziina domu a začal se procházet městem. Prohlížel si uličky, odhadoval rozměry, pohyboval se hbitě a neklidně, s napjatou zvědavostí, jako liška, když pátrá po vhodné skrýši, než honicí psi vyrazí na lov. Prozrazoval to výraz jeho obličeje, který nás varoval. Všichni jsme to věděli předem. Tak promarnil okamžik překvapení, po kterém každý dobrý voják tak dychtivě pase. Večer se vrátil na náměstí Lidu, kde všichni už věděli a čekali, a jak spatřil Itala Bomboliniho s ostatními u fontány, zamířil svým typickým způsobem rovnou k němu. Nechtěl mluvit se starostou o samotě, chtěl vidět také oči druhých. Jeho oči hleděly tvrdě a chladně, bez hlubšího zájmu, jako by se nejednalo o žádnou důležitou věc, ale jen o nějakou kuriózní otázku.

„Tak už jsem se to dozvěděl,“ řekl. „Kdepak máte zbytek vína?“

„Zbytek jakýho vína?“ zeptal se Bombolini. Zatvářil se překvapeně a rozzlobeně.

„Zbytek všeho vína.“

„Nemůžete dostat zbytek vína,“ prohlásil Bombolini. Začínal křičet a muži kolem něho se rozpalovali. „To víno je naše. Slíbil jste nám ho. Copak lžete? Copak slovo německýho důstojníka je na hovno?“

„Víte dobře, o jakém vínu hovořím.“

„O zbytek toho vina budeme bojovat, kapitáne. Budeme bojovat, protože nám nic jinýho nezbude.“

„To raději padneme,“ vykřikl Pietrosanto. „A bůh vás zatrať, vy padnete s námi.“

Kdosi Pietrosanta zarazil, sevřel ho pažemi a táni pryč.

„On to tak nemyslí,“ volal ten muž na von Pruma. „Chce tím jenom říct, že vzít nám zbytek toho vína – to by byla naše smrt.“

Jak už bylo dříve řečeno, a řekli to i druzí, všichni Italové jsou rození herci, kteří ovládají umění dobrého lhaní. Je to asi pravda, protože všichni hráli své úlohy přímo znamenitě.

„Nejde přece o tohle víno,“ musel je konejšit Němec. „Tohle víno vám nevezmeme. Jde o to další víno.“

A tu se opět kolem něho shlukli, otvírali huby a poulili oči, jako by se snažili spatřit něco stěží rozeznatelného a tupé výrazy jejich tváří nevyzařovaly víc důvtipu než obličej Fungův či skřeky Capoferrovy.

A tak jim Němec musel povědět o dokladech velkoobchodníků a firmy Cinzano, o množství více než miliónu lahví a při jeho výkladu zírali jeden na druhého s ústy dokořán a zmateně brebentili: „Ale kdepak – takhle to přece nemůže být – kdepak – to musí být nějaký omyl – omyl – omyl –“

Když skončil, jeden z nich prohlásil, že žádný člověk na světě nemůže mít takové bohatství, a ostatní na to přikyvovali a mlčeli.

* * *

Mnoho mužů se vychloubá svým zvykem mluvit pravdu a namlouvá si, že tato ctnost jim umožňuje rozpoznat lež u ostatních. Von Prum věřil, že upře-li pohled na rty hovořícího, zabodne-li se zrakem do jeho očí, musí lhář zakolísat a zakoktat se a potom odvrátit zrak, protože pravda a čestnost konfrontovány se lží musí nakonec zvítězit. Byl by měl vědět, že dobrá lež pravdu vždycky předčí, protože je našlechtěna k jejímu věrnému obrazu, kdežto pravda nemá na sobě nic jiného než své vlastní neobratné já. Hledíte-li na ústa Itala, když mluví pravdu, možná, že se zabreptá, při lhaní však ani nemrkne: Sám Mistr napsal: Nikdy neříkejte pravdu, když vystačíte se lží. A tak se jim tedy podařilo kapitána von Pruma přesvědčit.

Opravdu jim uvěřil, když se Pietrosanto omlouval za to, co řekl, a potom se zeptal: „A což kdybychom měli milión lahví – kdyby, rozumíte – Matko boží – kam bychom je proboha mohli dát? Copak je to možný, schovat milión flašek?“ Kapitán se odebral do svého pokoje a hned se dal do psaní.

Činím následující prohlášení, aniž bych se obával, že budu nařčen z nepravdy.

Z důvodů momentálně těžko pochopitelných jsem nucen předpokládat, že jste byl mylně informován a že další pátrání z vaší strany to potvrdí.

Následující prohlášení utvrzuji svou dosavadní pracovní i osobní pověstí, svým dobrým jménem i dobrým jménem své rodiny, které, jak sám víte, není bezvýznamné.

Prohlašuji na svou čest, že ve městě Santa Vittorii není žádné jiné víno kromě toho, k jehož držení jsou obyvatelé oprávněni.

Hned večer odeslal dopis do Montefalcone a ještě téže noci přišla odpověď.

Milý von Prume,

po obdržení Vašeho dopisu jsem nucen uznat, že jsem byl zřejmě mylně informován, což další pátrání mého úřadu jistě potvrdí. Spěte konečně tuto noc klidně.

Scheer

Než ulehl, odpověděl na Klausův dopis, jak nejlépe uměl. Mladému Němci, který začíná ztrácet rozum, nemá co říci kromě toho, aby se vzpamatoval, napsal mu. Ztráta rozumu bývá často jen projevem slabošství a v takové chvíli musí člověk najít odvahu a prokázat, že jeho charakter je silnější než mozek.

Potom přečetl dopis plukovníka Scheera rotmistru Traubovi, kterému přišel tak k smíchu, že napřed zhluboka zalapal po dechu a pak se Masitě rozchechtal.

„Tady přece žádný víno nemůže bejt,“ prohlásil. „Není tu místo, kam by ho schovali, a kdyby ho schovali, nedokázali by to udržet v tajnosti. Člověk je musí znát, pane kapitáne. Ti vám vykecají všecko, co se dá vykecat, a co nevědí, to nepovědí.“

ČÁST ŠESTÁ

Smyčka se zatahuje

Mohlo by se očekávat, že problém chybějícího vína oddělí Němce od Italů a rozdmychá vzájemnou nedůvěru. K ničemu takovému však nedošlo. Pro nás i pro Němce bylo stejně důležité, aby žádné jiné víno neexistovalo.

Otázka vína se stala stejně výlučným předmětem našich rozhovorů. Celé dny jsme jí probírali a přetřásali seshora, zezdola, jak činí lidé, kteří utrpěli nepochopitelnou urážku a pak se snaží vypátrat nějaký smysl v nesmyslu. Dokonce jsme s Němci chvíli rokovali i o tom, kde by podle nich mohlo být víno ukryto.

„Jedinej logickej úkryt by moh bejt v tom starým římským sklepě,“ odvážil se pronést Bombolini. „To je jediný místo, který je na to dost veliký. Jenže tam to víno není.“

Nato jsme postoupili k otázce, proč měl kdo zájem prohlásit, že jsme víno schovali, a nakonec jsme k ní našli i odpověď. Usoudili jsme, že velkoobchodníci a někteří zaměstnanci firmy Cinzano zfalšovali čísla, aby po válce mohli uplatňovat nároky u italské nebo německé vlády na odškodnění za zkonfiskované víno, které ve skutečnosti nikdy neexistovalo. To znělo tak přesvědčivě, že tomu uvěřilo i mnoho našich lidí. A pak jsme o vínu úplně přestali hovořit, protože se držíme zásady, že mozku škodí prodlévat příliš dlouho u jedné věci, že se musí občas pročistit přilitím nových myšlenek jako nádrž čistou vodou, aby se nezkalila a nezatuchla.

S válkou se něco dělo, ale to se nás netýkalo. Do Santa Vittorie opět proudila několik hodin denně elektřina, snad Němci pro vlastní potřebu dali do pořádku elektrárnu a nevěděli, jak nás odpojit, a tak Vittoriniho rádio začalo občas hrát. Říční silnice hučela celé noci čilým ruchem směrem k jihu, slyšeli jsme, jak ve tmě na sebe narážejí vojenská vozidla v kolonách. Jednou odpoledne před setměním jsme spatřili pluk italských vojáků pochodovat dolů po silnici jižním směrem.

„Už to nebude dlouho trvat,“ usoudil Babbaluche. „Už se rozhejbali i Italové.“

Když vítr vanul příhodným směrem, zaslechli jsme občas z dálky hřmění těžkého dělostřelectva. To nás zajímalo, protože příchod Američanů a Angličanů by znamenal záchranu. A tak jsme se o naše tajemství už skoro přestali bát, vždyť svou zkoušku už jsme složili s úspěchem, a kdyby bylo mělo dojít k nějakému vyzrazení, bylo by k němu došlo už dávno. Naučili jsme se žít se svým tajemstvím.

Jednoho večera se však přihodilo to, čeho se kapitán von Prum obával. Lidé se už vraceli domů z vinic, což mnohým zachránilo život, když se nad městem objevila letadla a shodila několik bomb. Dopadly většinou na vinice a trošku poškodily révové keře, ale některé sletěly také mezi domy Starého Města. Nikdy jsme se nedozvěděli, kdo nás bombardoval, zda Němci, Angličané nebo Američané. Pár starých lidí to zabilo a několik těžce zranilo. V montefalconské nemocnici, kterou německá armáda zabrala pro vlastní raněné, neměli pro nás místo, a tak Tufa upravil Palác lidu na provizorní lazaret pod vedením Malatesty. Nevypadalo to tam zrovna vábně. Pomáhal jí Bombolini, ačkoliv nesnášel pohled na raněné, a Roberto Abruzzi s Angelou. Chyběly však léky na utišení bolesti a k zaražení infekcí a to jim znesnadňovalo práci.

„Budete muset zajít za Němcem a požádat ho, aby vám sehnal léky v Montefalcone,“ řekla Caterina starostovi.

„Myslím, že na tohle nebude mít zrovna moc velkou chuť,“ namítal Bombolini.

„Povězte mu tedy, že jako velitel města zodpovídá za zdraví a životy občanů ve smyslu článků Ženevské dohody o způsobu vedení války.“

„Tohle všechno bych mu neuměl povědět.“

„Řekněte mu, že když to neudělá, bude po válce stíhán jako válečný zločinec,“ naléhala Malatesta.

„Tohle byste mu ale měla vyložit vy, vás poslechne,“ vytáčel se Bombolini. „Copak jste si nevšimla, jak po vás šilhá?“

„Nikdy nepřejdu piazzu, abych šla Němce o cokoli prosit,“ řekla Malatesta.

Tentýž den zajel kapitán von Prum do Montefalcone a přivezl skoro všecko, co jsme potřebovali. Potom přicházel do nemocnice každý den pomáhat. Byl zručný a pohotový a krev ho neodpuzovala, na rozdíl od Bomboliniho a Roberta. Zato Tufa se od prvního dne ani neukázal. Sténání, výkřiky bolesti a pohled na utrpení nesnášel.

Když kapitán von Prum pomáhal v Paláci lidu, hleděl si své práce a mezi ním a Malatestou nepadlo ani slovíčko, které by nesouviselo s ošetřováním raněných. Jediný náznak navenek neprozrazoval, jak kapitán sklouzává po šikmé ploše lásky. Začal si však o Malatestě psát do deníku a pak i Kristině Mollendorfové, což byl vyložený příznak zamilovanosti.

„Člověk na ni musí mnohé obdivovat, ale za jakou cenu! Je to typ, který jsi nazvala ‚nová žena‘, jedna z těch samostatných žen, o jakých se mluvilo před vypuknutím války. Díky bohu, že tuhle éru už máme za sebou. Bůh nás chraň před takovými emancipovanými ženami a Bůh buď pochválen za takové, jako jsi ty. A teď se klidně začervenej.“

Jindy se rozepsal o temnotě, která jako by z Cateriny vyzařovala, o její olivově snědé pleti a tmavých vlasech, o černých brvách, pod nimiž se oči tak černají, až ztrácejí barvu.

„My takový druh lidí neplodíme. Jsou zajímaví, ale zároveň odpuzují. Člověk cítí, že ta jejich temnost nelpí jenom na povrchu, že proniká až do ducha či duše nebo jak to lze nazvat.

Jsem beznadějně posedlý představou, že všechny správné ženy jsou světlé, plavovlasé, měkké a bělostné, a že zrovna takovou mají i duši či ducha. Jestli si myslíš, že se tenhle popis hodí na Tebe, Kristino, klidně se zase začervenej.“

V dopisech, které mu přicházely v odpověď, se začaly objevovat fotografie. Na několika posledních snímcích spadávaly Kristině rozpuštěné vlasy přes bělostná ramena jako lán zralého obilí, rozvlněného na úbočí sněhobílého kopce.

Noc po bombardování byl římský sklep přeměněn na protiletecký kryt pro Santa Vittorii. Původně se předpokládalo, že obyvatelstvo, jakmile je probudí poplachová siréna, popadne deky a poběží dolů, ale ukázalo se, že to takhle nepůjde. Při skutečném náletu by přišli o život ještě dřív, než by doběhli do krytu. A přitom útěk dolů, nedostatek spánku a výstup nazpět v době, kdy se hrozny nalévají a potřebují péči a vinobraní je za dveřmi, to by lidi zahubilo stejně jako nálet. Bylo tedy rozhodnuto, že si všichni odnesou dolů pokrývky a polštáře a trochu nádobí na ohřátí jídla a město Santa Vittoria bude nocovat v římském sklepení, v sousedství vína.

Odpoledne před stěhováním zašel Bombolini dolů s rotmistrem Traubem, desátníkem Heinsickem a kapitánem von Prumem.

„To je podivuhodné místo,“ prohlásil kapitán. „Sneslo by přímé zásahy jakéhokoliv bombardování na světě a všichni by tu byli v bezpečí. Proč jsou sklepy tak veliké?“

„Povídá se, že se tu ukládalo víno z celého kraje,“ odpověděl Bombolini. „To všecko prý patřilo jednomu jedinýmu člověku. Myslím, že se jmenoval Julius Caesar, ba, byl to on.“

„Tady je obrovský sál a vzadu ještě sklep,“ rozhlížel se kapitán. „To je velice podivné rozvržení. Zajímalo by mne, k čemu byla zapotřebí tahle zeď?“

Bombolini odvětil, že neví.

Večer po celodenní práci vyrazil lid dolů po svahu. Nesli si matrace a slamníky a pokrývky a všechno možné, na co se dalo ulehnout, a tak došlo zároveň i k masovému stěhování vší a štěnic, v těchto končinách dosud nevídanému. Snesli dolů džbány s vodou, pecny chleba, láhve vína a hrnce s vařenými fazolemi, košíky naplněné cibulí a karafy s olejem k omaštění fazolí a smočení chleba. Longo uvedl do provozu osvětlení a to bylo dobře, protože v tom blikavém přítmí vypadala falešná stěna mnohem přirozeněji.

Nocležníci utáboření podél stěny se zpočátku báli hlasitěji promluvit, jako by záchvěvy jejich hlasů mohly nějakou cihlu uvolnit. Dokonce se na zeď ani neodvážili podívat, ale jejich strach brzy pominul. Jak se celý prostor zaplnil hrnci a pánvemi a kotlíky a nočníky a pokrývkami a lidmi, přestal být prastarým římským sklepením a změnil se v obyčejný letecký kryt, kde to vypadalo jako v nějaké obrovité pravěké podzemní hospodě.

Pomáhaly nám i jiné věci. Kapitán von Prum nescházel do krytu, nýbrž zůstával ve svém pokoji a pracoval na „Nekrvavém vítězství“. Von Prumovi jsme věnovali své zvědavé úvahy, jeho vojákům pití. Usadili jsme je nad kartami pěkně daleko a zády ke zdi. Chlapci z Náladovky přicházeli s vermutem a grappou a hned se hrálo tre setti od západu slunce až dlouho do noci. Tohle preventivní opatření nebylo marné. Tohle aranžmá nás hned napoprvé zachránilo od pohromy.

Začalo to už brzo večer, protože světla byla ještě zapnutá. Podle úmluvy svítila vždycky do desíti a pak vojáci a hráči karet pokračovali při svitu petrolejky, aby pracující vinaři mohli spát. Tu noc jsme uslyšeli dunění letadel dokonce až ve sklepním krytu. Bylo jich víc než jindy a bombardovala někde nablízku. Věřili jsme, že o Santa Vittorii nemají zájem a zaměřují se jen na Říční silnici a některé mosty přes řeku. Zářil měsíc a mosty se odrážely od bílé vodní hladiny.

Slyšeli jsme, jak bomby dopadají podél řeky, jak překračují obřími kročeji údolí a blíží se směrem k nám. Nebáli jsme se o sebe, jen o ty, co zůstali v Paláci lidu, a o hrozny na terasách.

Několik německých vojáků přestalo hrát a vyšlo ven, ale hned se vrátili, jak se bomby přiblížily.

„To jsou ty veliký,“ zvolal jeden z nich. „Ty veliký americký bestie.“

„Ba, to máte pravdu,“ souhlasil Bombolini. „Bombarďáky B-24.“ To bylo jeho jediné podřeknutí za celou dobu starostenství v Santa Vittorii, které však nepostřehli. Potom dunění přicházelo blíž a blíž a údery mohutněly. Ozvuky explozí letěly jak rozbouřené vlny, až jsme je vnímali i nohama, z klenby začal spadávat prach. Sklepení se chvělo tlakem výbuchů, všechno se v něm roztřáslo, i samotná hora jako by se rozklepala.

A potom se zdálo, že si toho všimli všichni naráz. Všichni, kromě hráčů karet, ustrnuli bez pohnutí, když to uviděli, jako přimrazeni zděšením před jedovatým hadem a nemohli od toho pohledu odtrhnout oči. Bomby teď padaly na horské úbočí a každá exploze jako by proletěla po žilách skály. A tu se falešná zeď začala nadouvat a vypínat a cihly z ní přímo vyhřezávaly ven a pak samy od sebe couvaly zpět na původní místo, dokud na úbočí hory nedopadla další bomba.

Falešná stěna se nadýmala a zase splaskávala, cihly přitom stěží držely pohromadě a byl to pohyb skoro tak plynulý a pravidelný, jako vlnění vzdouvajícího se moře.

Pak zahřměl obrovský výbuch, nejprudší ze všech, a vestavěná výplň se vyboulila tak daleko kupředu z ostatního zdiva, až se zdálo neuvěřitelné, že nenásleduje zvuk, z kterého jsme měli největší hrůzu na světě, suché praskání prvních sesouvajících se cihel vyražených ze zdi.

Pak se burácení explozí ztišovalo a my čekali a čekali, až se konečně vůbec nic neozývalo, letadla zmizela a všechno skončilo.

„Už to máme za sebou,“ zakřičel na nás jeden Němec. „Dneska v noci se už neobjeví.“

Vydechnutí úlevy vyletělo z hrdel jako závan nočního větru před deštěm. Následujícího jitra se všichni obyvatelé Santa Vittorie odebrali na mši.

„Copak se to děje?“ vyptával se kapitán von Prum.

„Díkůvzdání,“ řekl Bombolini. „Každý občan Santa Vittorie vzdává Bohu díky za to, že ochraňuje plody naší sklizně.“

„Já myslel, že vy sám nejste pobožný,“ podivoval se von Prum.

„Dneska jsem se jím stal,“ odvětil Bombolini.

Toho rána zjistili, že malta, která pojila cihly dohromady, se vydrolila. Kdyby se některý Němec opřel o zeď, celá výplň by se na něho svalila a poklad by byl odhalen. Později během odpoledne vyvezla skupinka mužů náklad cihel Tlustou branou na pole, kde ústila jedna z větracích šachet, a naházeli ho do ní směrem k vnitřní straně falešné zdi. Pak uvolnili ve sklepě několik cihel, aby se pár mužů mohlo protáhnout dovnitř, a hned cihly opět zasadili na místo. Z druhé strany zeď zesílili, až byla jednou tak silná jako předtím, kromě té úzké škvíry, kterou se protahovali dovnitř.

Ten den nám přinesl ještě jeden zážitek. Zedníci se vrátili z pole s prázdným vozem. Cihly zmizely.

„Kampak jste ty cihly dali?“ zajímal se vojín Zopf.

„Něco jsme vyspravili,“ odpověděli mu.

„To je správný,“ souhlasil Zopf, „to je vždycky dobře, něco vyspravit.“

O to, co jsme vlastně dělali, se nezajímali. Starali se jen sami o sebe. Snad nás ani nevnímali jako lidi. Jak to jednou vyjádřil Babbaluche, když se Ital koukne do zrcadla, vidí na nose pupínek. Když však do něho pohlédne Němec, uzří modré oči, kterými se snaží dohlédnout až do hloubky své duše.

Byl to právě Zopf, který den předtím, než začaly láhve s vínem explodovat, se nejvíc přiblížil k jejich odhalení. Popíjel ve sklepním koutě a pokuřoval fajfku, a jak přecházel k hráčům karet, zastavil se, aby si náplň fajfky vyklepal o zeď. Když se klepáním tabák neuvolnil, zaklepal na zeď znovu. Zaklepal, popošel nazpět a znovu zaklepal.

Zvučné klap – klap – pak hluché buch – buch.

„Jestlipak byste řekli, že se na tý vaší zdí dá vyťukávat písnička?“ povídal.

Tu noc ho strašně namazali. Pustili se do hry, při níž výherce je hoštěn pitím, a dbali na to, aby neprohrával. Když se Zopf následujícího rána probral, na zeď a dýmku se už nepamatoval, jenom na předsevzetí, které tu noc porušil, že se nikdy nesmí míchat grappa s vínem. Ta aféra se Zopfem však přece přinesla jeden pozitivní výsledek. Rozhodli jsme se zabít každého, kdo objeví falešnou zeď, i kdyby to museli být všichni vojáci dohromady a i kdyby to znamenalo smrt padesáti nebo sta našich lidí. Vždyť bez vína bychom tak jako tak zahynuli.

Pátého říjnového dne začaly láhve vybuchovat. Ne všechny najednou – tu jedna a za chvilku další, nato chvíli ticho a zase série výbuchů. Měli jsme štěstí, že to začalo brzo odpoledne. Zvuky explozí vylétaly ven větracími šachtami, nesly se terasami vzhůru až do ulic Santa Vittorie, jako by si někdo kdesi v údolí pohrával s malými ručními granáty nebo s bombičkami.

Něco se dělo s počasím. V říjnu u nás bývá obyčejně sucho, ve dne horko a v noci zima, ale ten den ráno se rozfičel vítr od jihozápadu. Horké, vlhké chuchvalce páry se vecpaly do ulic, uliček a náměstí, jako by shůry spadla na městečko teplá, mokrá šála. Lidé se zalévali potem a mezci vypadali, jako by jim někdo namydlil srst. Během odpoledne se vlhko prodralo větracími šachtami dolů do sklepení a usadilo se na dně údolí. A když dostoupilo svého vrcholu, začaly z důvodů nám neznámých první láhve explodovat. Domýšlíme se, že to zavinila jakási nerovnováha v procesu kvašení, způsobená závany horkého i chladného vzduchu.

Po vybuchnutí několika prvních lahví jsme spustili po provaze do jedné větrací šachty Žabáka Ranu. Popsal nám, že se láhve orosily a některé kvasí, zvlášť ten speciální šumivý druh, spumanti, s nímž někteří vinaři experimentovali. Fousy bílé pěny prý visí od zátek jako chlupy z kozí brady. Když z hrdla vyletí zátka, pronikne ven jen duté bouchnutí. Když však zátka nepovolí, tlak vína celou láhev roztrhne a zvuk výbuchu nám nahoře sevře srdce utrpením a hrůzou.

Když první rány dolétly na náměstí, myslel si Bombolini, že zná jejich původ. Fabio a Petrarchova brigáda, asi pět chlapců zapojených do organizace Rudé plameny, se zřejmě rozhodli bojovat.

Rotmistr Traub se přihnal přes piazzu. „Co tohle sakra znamená?“ křičel.

„To je asi z kamenolomu,“ vysvětloval Pietrosanto. „Někdo tam odpaluje nálože. To si tam s nimi asi hraje nějaký kluk.“ Ta odpověď Trauba uspokojila.

„Moc bezvadně jsi mu to vysvětlil,“ pochvaloval si Babbaluche. „Nikdy bych neřek, že ti to může takhle rychle zapalovat.“ Pochvala od ševce byla neobyčejně vzácnou událostí.

„No a co? Copak jsem neřek pravdu?“ otázal se Pietrosanto.

Se západem slunce a ochlazením exploze ustaly a my se aspoň do příštího dne cítili v bezpečí. Jakmile se však vrátili vinaři z teras a usídlili se ve sklepě na noc, jejich rozpálená těla zvýšila teplotu prostoru a zavinila další praskání lahví.

Moc lidí vysvětlovalo to, co se potom dělo, jako dílo zázraku.

V onu osudnou noc se totiž rozložili podél falešné zdi jakoby na pokyn samotných nebes rodiny Constanzie Muricattiové a Alfréda del Pulgatorio, kteří se chystali k svatbě. Tyto dvě rodiny vytvořily z pokrývek a prostěradel a plátěných krytů na vinařské povozy jakési dva velké, podivné orientální stany. V jednom z nich ženy šily pro sebe i pro nevěstu šaty, v druhém mužové zpívali a tancovali a popíjeli. Všichni se náramně veselili a hlučeli, protože měli z chystané svatby upřímnou radost.

V rodině Muricattiů už dávno usoudili, že si jejich Constanzii nikdo nevezme, a v rodině del Pulgatoriů byli zase přesvědčeni, že by se stal úplný zázrak, kdyby jejich Alfrédo, maličký a nesmírně plachý, požádal nějakou ženu, aby s ním sdílela lože.

Když za falešnou zdí explodovaly láhve, několik německých vojáků se otočilo od karet a zahledělo se do hloubky sklepa.

„Co se tam vzadu děje?“ zeptal se desátník Heinsick. Jeden z Náladovky na něho zamrkal.

„Vypukla oslava,“ sděloval. „Začaly lítat špunty. Dneska v noci tu něco zažijem.“

Svatebčané poslali vojákům víno, nato spustila muzika a začalo se tancovat a my doufali, že máme vyhráno. Napřed se rozezněla mandolína s harmonikou, a zatímco tyto dva nástroje vytvářely krycí zvukovou clonu, nařídil Bombolini všem muzikantům z města, aby se připojili. Zachrastila tamburína, jeden stařík zadul na dudy, Capoferro rozvířil svůj buben a to vše korunoval zpěv a tanec a tleskání rukou. Byli by museli přitisknout ucho až ke zdi, aby občas uslyšeli třasknutí exploze.

V devět večer tanečníci, utrmáceni celodenní lopotou na vinicích, začínali ochabovat, zapůsobilo také víno a muzikanti zatoužili po odpočinku.

„Hrajte!“ rozkazoval Bombolini. „Tancujte!“ křičel na muže a ženy. „Zpívejte a plácejte přitom do dlaní!“

„Už nemůžeme,“ bědoval Tommaso del Purgatorio. „Už jsme si nohy úplně utancovali.“

„Budete tancovat dál, protože musíte,“ přikázal starosta. „Celý město teď závisí na vás.“

„A neprotahujte přitom tak obličeje a tvařte se jako při zábavě,“ dodával Pietrosanto.

V jedenáct, kdy obvykle měli už několik hodin odespáno, ještě tančili. Tanec pokračoval na směny, každou čtvrthodinku nastupovali čerství tanečníci, a když přestala hrát mandolína, zadrnčely hlasitěji tamburíny nebo těžké dřevěné lžíce zabušily na kozlí kůži Capoferrova bubnu. O půlnoci si kapitán von Prum vyšel po piazze na procházku a tu zaslechl hluk veselí. Sešel se tedy z kopce podívat, co se děje. Nikdo neví, jak dlouho nás pozoroval od vchodu do Velkého sálu.

„Nezdá se, že by jim to působilo nějaké zvláštní potěšení,“ konstatoval kapitán.

„Už jsou unavený, ale hnedka naberou druhej dech. To budete koukat,“ řekl Bombolini. Pietrosanto s několika dalšími obešel zezadu stany a vydal nové rozkazy.

„Roztáhněte huby do úsměvu. A kapku švihu do kroku. Rozhejbejte se trochu do legrace a koukejte, ať na to nezapomínáte,“ napomínal Pietrosanto.

„Tak vidíte,“ ukazoval Bombolini, „už se otřepali a takhle to dokážou táhnout celou noc.“

A skutečně to dokázali.

Tanec, vysvětloval druhého dne ráno Bombolini kapitánu von Prumovi, to je v Santa Vittorii úplná tradice. Někdy se tancuje celé dny, od rána do večera a od večera do rána, až se nevěsta s ženichem uondají a ztratí ostych jeden před druhým. Jakmile dojde k takovému okamžiku, uloží je potom spolu do postele a oni potom spí v jednom kuse den nebo dva, a když potom procitnou, už si nejsou cizí.

„Snad to není zrovna moc pěkný, ale má to oučinek,“ dodal Bombolini.

„A co vaše práce? Přece nemůžete celý den a noc tančit a přitom ještě pracovat?“

„Co sejde na práci, když to pomůže dát dohromady pěknej manželskej svazek?“ zubil se starosta.

„Tahle vaše italská mentalita,“ povzdechl si von Prum. „V jedné větě dokážete skočit z reality do romantiky.“

„Copak to není realistický?“ oponoval Bombolini. „To nám přece zajišťuje růst populace. To plodí nový pokolení vinařů.“ A Němec musel připustit, že za tímhle vězí tvrdé selské mudrlantství.

A potom nadešly jedny z nejsvízelnějších dnů a nocí, jaké jsme kdy v Santa Vittorii zažili. Dokud se město dusilo ve vlně parna, musela oslava pokračovat v jednom kuse. Tanec v osm ráno, tanec a zpěv za denního vedra, lidé rozpaření z práce na vinicích usedali k bubnu nebo se dávali do zpěvu, víno proudilo, až se z něho všem dělalo nanic, hrdla umdlévala chrapotem a úsměvy na obličejích tuhly v křeč.

„Ještě jednu noc takovýho veselí a já se z toho zblázním,“ lamentovala Angela Bomboliniová. Lýtka i celé nohy jí žhnuly bolestí od toho křepčení a ostatním se nevedlo o nic lépe.

Čtvrtý den svatební oslavy, protože už jinak nemohli, začali lidé okamžiky explozí vyčihovat. Seděli u svých nástrojů a ani se nehýbali z obavy, aby nezvýšili teplotu sklepa, a teprve když bouchla láhev a o nic dříve, vymrštili se a udeřili do tamburín, zapěli a zavýskli žalostně vyčerpanými hlasy a zašoupali nohama po písku.

„Veselost odumřela, smích pohasl,“ poznamenal kapitán von Prum.

„Však už je na to čas,“ poučoval ho Bombolini. „Čas odebrat se na svatební lože. Začnem s ukolébavkama, vábení Sirén – sám to uvidíte. Za chvilku budou spát.“

Jenže ještě celé dva dny k tomu nemohlo dojít. Hráči mandolín si museli natáhnout rukavice a brnkat na struny kotníky. Několik členů rodiny Purgatoriů se sepralo s Muricattiovými, chřestění tamburín se stávalo bolestnějším sluchovým vjemem než třaskání vybuchujících lahví za zdí. Kdyby tehdy došlo k hlasování, je možné, že by se rozhodli vzdát vína, jen aby svatební veselí zarazili.

Jednu noc se nám zdálo, že přilétají bombardéry, a tu jsme se zaradovali, protože rachot letadel a hluk detonací by přehlušil praskání lahví. Potom do ústí Velkého sálu zavanul vítr, uslyšeli jsme klapot deště a hromobití a spatřili, jak se blýská. A nato se přihnal prudký, studený vichr s prudkým, studeným lijákem.

Láhve nepřestaly vybuchovat hned v tom okamžiku. Několik následujících hodin bylo dokonce horších než předtím, a už jsme se strachovali, že naše námaha byla zbytečná, že už ani kapku vína nezachráníme. Věděli jsme však, že vedro už pominulo, že se vrátil podzim a ráno může svatební oslava skončit.

A tak jsme se divoce roztancovali z jakéhosi posledního pramínku energie, prýštícího z nejhlubšího dna zoufalství, tloukli jsme do tamburín, až se rozpadaly, drnkali do strun mandolín, až praskaly, a mlátili na Capoferrův buben, až osli kůže pukla.

Ráno se konala svatba Constanzie Muricattiové a Alfréda del Purgatorio. Klepali jsme se na náměstí Lidu zimou, potěšeni svou husí kůží, zády obráceni k chladnému větru, dujícímu nad Santa Vittorii, omytou do svěží zářivosti studeným lijákem, a to byla ta nejslavnější svatba, kterou jsme v našem městě zažili.

Vysloužili si právo na požehnané manželství, jehož rozkol bychom nikdy nepřipustili. Vždyť to byl sňatek uzavíraný v znamení přízně samotných nebes.

„Jsou tak roztomilí,“ zasnil se kapitán von Prum, „a tak unavení.“

„Velice unavení.“

„A co to, že teď už žádná muzika nevyhrává? Týden muziky a zrovna při veselce přestane hrát? To je docela jiné než u nás.“

„Teď nadešla doba spaní a spaní a spaní. K tomu už muziku nebudou potřebovat. Svatební veselí skončilo, jak sám vidíte.“

Město ještě spalo, když přijely dva vozy se čtyřmi Němci a čtyřmi Italy. Nepodařilo se jim vyjet až nahoru, a proto zaparkovali na Odpočívadle a pokračovali dál pěšky, Němci vpředu, Italové váhavě za nimi. Němečtí důstojníci vypadali jako vykrmeni samým masem, Italové v tenkých oblecích ušpiněných vínem a omáčkou budili dojem, že se živí jen okusováním trávy a žvýkáním oblázků. Zpráva o jejich příchodu vyletěla Cavourovou třídou ke kapitánu von Prumovi, který se mezitím oblékl a sešel strmou ulicí dolů, aby je přivítal. Plukovník Scheer jeho pozdrav ignoroval.

„Tvrdí, že víno je tady,“ plukovník ukázal na Italy.

„Na mou čest, pane plukovníku, mohou si říkat, co chtějí, já jsem nucen trvat na svém prohlášení,“ odpověděl kapitán von Prum.

„Stálo je hodně zubů, aby to přiznali a aby to zas neodvolali,“ pokračoval plukovník Scheer, přistoupil k jednomu z Italů a násilím mu otevřel ústa. Měl rozražené dásně a zuby pryč. „Vytahali jsme mu je jeden po druhém a on u své výpovědi vytrval. Domnívám se, že takovému člověku je možno věřit.“ Na to kapitánovi chyběla odpověď.

„Rozhodl jsem se tedy, že sem raději zajedu osobně.“ Scheer se obrátil na nejmladšího a nejinteligentnějšího Itala. „Ukažte kapitánovi ty papíry, ty doklady,“ přikázal.

Mladík nejprve pocítil před kapitánem rozpaky, ale jak listiny odhalovaly historii vína, dodával si odvahy a začal se rozpalovat vzrušením. Sděloval obsah stvrzenek ze sklepů velkoobchodníků za několik uplynulých let, zaznamenávajících množství vína, které bylo převzato, uloženo a opět odesláno zpět. Stvrzenky ze skladišť dosvědčovaly zásilky lahví ze severní Itálie, účty za dopravu, dopravní příkazy a účetní knihy firmy Cinzano hovořily o počtu lahví, který byl každoročně dodán, uskladněn, odvezen či prodán. Všechny údaje potvrzovaly jedno a totéž. Některý rok klesal počet lahví jen na 800 000, ale v úrodných letech dosahoval až miliónu lahví i více. Teď za války, kdy v předešlé sezóně se dodávky nemohly uskutečnit, se dá s jistotou předpokládat, jak Ital prohlásil, že se v Santa Vittorii najde až 1 500 000 lahví. Von Prum zkoumal doklady co nejpečlivěji, jako by v nich chtěl odkrýt nějakou nesrovnalost anebo aspoň objasnění a nakonec pohlédl plukovníkovi Scheerovi do tváře.

„Tohle může vysvětlit jen jediná věc,“ řekl. „Ty listiny jsou padělané.“

Ital, který mezitím získal sebedůvěru, odpověděl za plukovníka. „Na padělání těchto dokladů by se musely podílet celé stovky lidí. Zaměstnanci z vinných sklepů, ze skladů, od železnice, od firmy Cinzano…“ V tomhle bodě Itala zarazili. Bylo jasné, že by takhle mohl pokračovat ještě delší dobu. Mluvil velice přesvědčivě.

„Rádi bychom to víno uviděli,“ řekl Scheer a hned se vydali vzhůru Cavourovou třídou k uličce, odbočující do městského sklepa. Bombolini byl už varován a jak ho von Prum zahlédl v ohbí uličky, nařídil mu, aby se k nim připojil pro případ, že bude nutné zodpovědět nějaké otázky. Ve sklepní temnotě víno napřed neviděli, ale pak se trochu rozkoukali a tu se Italové začali na sebe usmívat. Bombolini se snažil upoutat pohledy svých krajanů a zavrtěl hlavou. Jako Italové by snad mohli pochopit situaci a nenahrávat Němcům, ale viděl, že je to beznadějné. Ti malí, zatvrzelí úředníčkové patřili zřejmě k fanatickým fašistům, oddaným svému povolání víc než čemukoli jinému.

„Tohle se dalo očekávat,“ prohlásil jeden z nich. Tu Bomboliniho popadla touha vyrazit ze sklepa a prchnout, zůstal však stát.

„Víno je možné ukládat dvěma způsoby,“ vysvětloval jeden z Italů. „Však my vám to předvedeme.“

Vínu rozuměli a uměli s ním zacházet. Začali láhve přerovnávat do těsného řazení a sotva skončili několik vrstev, jako by namalovali obrázek sklepa, vybudovaného k uskladnění desetkrát většího množství vína, v dřívějším i nynějším stavu.

„Mám ještě pokračovat, pane?“ zeptal se Ital.

„Ne, není třeba,“ odpověděl plukovník Scheer a obrátil se na kapitána von Pruma. „Vzniká tedy otázka, kapitáne, co se stalo se zbytkem vína? Jak vás mohli takhle obalamutit?“

Otočil se k mladým důstojníkům, kteří s ním přišli, a přikázal: „Sežeňte mi nějakého Taliána z města.“

„Jeden je zrovna tady,“ řekl poručík.

„Starosta,“ dodal von Prum.

„Kdo by vyhovoval lépe než sám starosta?“ zaradoval se plukovník. „Pojďte sem.“

Bombolini se bál a snažil se, aby to nedal najevo. S překvapením zjistil, že se nebojí o sebe, ani toho, co se s ním bude dít, že má jen strach, aby proti své vůli nic neprozradil.

„My nejsme krutí,“ ujišťoval ho plukovník. Bombolini se pokoušel vnímat jeho slova, ale smysl mu unikal. Věděl, že bude muset vydržet pod náporem otázek a soustřeďoval se na to, co ho čekalo.

„Budete-li s námi jednat čestně a poctivě, budeme i my vůči vám postupovat čestně a poctivě. Tak co, kde je víno?“

Bombolini pozvedl obě ruce dlaněmi vzhůru. Oči i ústa přitom otevřel dokořán.

„Tohle je naše víno.“

Scheer zvedl tmavou tvrdou pěst a udeřil starostu do tváře. „Kde je víno?“

Když Bombolini znovu vztáhl ruce, plukovník ho znovu udeřil stejně prudce jako předtím. Druhý úder přerazil starostovi nos, vyrazil mu jeden zub z úst a skácel ho na zem. Po první ráně naskočila Bombolinimu pod okem boule veliká jako holubí vejce a teď do ní plukovník kopl špičkou holínky, zmazanou od písku.

„Jestli chcete přijít o oči zapíráním něčeho, co si stejně v několika hodinách sami najdeme, tak vás poctím ještě druhou botou,“ oznamoval plukovník a pohlédl na von Pruma. „Neotáčejte se,“ napomenul ho. „Je tohle snad příliš tvrdé pro člověka, kterému proudí v žilách tak ušlechtilá krev, jako je vaše?“

„Ne, není,“ řekl kapitán. „Trápí mě jen neúspěch toho, co jsem zde chtěl vykonat. Chtěli jsme vládnout bez násilí.“

„To vaše vládnutí bez násilí bylo na hovno,“ zvolal plukovník Scheer. „Copak říkáte tomuhle? Myslíte, že tohle nepůsobí?“ Bouchnul sevřenou pěstí do dlaně své druhé ruky. „Budete koukat, jak tohle bezvadně funguje.“

„Takovým způsobem jsem tu nechtěl postupovat.“

Tato věta Scheera dopálila. „Vy si myslíte, že jste z jinýho těsta, ale přesto jste jeden z nás,“ vykřikl. „Jste Němec. Nikdy nezapomínejte, kolik pěstí takhle zpracovávalo obličeje, kolik mužů používalo nebojácně svých pěstí, aby si mohli žít takovíhle fajnovkové jako vy. Ti, kdo umí používat pěsti, mají právo používat pěsti, mají povinnost používat pěsti, když tím můžou pomoct Otčině. Kdo si myslíte, že jste?“

Kapitán von Prum těžko snášel plukovníkův vztek, prudkost a pohrdání. Sklopil nakonec oči a zahleděl se na zem, aniž vnímal tělo starosty, které na ní leželo.

„Zvedněte ho a prašťte ho,“ nařídil mu plukovník. Několik vojáků postavilo Bomboliniho na nohy.

„Dokážu to sám, pane plukovníku. Nebojím se zasadit ránu.“ Překvapil je, jak se rozpřáhl a udeřil Bomboliniho pěstí do tváře. Nateklá boule pod jeho zásahem praskla jako hrozen rozdrcený mezi prsty a vytryskla z ní krev.

„Právě jste byl biřmován,“ pochvaloval si Scheer. „Teprve teď jste se stal jedním z nás.“ Mluvil ke kapitánovi už vlídněji.

„Teď vám už věřím,“ řekl von Prum. „Víno tady je. Jsem zahanben. Mám jen jednu prosbu.“

„Dokážete ho zase praštit pěkně zostra? Vykopl byste mu oko?“

„Ano,“ přisvědčil von Prum. „Tak mluvte.“

„Dejte mi možnost, abych znovu získal čest svým vlastním přičiněním,“ pravil kapitán. „Chtěl bych to víno najít sám a sám vám ho předat.“

„A když ho nenajdete?“

„Najdu ho.“

„Máte na to pět dní.“

Von Prum se zaradoval. „Dostanete to víno,“ ujišťoval. „A jestli ne, podám demisi ze svého pověření.“

Scheer se rozchechtal. „Jak jste velkorysý! Jestli to nedokážete, vykopu vám prdel na východní frontu – promiňte mi mé selské vyjadřování, von Knoblesdorfe. Co si myslíte, jakoupak válku tady vedeme?“

Vyšli ven a v té chvíli, jak si večer zapsal von Prum do deníku, ho překvapilo, že slunce svítí a je bílý den.

„Tak tedy pět dní,“ zdůrazňoval plukovník Scheer. „Víte, že jsem velkorysý člověk.“

„Teď, když vím, že víno je zde, není problém je najít. Jsem vám velice vděčný, pane plukovníku Scheere.“

Plukovník položil kapitánovi ruku na rameno. „A jestli čtvrtý den večer víno ještě nebudete mít a dojde na vytrhávání nehtů, tak se toho ujměte osobně. A jestli bude třeba zabíjet, tak zabíjejte.“

Von Prum neodpověděl. Budil dojem, že souhlasí, ale všechno se v něm uvnitř vzpouzelo, ne z obavy, že by to nedokázal, ale z přesvědčení, že toho nebude zapotřebí.

„Proveďte to osobně,“ přikazoval plukovník Scheer, „protože jste jedním z nás a takhle se u nás řeší problémy. Budete překvapen sám sebou, von Prume.“

Když odešli, von Prum se vrátil do vinného sklepa. Několik žen tam starostovi omývalo rány.

„Musel jsem to udělat, chápete?“ řekl kapitán. „Vyžadovalo se to ode mne. Byla to jen formalita.“

Bombolini se od kapitána odvrátil ke zdi. Trpěl silnou bolestí, a přece měl sám ze sebe radost. Zjistil, že se nebál trestu a ani bolest ho nepřinutila promluvit.

„Bylo to od vás nedůstojný,“ řekl von Prumovi.

„Byla to jen formalita,“ opakoval kapitán.

Starosta se k němu otočil těžce zhmožděným obličejem, na který – jak si von Prum později zapsal – bylo až nechutné pohledět.

„Po tom všem, co jste mi vykládal,“ řekl Bombolini.

„Ale já jim věřím,“ ohradil se kapitán. „Teď to víno najdu. Budu se snažit, abych z vás přiznání nemusel vynucovat násilím. Žádám vás jako rozumného člověka, abyste nám oběma ušetřil námahu a bolest. Teď, když jsou pryč, řekněte, kde to víno máte?“

Bombolini se na něho usmál, ačkoli úsměv mu působil bolest a dotek vzduchu na rozraženou dáseň ho přinutil k hlasitému zasyknutí.

„Žádné víno tu není.“

Tu Němec s úžasem zjistil, jak se mu pěst rozevírá a zavírá a jak se ho zmocňuje chuť vyrazit Italu Bombolinimu oko.

Kapitán von Prum si důvěřoval a jeho důvěra přecházela na ostatní vojáky. Teď, když už nepochyboval, že víno v Santa Vittorii je, nepochyboval také, že je najde.

„To je věc rozumové úvahy a logiky a vědeckého přístupu,“ vykládal svým mužům. „Nechci žádný nátlak nebo násilí.“

Otázka násilí se pro něho stala velice důležitá kvůli „Nekrvavému vítězství“, kterého se den předtím už malém vzdal, kvůli víře, kterou do něho vkládal, a taky – nečekal, že na něco takového vůbec pomyslí – kvůli Caterině Malatestě a touze získat její úctu a lásku.

Chtěl na víno přijít lehce a hladce, přál si je vypátrat pomocí důvtipu, padnout na to pravé místo a jakoby s politováním říct: „Tak tady je to víno, velice lituji, to byla dobrá snaha, ale nestačila. Upřímně mě to mrzí.“

Byl přesvědčen, že víno najde, čas stál na jeho straně, a tak místo aby okamžitě zahájili pátrání namátkovým způsobem, usedli a zhotovili si detailní mapu Santa Vittorie, která je dosud ta nejlepší, co máme, a rozdělili si město na úseky a čtvrtě a logické geografické podmínky, které by se mohly hodit za skrýš pro jeden milión lahví. Takových míst si vymezili pět nebo šest.

„To je jednoduchá metoda logického předpokladu, s nímž přistoupíme k logické eliminaci a tímto způsobem nakonec dospějeme k tomu jedinému možnému místu, kde víno musí být, a tam taky bude.“ Tuto úvahu si von Prum nejdříve zapsal do deníku a potom, když usoudil, jak je znamenitá, ji přečetl svému mužstvu.

„Jo, to je docela sichr, že ho najdem,“ prohlašoval desátník Heinsick. „Když ho oni schovali, pane kapitáne, tak my ho najdem.“

To se zdálo být opravdu docela logické. Jestli Italové dokázali být tak chytří, že víno schovali, pak zcela jasně vyplývalo, že Němci jsou tak chytří, aby je našli.

První logicky předpokládaná skrýš, nejnápadnější a nejvhodnější místo k ukrytí bylo římské sklepení, to však hned na začátku vyloučili. Rotmistr Traub pověděl ostatním vojákům: „I Taliáni jsou dost mazaní na to, aby svý víno nestrčili zrovna tam.“ A zaměřili se na další možnost, na Tlustou hradbu kolem města. To bylo místo, které bylo nutno prozkoumat, protože hradba, nebo některá z jejích částí, mohla být vyhloubena a použita jako masivní sklad vína. Ráno začali zeď ohledávat skoro cihlu po cihle, klepali na ni ze stran zákopovými lopatami a bajonety, naslouchali, zdali někde nevydá dutý zvuk, prozrazující, že cihlová plocha je atrapou a zakrývá víno. Před polednem neměli za sebou ani polovičku okruhu kolem města. Těžko se dá vysvětlit někomu, kdo ten den u nás ve městě neprožil, jak směšně na nás to jejich oťukávání cihel působilo.

Když desátník Heinsick navrhl způsob, jak tento proces urychlit, kapitán von Prum ho odmítl:

„Pečlivost je oporou naší zdejší metody, desátníku,“ napomenul ho. „Důkladnost. Čas je na naší straně, ne na jejich. Pokaždé když skončíme s jednou částí, počet těch zbývajících se zmenší. Smyčka se zatahuje.“

Tato slova zněla moudře a vojákům se líbila. Smyčka se zatahuje. To jim dávalo pocit uspokojení, třebaže svým pátráním dosud nic neodhalili. To jen dokazovalo, že v příslušném úseku skutečně nic nebylo, což už samo o sobě něco znamenalo. Kapitán a rotmistr s uspokojením přeškrtávali inkoustem oblasti, kde se nic nenašlo. Každý neúspěch znamenal, že se přesto blíží k úspěšnému závěru.

Když prověřili Tlustou zeď, pustili se do průzkumu, zda víno není zakopáno přímo pod útrobami města, kde by mohly existovat prastaré prostory snad ještě ze starověku, vyhloubené jako úkryt před pustošícími vojsky, do nichž by vedly schody a padací dvířka z podlah a sklepů starých domů, z kostela nebo z Paláce lidu. Pozdě odpoledne zahájili krok za krokem, dveře od dveří logickou a systematickou prohlídku každého domu v Santa Vittorii.

Začali v Horním Městě a odtamtud postupovali uličkami dolů k náměstí Lidu, potom přešli k příbytkům Kozlů a Želv a nakonec k Žabákům na Starém Městě, kde se víno skutečně mohlo nacházet.

Nadzvedávali ze země postele a rohože, poklepávali na kamenné a hliněné podlahy kovovými bodly, dřevěnými holemi i kamennými kladívky ťukali na dlaždice u těch, kteří se na ně zmohli.

Prohlídka domů trvala déle, než předpokládali, a třebaže čas měli na své straně, přece jim prchal. Von Prum začal své vojáky popohánět, jen trochu rychleji, jen rychleji, přestávka na oběd se zkrátila na deset minut a po něm ani chvilka odpočinku, i večeři mohli zhltnout během pátráni. Na noc jsme dosud scházeli do krytu, a protože se ochladilo, bylo v římském sklepě docela útulno. Hoši z Náladovky hráli karty sami mezi sebou, a když jsme zmlkli, slyšeli jsme, jak se ťukání kladívek nese až dolů po horském svahu. Pár mladíků šlo občas nahoru omrknout, jak to Němcům jde od ruky, a potom nám podávali zprávu, kde zrovna jsou – teď ve staré barabizně Francucciho, teď u del Purgatoriů, teď u Vittoriniho, klap, klap, klap, až světla v římském sklepě zhasla.

Stejný zvuk nás probudil. Dali se znovu do práce ještě před východem slunce.

Bombolini jejich klepání na kameny neslyšel, protože celé ty dny prospal. Jen občas se probouzel a hned znovu usínal. Odnesli ho do jeho staré postele ve starém domově nad vinným krámkem, aby se Angela o něho mohla starat. Třetí den se už dokázal posadit a sníst trochu polévky – a udělaly mu kuřecí polévku, z celého kuřete, což je tady náramná událost. Když se konečně docela probral, bylo mu všechno jasné, třebaže pro otok na tváři neviděl. Měl pocit, že všechny události má před očima jako sepsány na skle prozářeném světlem, a všechny odpovědi k nim byly prosté a jasné. A tu ho najednou osvítilo, co se musí udělat s Bandou.

Jak se Němci blížili k domům na Starém Městě, přiběhl k němu Pietrosanto celý vyplašený.

„Tak tys ho neviděl?“ zeptal se Bombolini.

Pietrosanto zahanbeně svěsil hlavu. „Pokoušel jsem se o to. Pušku už jsem měl nataženou, ale pak jsem se podíval Francuccimu do těch jeho velikých, pitomých, volských očí a nemohl jsem zmáčknout kohoutek.“

„Stydím se za tebe. Co by na tohle řekl Mistr?“

„Ba, je to ostuda.“ Místo aby je zabil, zamkl je ve sklepě jednoho z nejstarších domů u hradby, dole na Starém Městě.

„Až nadejde večer, vyveď je ze sklepa zadní uličkou okolo Starého Města a zavři do sklepa v domě Copy. Tam budou v bezpečí. Tam se Němci znovu vracet nebudou.“

Díky systematickému způsobu německého pátrání jsme vždycky věděli, kam se chystají, a kde už byli. Zločinec se mohl ukrýt v domě před nimi nebo za nimi a byl dočasně v naprostém bezpečí.

A když Fabio přišel z hor, Bombolini hned věděl, co s nim provede.

„Tenhle zločin musí být potrestán,“ prohlásil Fabio. „Doba hrbení hřbetů už pominula, nadešel čas činů.“

Fabio si nechal v horách narůst plnovous stejně tmavý jako jeho vlasy, které se leskly až do modra, a ta čerň v kontrastu s bílým, protáhlým obličejem mu dodávala podobu mučedníka.

„Nejde o rány, které jste utrpěl jako jedinec,“ promlouval Fabio.

„Ne, to se ví, že ne,“ souhlasil Bombolini. Dovolil svým prstům dotknout se otoku na tváři a jazykem přejel po zlomeném zubu.

„Jde o vás jako o našeho vůdce,“ pokračoval Fabio. „To se nás dotýká, tyhle rány zraňují i nás. Vaše příkoří nás ponižuje. Když udeří vás, udeří tím i mne, i mne tím pokoří.“

A potom začal rýsovat, jak si představuje zaútočit ve sklepení na von Pruma a opilé vojáky.

„Souhlasím s tebou, Fabio,“ řekl Bombolini. „Nadešel čas činů.“

Hned vypracovali plán akce. Rudé plameny sestoupí ještě tu noc z hor a shromáždí se za Copovým domem, na vnější straně Tlusté zdí. Ve dvě hodiny na kozí zamečení Pietrosanto a několik dalších spustí provazy a vytáhnou je přes hradbu do Santa Vittorie, kde se s nimi spojí a připraví útok na nepřátele. Fabio byl pohnut k slzám.

„Ani nevíte, jak dlouho jsem se na tenhle okamžik těšil,“ zvolal. „Přišla hodina, kdy smyjeme naši pohanu hrdinskými skutky.“

Ve světle toho, co se pak přihodilo, je trapné napsat, že Fabio políbil Bomboliniho na obě napuchlé tváře.

A Bombolini zahájil tichou evakuaci města. Vzali si farní seznam padre Polenty a vypsali si jména těch, o nichž se domnívali, že by nedokázali mlčet, kdyby Němci přistoupili k mučení. Těmto lidem dovolí pracovat na vinicích, ale vstup do města jim zakážou. Během následujících dvou dnů vypravili z města skoro všechny ženy, děti a starce a takové pomatence jako Fungo a potrhlý Capoferro a Rana, a přidali k nim i Roberta Abruzziho, ze strachu, aby nezačal něco vykřikovat po anglicku, kdyby mu vytrhávali nehet. A protože Němci byli Němci a nevnímali, co vlastně děláme, zmizení žen a dětí a starců si vůbec nepovšimli.

To, co prodělal Bombolini, vzbuzovalo ve městě důvěru a sílu v odhodlání nepoddat se fyzickému násilí.

„Co vydrží Bombolini, vydržíme taky,“ tvrdili mužové.

Jenom Tufa, který nic podobného hlasitě nevykládal, si nevěřil. „Oni netuší, co je čeká,“ říkal Caterině Malatestě. „Oni vůbec netuší, co se na ně chystá.“

„Tak proč jim to nepovíš sám?“

„To by jim nepomohlo. Mají teď odvahu, proč bych jim kazil náladu? Třeba k tomu ani nedojde, tak nač je děsit dopředu.“

Vyprávěl Caterině, co Němci dělávají. Na to nestačí vojáci, co jsou teď ve městě. Pošlou si pro specialisty, pro gestapáky nebo esesáky. „A potom se každý zhroutí,“ děsil se Tufa. „Nikdo to nevydrží. Budou je týrat takovým způsobem, že si to nikdo neumí představit.“

„Ale Bombolini vydržel,“ namítla Caterina.

„Ne, nic nevydržel. Po pěti minutách s gestapáky by prosil, aby mu raději zlomili čelist nebo vyrazili oko, než aby s ním prováděli to, co budou provádět.“

Nakonec ho přemluvila, aby zašel za Bombolinim a varoval ho. Když starosta Tufu vyslechl, zachmuřil se. Až do té chvíle si totiž důvěřoval a důvěřoval také svým lidem.

„Vždyť to přece chvíli trvá, než se člověk dá zlomit, ne?“ namítal Bombolini.

„Někdy na to stačí jen dvě minuty, někdy deset a někdy hodina, ale to obyčejně už nepřežijí.“

„Já jsem teda vlastně nic neprodělal?“ Vypadal pojednou velice zarmouceně.

„Byl jsi statečný, Bombolini, a přece to ještě nic nebylo. Tohle, co asi přijde, přesáhne hranice statečnosti. Všichni se dříve nebo později zhroutí.“

„Pak nám nezbývá žádná naděje.“

„Ne, nezbývá.“

V tu chvíli Tufa s úžasem spatřil, jak se na něho Bombolini snaží usmát, jak nejlépe může.

„Jenže já tu mám pár chlapů, který nezlomí nic na světě,“ řekl.

„Všichni se zlomí.“ Tufa na starostu skoro vykřikl. „Musíte mi věřit a být na to připravený.“

Ale Bombolini jen zavrtěl hlavou a jen se usmíval, jako sochy svatých, co kolem sebe vídáme, něžně a vševědoucně a s celým světem smířeně.

„Mám tu pár chlapů, který nic nezlomí,“ opakoval Bombolini, lehl si a usnul.

* * *

Tufa o tom v noci vyprávěl Caterině.

„Snažil jsem se mu to vysvětlit, ale vůbec mě neposlouchal. Pořád tvrdil, že má lidi, co se nedají zlomit.“

Tufa a Caterina nechodili spát do krytu. Caterina se vymlouvala na ošetřování raněných v Paláci lidu a Tufa se rozhodl chovat se odbojně. Už spala, když přišel, ale nepoložil se vedle ní. Sedl si jen na pelest postele a zahleděl se na své ruce ozářené měsíčním svitem. Neviděl, že ho Caterina pozoruje.

„Proč si tak prohlížíš ruce?“ zeptala se. Napřed mlčel, ale pak se rozhodl, že jí to poví.

„Protože se bojím,“ řekl. „Tohle jsou moje nehty. Bojím se, co provedu, až mi je budou vytrhávat.“

„Nemáš důvod se bát,“ řekla Caterina. „Máš jich jen deset. Takhle bys na to měl myslet.“

Tufa se k ní obrátil. „Bože, ty jsi tvrdá. Člověk se jí svěří se svým strachem a ona mu řekne, máš jich jen deset. Dáš mi ještě nějaké takovéhle povzbuzení?“

„Neřekla jsem to proto, abych to znevažovala. Chtěla jsem tím jenom bolest udělat snesitelnou. Je to jen lidská bolest. Lidi často přicházejí o nehty.“

„Jenže ne takovýmhle způsobem.“

„Viděl jsi to?“

„Ano,“ řekl Tufa a po chvíli se přiznal, že to sám prováděl v Řecku a Arabům v severní Africe. „Zemřeli potom?“

„Ne.“

„Pak to taky vydržíš, Carlo. Představuješ si tu bolest, protože cítíš vinu za to, co jsi udělal.“

„Řekli nám potom, co jsme potřebovali vědět,“ vzpomínal Tufa.

Přešel k oknu a znovu se zadíval na své ruce a tu spatřil, jak první členové Petrarchovy brigády přelézají hradbu a seskakují do Košíkářské uličky, kde na ně čekal Pietrosanto, aby je zavedl do Copova domu.

Tak tohle jsou ti chlapi, na které Bombolini spoléhá, že se nezlomí – mladí idealisté, pomyslil si Tufa.

„Schopnost sebeklamu je největší umění našeho národa,“ pronesl nahlas.

Už skoro svítalo, když Pietrosanto sešel na náměstí Lidu a oznámil Bombolinimu, co provedli s Fabiem a s ostatními členy Rudých plamenů. Zavedli je do téhož sklepa, kde ukryli Bandu, svázali je, ústa jim ucpali roubíky a zamkli je ve tmě pod domem.

„Jak se na to tvářili?“ zajímal se Bombolini. „Přísahali, že napřed zabijou tebe a pak Němce,“ odpověděl Pietrosanto.

„Vysvětlils jim, že je to pro dobro vína, pro dobro obyvatelstva Santa Vittorie?“

„Vysvětlil.“

„A jak se na to tvářili?“

„Jako když řekneš praseti, že bude každýmu užitečnější ve formě slaniny,“ odvětil Pietrosanto. „Nechtěli to pochopit.“

Bombolini se zašklebil bolestiplným úsměvem. „No, cejtím se teď bezpečnější,“ prohlásil. „Vždyť tohle přece není doba na hrdinský činy.“

„Co to lidi jako Fabia vždycky popadne?“ přemítal velitel armády. „Přece dobře vědí, že tohle místo se zkrátka k boji za čest nehodí.“

„Fabiovi asi v určitým směru chybí pořádná výchova,“ usoudil Bombolini.

Prohlídku domů skončili třetího dne večer v poslední chatrči přitisknuté k boku Tlusté zdi Starého Města. Všem bylo jasné, že v takové barabizně ani kolem ní se nemůže nic ukrývat, ale vojín Zopf a vojín Goettke provedli průzkum tak důkladně, aby mohli s naprostou přesností uzavřít seznam se zprávou, že každý dům v Santa Vittorii byl prohledán od půdy až po sklep.

„Tak to bychom tedy měli,“ řekl kapitán von Prum. „A nyní se smyčka opravdu zatahuje.“

Toho večera poprvé po několika dnech se mohli pořádně najíst, ale kapitán zjistil, že ačkoliv má hlad, nemůže jíst, a ačkoliv je unavený, nemůže usnout. Ulehl aspoň k lehkému odpočinku a jak ležel na posteli napůl mezi říší spánku a říší bdělosti, snesla se k němu poprvé Inspirace. Rychle vstal, pohyboval se obezřetně a tiše, jako by stopoval zvíře, které by se nevhodným pohybem či zvukem mohlo vyplašit.

„Traube!“ Vzbudil rotmistra. „Zvonice! Kde jinde než na zvonici?“ Přeběhli piazzou rychle a mlčky.

„Celá prostřední část zvonice by mohla být naplněna vínem,“ uvažoval kapitán. Mluvil tiše, jako by ho víno mohlo slyšet nebo s ním někdo mezitím něco provedl, kdyby ho zaslechl.

Rotmistr Traub zabušil na dveře, a když si farář dával načas s otvíráním, protože se na věži nesmělo svítit, kapitán von Prum nařídil, aby rotmistr zámek u dveří ustřelil. Vypálil celkem tři rány, když padre Polenta stanul ve dveřích.

„Sem jsme se měli podívat nejdřív.“

Traub už vybíhal po příkrých točitých schodech, ale když viděl, že je možné prohlédnout vnitřkem celé zvonice zdola až nahoru ke zvonům, vrátil se zvolna ke kapitánovi a pak se odebrali zpět po náměstí do Constanziina domu.

„Ale za tu námahu to stálo,“ pravil kapitán. Vytáhli si mapu města a s velkým uspokojením vyškrtli kampanilu ze seznamu vhodných skrýší.

Během téže noci, třebaže kostel svaté Marie Ohnivé Pece prohledali už předtím, vzbudil kapitán rotmistra Trauba podruhé a poslal ho Cavourovou třídou do vinného sklepa pro ostatní vojáky. Přiměla ho k tomu někdejší Bomboliniho poznámka, že kostel byl postaven na základech mnohem starší svatyně, římského chrámu, a ten prý zase stál na zbytcích etruské stavby. Je jasné, sdělil kapitán von Prum rotmistrovi, že tam někde dole musí být prastaré sklepení, které přehlédli. Pátrání probíhalo celou noc až do svítání.

S ranním rozbřeskem si kapitán vzpomněl na vodárnu, kterou rovněž opomenul zanést do seznamu. Sledovat, co ten den Němci prováděli, vzbuzovalo málem utrpení. Vyčerpával nás jen pouhý pohled na jejich úsilí. Od té doby zde všichni ochotně uznávají, že Němec je osoba schopná vykonat obrovské množství vysilující práce. Výstup na vodárnu podnikl vojín Zopf a moc přitom litoval, že o sobě vyprávěl tolik historek z doby, kdy jezdil s kočovným cirkusem po Bavorsku a měl před sebou skvělou kariéru provazolezce. Kupodivu rychle vyšplhal po záchytkách až k železnému ochozu, ale pod ním se zarazil.

„Pokračovat!“ zařval naň kapitán von Prum. „Na co čekáte?“

„Jsem unavený, pane kapitáne. Došla mi síla,“ volal dolů vojín Zopf. „Dvě noci jsem nespal.“

„Odpočinout si a pak tempo,“ rozkázal kapitán.

Vojín se konečně odhodlal přelézt zábradlí ochozu a vyšplhat se až na střechu, kde objevil malá dvířka. Dokázal je otevřít jen s velkou námahou, protože klika lety zrezivěla, a potom nahlédl do nitra věže.

„Je tu jen samá voda,“ zakřičel dolů.

„Ochutnal jste ji?“

„Ne, pane kapitáne. Ale cítím, že to není víno. Nevoní to tu po vínu.“

„A láhve tam žádné nejsou? Ve vodě musí být láhve. Tisíce lahví.“

Zopf se tedy protáhl dvířky a spustil se nohama až k vodní hladině. Bylo to nebezpečné. Kdyby uklouzl, mohl ve věži utonout.

Ani nečekali, až Zopf sleze z věže a už se řítili zpět na náměstí Lidu. Slunce stálo vysoko na obloze a další den uplýval.

„Dovolte mi, abych mu o tom řekl,“ žádal desátník Heinsick rotmistra Trauba.

„Takovýhle věci nechce slyšet,“ odmítal Traub, ale nakonec přece souhlasil, aby desátník s kapitánem promluvil.

„Pane kapitáne, přenechte mi někoho z nich,“ řekl Heinsick kapitánu von Prumovi. „Dovolte mi, abych si jednoho moh vzít na starost.“

Kapitán se na desátníka zadíval, jako by ho spatřil poprvé.

„Co tím míníte, abych vám jednoho přenechal?“

„Musíme někoho zmáčknout, pane kapitáne,“ vysvětloval Heinsick. „Vyberu si nějakou ženskou nebo děcko. Nebude to žádný dlouhý řízení. Zvládnu to za odpoledne. Stačí strčit někomu pracku do ohně, pane kapitáne.“

Von Prum desátníka málem praštil. Rozkřikl se na něho, že takovéhle věci provádějí barbaři, Němci však ne, protože Němci takovéhle jednání nemají zapotřebí.

„My nepoužíváme svaly, my používáme mozky,“ řval kapitán von Prum. „To je ten rozdíl mezi námi a ostatními.“

Hned po ránu si rotmistr Traub vzpomněl na faráře a zašel ke kapitánovi.

„Kněz nemůže lhát, pane kapitáne. Zeptejte se ho, kde je víno, a on vám to musí říct. Jinak by se po smrti dostal do pekla.“

„V Německu kněží nelžou,“ pravil kapitán, „jenže v Itálii ano. Ale přesto mi ho sem přiveďte.“

Polenta se vyděsil, když ho odváděli, protože se bál fyzické bolesti a toho, co s ním budou provádět.

„Lež je hřích,“ spustil na faráře kapitán von Prum, „a vy jako kněz svaté církve římskokatolické lhát nesmíte. Víte, kde je ukryté víno?“

Polenta na něho zděšeně vytřeštil oči.

„Všimněte si. Otče,“ upozorňoval ho von Prum, „že po vás nežádám, abyste prozradil, kde to víno je. Ptám se jen, jestli víte, kde je?“

Polenta zavrtěl hlavou a mávl rukou směrem k městskému vinnému sklepu. „Tam je víno,“ řekl.

Nato vzali bibli a přikázali faráři, aby si položil jednu ruku na srdce a druhou na posvátnou knihu.

„Ptám se vás znovu, vy jako zástupce boží na zemi, který vědomě nesmí zhřešit před tváří Boha – víte, kde je to víno?“

„Ne,“ odpověděl Polenta. „Jako zástupce boží na zemi vám dávám své posvátné slovo. A učiním to ještě lépe.“

Vztáhl před sebe kříž jako štít, za nímž je možné se ukrýt, udělal jím znamení kříže a potom jim všem požehnal.

„Tento kříž je zhotoven ze dřeva Kristova kříže,“ prohlásil. „Dal jsem za něj pět set lir, takže by opravdu měl být posvátný. Při tomto kříži a nechť Bůh je můj svědek, pravím vám, že zde jiného vína není.“

Von Prum vyrazil faráři kříž z ruky.

„Za tuhle lež ať se uškvaříte v pekle,“ vykřikl.

Tato událost však vojáky hned po ránu rozladila. Kapitán je podráždil úderem do kříže, Polenta způsobem, jak odpovídal na otázky.

„Ti ale umějí lhát,“ oceňoval rotmistr Traub. „Však kněžouři jsou jen mužský v sukních.“

„Tak teda nevím, tomuhle nerozumím,“ přemítal desátník Heinsick. „Stál tuhle před náma, člověk vysvěcenej, a řekl ‚Pravím vám, že není jiného vína‘.“ Heinsick zakroutil hlavou.

„Jak mohl držet posvátnej kříž, ten Kristův pravej kříž, a přitom lhát?“ rozvažoval vojín Goettke.

„Lžou, ale ne, když držejí v ruce kříž,“ usuzoval vojín Zlomjazyk. „Když zalžeš před křížem nebo před biblí, sešle Pánbůh znamení, aby to každej viděl. Zčerná ti jazyk, slova ti zaskočí v hrdle. To je jako lhát ve zpovědnici. Vždycky se to pozná.“

„Kdepak, kříž se nedá ošidit,“ přisadil si Heinsick. „Víte, co si myslím? Že tu vážně už žádný víno není.“

Vojín Zopf směl vyslovit to, co ostatní nemohli, protože vylezl na věž a vykonal tím nebezpečný čin.

„Řek bych, že někdo zecvokatěl,“ prohlásil a ostatní, když se Traub nekoukal, zakývali hlavami. Heinsick popíjel víno a potom na stěnu místnosti napsal kouskem uhlí z krbu:

Eine feste Burg ist unser von Prum.

Ten nápis je tam dodnes vidět. Až začas jsme se dozvěděli, co to znamená: náš von Prum je pevný hrad.

„Tohle byste měli radši smazat,“ polekal se Traub. „V týhle armádě pár chlápků zheblo za míň než za tohle.“

Heinsick však jen pokrčil rameny. Byl dobrým znalcem lidské povahy.

„Bude mu to lichotit,“ řekl.

Odpoledne, když se von Prum přiřítil hlavní třídou s další inspirací, přečetl si nápis a přejel zrakem své vojáky, kteří za zády schovávali láhve s vínem. Na jeden strašný okamžik strnuli hrůzou.

„Děkuji vám,“ řekl kapitán. „To mě posiluje.“ Odpoledne začali překopávat hřbitov kolem hrobky rodiny Malatestů a u městských hradeb.

Pro obyvatele Santa Vittorie bylo poučné pozorovat, co se dělo s kapitánem von Prumem. Stal se nám živou učebnicí kázně a vytrvalosti a ještě dnes, když se někdo štve a marně se snaží vykonat něco nemožného, říkáme že „zprumovatěl“. Tehdy jsme to tak nechápali, ale jeho potíž spočívala v tom, že se nenaučil prohrávat. Roberto usoudil, že k tomu nebyl vychován.

Když zdejší lidé chtějí něco získat a pak zjistí, že to nejde, což se stává napořád, přesvědčí sami sebe, že o to vlastně vůbec nikdy nestáli a že na to docela kašlou. To je způsob, jak se nestat směšným. Chtít získat něco nemožného člověka zesměšňuje a mít vzezření nebudící posměch je u mnohých obyvatel takového města jako Santa Vittorie mnohdy jejich jediným majetkem.

Von Prum se však zesměšnil. Nemohl pochopit, že víno tou svou metodou nenajde, nemohl pochopit, že mužové jako on taky někdy prohrávají, a nevěděl, jak ustat v započaté práci.

V pěti dnech se změnil. Zdálo se nám, jako by za tu dobu zestárl o deset let. Nejedl a nespal, hubl a rysy jeho obličeje už nevypadaly tak jemné, ale kostnaté a stařecké, a my si představovali, jak asi bude vyhlížet, jestli vůbec někdy zestárne. Uniformy ušité na míru, aby mu padly jako ulité, mu teď visely na pohublém těle jako pytel.

„Jestli to takhle potáhne ještě jeden týden,“ prohlásila Constanzia Pietrosantová, která mu vařila, „umře nám sešlostí věkem.“

Počali jsme si o něho dělat starosti, ne kvůli němu, ale kvůli sobě. Kdyby mu mozek pod tlakem starostí rupnul, byli bychom tím sami postiženi. Snažili jsme se ze všech sil ho nějak upokojit, pomoci mu, aby začal spát a jíst. Když se někomu z nás poštěstilo padnout na nějakou dobrotu, předali jsme ji Constanzii, aby mu ji uvařila. Připravovala mu malé porce jako pro děti, které chceme přimět k jídlu, trošku čerstvého salátku z pole, zelené fazolky dušené v sýru, čerstvého pstroužka doneseného ve vědru až z řeky, holubí vejce, králíčka, který pošetile zaběhl na vinici, žabí stehýnka, a jelikož už nadešel pozdní říjen a zpěvavé ptactvo táhlo k jihu, nachytali se do sítí divocí kanárci a slavíci a pěnkavičky a upekli se pěkně do chřupava na olivovém oleji, až se kostičky jen rozpadaly. Pohlédl na talíř pěnkavek a zaslzel.

„Je teď jako hračka na péro, které se moc natáhlo,“ upozorňoval nás Babbaluche. „Ještě jedno otočeni klíčkem a pero praskne. Ten prevít se nám docela rozpadne na kusy.“

Kapitán se pustil do nekonečného psaní: dopisy, které neodesílal, poznámky pro sebe, poznámky pro vojáky.

„Chtějí po mně, abych jednal jako barbar, a já odmítám,“ napsal komusi, snad bratru Klausovi. „Kulturní národy nepotřebují jednat takovým způsobem. Zůstanu věrný sám sobě.“

Jenže místo toho se uchýlil k úplatkářství. Pozdě odpoledne čtvrtého dne dal k sobě zavolat všechny vojáky.

„Co zdejší lidé nenávidí ze všeho nejvíc?“ zeptal se jich.

„Nás, pane kapitáne,“ odvětil vojín Goettke.

Kapitán ho ignoroval. To, co tu nejvíc nenávidí, je hora, poučil je. Hora, která je příčinou jejich chudoby, která je ničí, okrádá o mládí a sílu. Po celém dnu práce je čeká vyčerpávající šplhání na horu, na každodenního nepřítele.

„A co my jim můžeme nabídnout?“ Pohlédl na vojáky s triumfálním úsměvem, a to byl první úsměv, který na něm po tolika dnech spatřili. „Nabídneme jim něco, co horu překoná.“

Vyvezli motocykl s přívěsným vozíkem, postavili ho doprostřed náměstí Lidu a potom zvali kolemjdoucí, aby nasedli a vyzkoušeli si jeho sílu, zatímco jim motor řval a rachotil pod nohama.

„Jen se podívejte,“ radoval se kapitán von Prum, „jak ten stroj obdivují, jak po něm dychtí, jak po něm prahnou, ani se nemůžou dočkat, aby přišli a prozradili nám své tajemství.“

Dalo se prozradit na mnoho způsobů. Vojáci se rozmístili v tmavých uličkách, zadní vchod do von Prumova příbytku a do městského vinného sklepa zůstal otevřen. Jenže nikdo nepřišel.

Nebyla to věc cti. Vypadalo by hezky předstírat, že tomu tak bylo. Úplatek je dobrým nástrojem k ovládnutí lidí, kteří nic nemají. Jestliže vám v téhle zemi vždycky někam dopomůže pochlebování a lichotky, úplatek vykoná stejnou službu, je-li jeho výše úměrná. Mnoho lidí uléhalo toho večera v potu a snilo, jak vylétají do kopce kolem svých plahočících se bratrů, jak vysedávají po večeři na piazze a kostičky z pečených ptáčků zpěváčků si vytahují ze zubů, zatímco ostatní se teprve pachtí cestou k domovu nebo začínají rozdělávat oheň v kamnech na polévku.

Kapitán zůstal celou noc sedět sám ve tmě u dveří, ale nikdo za ním nepřišel.

„Tohle nemůžu pochopit,“ sděloval ráno rotmistru Traubovi. „Tomuhle nerozumím.“

Traub nic neříkal, ale rozuměl tomu. Výše úplatku nebyla úměrná. S klíčem k motocyklu se taky brala míra na rubáš do rakve.

„Je to pěkná nabídka,“ povídal desátník Heinsick rotmistrovi, „ale musel by se k ní ještě přidat regiment vojáků na hlídání.“

„Dneska se kapitán rozhodne k použití svalů,“ prorokoval Goettke.

„Dneska roztluče pár hlav,“ přitakával Heinsick. „Nic jinýho mu nezbejvá. A až se k tomu odhodlá, nevím, koho bych si měl vzít do parády. Třeba toho prťáka, toho Babbalucheho.“

„Kdepak, raděj toho s velkejma očima, toho vojáka, co tak na nás divně vejrá.“

„Tufa,“ upřesnil rotmistr Traub. „To je ten správnej hoch na zmáčknutí.“

„A ta jeho ženská,“ dodal Heinsick. „Ta, co na člověka kouká, jako by byl jen špína a prach.“

Nadešel pátý den a odpoledne, jak jsme očekávali my i oni, přijel posel z Montefalcone. Přinesl dva dopisy, které jsou nyní uloženy v městském archívu.

První byl od bratra Klause. Vlastně to ani dopis nebyl, jen lístek, na jehož lícní straně jako by dětská ruka nakreslila tužkou černé křídlo.

Volá mě anděl smrti, jdu za jeho hlasem.

Sbohem, Seppe, můj bratře.

Místo podpisu bylo připsáno jen „K“.

Druhý dopis poslala kancelář plukovníka Scheera.

Lovecká sezóna skončila.

Předejte svůj úlovek nebo sám sebe do zítřejšího západu slunce.

I na tomto dopise chyběl podpis.

Několikrát si oba přečetl a uložil je do své kartotéky. Potom vyňal stránky „Nekrvavého vítězství“ a jednu po druhé roztrhal a spálil. A pak se dal do pláče. Když začal štkát, bylo ještě světlo, a štkal až do setmění. Jeho nářek se rozléhal až na druhý konec piazzy. Brečel kvůli svému bratrovi, ale hlavně kvůli sobě samému, a to nás děsilo, protože muž, který brečí, je s to spáchat jakoukoli podlost.

V kapitánově deníku se tu noc objevilo pět zápisů. Předkládáme vám je tak, jak se uchovaly. Nikdo ze zdejších lidí neví, co vlastně znamenají, ale třeba se najde někdo vzdělanější než my a odkryje v nich to, čemu my nerozumíme. Většina z nás si ovšem myslí, že se von Prum, aspoň tehdy, pomát na rozumu.

1. Hamlet zemřel.

2. Jsem rozhodnut uchýlit se opět ke starému Fritzovi.

3. „Hluboko v povaze všech těchto ušlechtilých ras číhá nepochybně dravec, plavý dravec, lačně slídící po kořisti a vítězství.“

Nietzsche má pravdu.

4. Otázka: Co je Bůh?

Odpověď: Bůh je německý plukovník.

5. Jdu nabídnout Bombolinimu a lidu tohoto města poslední úplatek. Nabídnu jim úplatek strachu.

Po tomto zápise patrně hned odešel. Opustil Constanziin dům, přešel piazzou k vinnému krámku a bez vyčkání či ohlášení vyběhl do Bomboliniho pokoje, kde starostu spatřil ležet v posteli a Roberta sedět vedle něho. Začal mluvit rychle a vzrušeně. Usmíval se, ačkoli měl dosud v očích slzy.

„Já jsem sportovec,“ pravil kapitán von Prum.

Bombolini na něho jen vytřeštil oči. Ve městečku totiž slovo sportovec nikdo nezná.

„Zastávám zásadu fair play a respektuji pravidla. Beru to všechno jako sportovní utkání.“

Ticho.

„Myslím, že jsme sehráli dobrý zápas. Snažili jsme se hrát jeden proti druhému fair play. Na tomhle se snad shodneme.“

„Snad jo,“ souhlasil Bombolini.

„Jenže my tu hru nesmíme prohrát,“ pokračoval von Prum. „Zákon ani Bůh nám nedovoluje, abychom prohráli.“

Následovalo opět dlouhé ticho, tak dlouhé, až se Bombolini cítil nucen promluvit.

„Nerozumím tomu, co mi tu vykládáte.“

„Ale rozumíte a já zahajuji poslední kolo zápasu. Kde je víno?“ Von Prum seděl na pelesti postele a teď vstal. „Chtěl byste se zúčastnit hry?“ zeptal se Roberta. Robert zavrtěl hlavou.

„Dobrá, jak si přejete.“ Učinil gesto, jako by si cosi vkládal do úst a my se dovtípili, že to má být asi pomyslná píšťalka soudce, jak o tom hovořil.

„Hra tedy skončila,“ řekl kapitán. „Dělal jsem, co jsem mohl. Hrál jsem férově, mám čisté ruce.“

Zdálo se, že se mu ulevilo.

„Chci jen zdůraznit, že jsem vám dával šanci až do konce, kapitáne. Zítra nastoupí nový mančaft.“

Otočil se a vyšel z pokoje a my viděli, jak přechází piazzu k domu Constanzie pevným a rychlým krokem, jako by byl docela vyměněný. Asi za hodinu poté jsme zaslechli rachot motocyklu. Kapitán von Prum odjel ze Santa Vittorie.

„Je čas vstávat,“ usoudil Bombolini. Požádal Roberta, aby řekl jeho manželce o šaty a nechal ho chvíli o samotě. Když Rosa Bomboliniová přišla s oděvem, už neležel.

„Slyšelas, co říkal?“ otázal se jí. „Měla bys odejít, než se kapitán vrátí.“

„Ne,“ řekla Rosa Bomboliniová a začala mu pomáhat s oblékáním. Celé tělo měl obolavěné a ztuhlé, ačkoli rány dostal jen do tváře. Ukázala mu na obličej. „Když jsi snesl tohle, tak já to taky snesu.“ Stála před ním se zkříženými pažemi, širokými a silnými.

„Stojíš ještě o mne?“

„Ne.“ Věděla, že ho tím ranila.

„Nemůžeš se přimět k tomu, abys mi aspoň v takovouhle chvíli řekla něco milýho, něco pěknýho?“

„Kvůli tomu, že tvůj ksicht teď vypadá, jako když na něj cápnul vůl, bych o tebe měla stát?“

Povzdychl si námahou oblékání i pro její slova, položil paži na její mohutné rameno a požádal ji, aby mu pomohla ze schodů.

„A stála jsi vůbec kdy o mě?“ Bylo mu trapné pokračovat, ale přece si dodal odvahy. „Měla jsi mě…“ Nemohl to slovo vyslovit. „Milovala jsi mě někdy?“

„Nevím,“ řekla Rosa a odvrátila se od něho. „Snad kdysi ano. Ale pak se z tebe stal šašek a žena nemůže milovat šaška.“

„Taková jako ty ne,“ souhlasil Bombolini. „Zítra některý z nás oddělají. Víš, že můžu bejt jeden z nich?“

„To mě nepřinutí říct něco jinýho než pravdu,“ odpověděla.

„Ne, na to se můžu spolehnout,“ povzdychl si Bombolini. Když sestoupili do místnosti se sudem, opřel se o něj a poprosil o sklenici vína.

„Tak ty si nemyslíš, až tohle skončí, a jestli to přežiju, že ty a já… že… že bysme se k sobě mohli vrátit?“

„Ne.“

Znovu ho ranila. V takovýhle večer, pomyslil si.

„A přestaň se tvářit dotčeně. Copak nikdo z vás nesnese pravdu, aby kvůli ní nebyl dotčenej? Musíte si všichni pořád něco nalhávat?“

Obrátil do sebe druhou sklenici vína a pak se jí zeptal, proč si ho vůbec vzala.

„To byla chyba,“ řekla. „Žádnýho lepšího jsem neznala. To je něco, nač každá Italka musí přijít sama, a pak už je pozdě.“

„A co ona?“ Ukázal prstem k Angelině pokoji. Víno mu jako vždycky zvedlo náladu a připomnělo mu, že bude dobré být teď pořád trochu pod párou, aby v příštích dnech dokázal projít tím, co ho čeká.

„Vezme si toho Amerikána.“

„Roberta? Abruzziho?“

„Je tu snad ještě nějakej jinej?“

Bombolini se rozesmál, protože tohle byla typická odpověď jeho ženy. Takhle jednala celý život, který spolu strávili, a smál se proto, že už předem věděl, co řekne. Zamlada si toho nevšímal, a když zestárl, přestal ji poslouchat.

„Ještě o tom sám neví, ale začíná se o ni zajímat,“ dodávala Rosa. „Koukám, aby byli pohromadě. Postrkuju ji k němu a ona to netuší a jemu to nevadí.“

Tohle Bomboliniho dopálilo. „Vždyť ani nevíš, co je to za člověka,“ zvolal.

„Pro ni je dobrý dost. Vezme ji do Ameriky,“ řekla Rosa. „Co na tom sejde, jakej je to mužskej, jen když ji vezme do Ameriky.“

„A co Fabio? Uvědomila sis, že Fabio della Romagna je do tvý dcery zoufale zamilovaný a že je to slušný chlapec a že já mu slíbil všecko, oč požádá, za to, že mi zachránil život?“

Na tohle vyprázdnil ještě jednu sklenici vína, aniž od ní odtrhl rty.

„Fabio je Ital. A jako takovej není pro tvou dceru dost dobrej. Jen pokračuj, jen si ještě nalej. Pěkně se namaž.“ Znovu si nalil.

„Není Itala, který by byl dost dobrej pro ženu.“ Bombolini se zachechtal. „Tak potom se už necejtím tak osamělej,“ řekl.

„Aby si připadali jako králové, musí ženu ponížit na tažný dobytek.“

„Takhle jsem s tebou nejednal.“

„Protože jsi nemoh.“

„Proto ne. Nechtěl jsem z tebe mít tažnej dobytek.“

Vysmála se mu. „Taky ses o to pokoušel,“ řekla. „Jenže já se nedala.“

„Muž si má vybírat ženu a vola ze svýho vlastního kraje. To mi povídala moje matka.“

„Tak jsi mi to měl říct,“ namítla Rosa. Položil sklenici. Vypil už dost. Čekali na něho, ačkoli neměl, co by jim řekl.

„Vyhrálas,“ kývl na ni. „Nikdy ses ani o trochu nesvezla na stranu prohrávajících. Ve věcech lásky platí, kdo uteče, ten vyhraje. Sbohem.“

Kývla mu na rozloučenou. Když už stál ve dveřích, znovu se k ní obrátil.

„Řekni mi jedno. V těchle minulejch měsících jsem tě snad překvapil, nebo ne?“

Zasmála se, protože to byla pravda. „Ano, překvapils mě,“ přiznala. Vzal sklenici a pozvedl ji směrem k ní a ona si pro ni přišla.

„Víš,“ řekl jí ve dveřích, „tohle je to nejhezčí, co jsi mi kdy pověděla.“

Na náměstí Lidu už Bomboliniho očekávali. Všichni členové Velké rady se shromáždili u fontány a mlčeli, a přece cítili potřebu být pohromadě. Bombolini se k nim přidal a začali se mlčky procházet. Hleděli na staré domy, mezi nimiž vyrostli, a někteří z nich měli pocit, jako by to byla jejich poslední procházka městem. Dunění děl, ta zvuková kulisa, která nás denně provázela jak hučení moře obyvatele na pobřeží, teď ustalo. Na Starém Městě čekal starý pes a z komínů krbů, na nichž si stařenky chystaly jídlo na ráno, aby si je pak mohly jen ohřát, vycházel kouř. Kdosi navrhl, abychom se šli pomodlit k svaté Marii Ohnivé Pece, ale ostatní odmítli, protože by to všechny poděsilo, kdyby spatřili muže v kostele. Došli jsme ke Cavourově třídě a rozhodli se sejít dolů. Ve tmě se náš hlouček roztáhl.

„Nikdy v životě jsem se takhle nebál,“ přiznával někdo. „Je mi strachem docela nanic a celý se třesu.“

„Snad ti pomůže, že nám všem je strachy nanic, jenže ty jedinej máš odvahu se k tomu přiznat,“ řekl Bombolini.

„Ale ty jsi už něco takovýho zažil. Ty už sis to od nich ochutnal. Viď, že to vydržíš, až se do tebe dají.“

„Bojíš se o sebe nebo o to, co bys mohl vyzradit?“

„Co bych mohl vyzradit.“

„Tak to teda nevyzradíš,“ pověděl mu Bombolini. Z jihu to najednou zaburácelo, ačkoli měsíc jasně zářil, a z toho jsme poznali, že děla začala znovu pálit. Jejich zvuk se nesl mnohem silněji než předtím, nepřekryl však halas popíjejících Němců v kanceláři městského sklepa. Už o víno neprosili, brali si je sami jako splatnou daň.

„Jsem rád, že nebude pršet. To by teď hroznům ublížilo,“ zauvažoval někdo. Od Tlusté brány jsme se rozhlíželi po terasách zalitých měsíčním svitem a pak znovu stoupali ulicí a jak jsme míjeli městský sklep, Heinsick otevřel dveře a vyšel do ulice. Byl opilý.

„Vy si asi myslíte, že vám tohle pomůže.“ Mávl rukou k jihu. Nikdo mu neodpověděl. „Mohlo by, mohlo, jenže už na to bude pozdě.“ Zazubil se na nás a my viděli, že je to jen šalebný škleb, protože mu oči svítily studeně a vzdáleně jako měsíc, který je ozařoval.

„Jen počkejte, až uvidíte, s kým se zítra vrátí,“ vyhrožoval Heinsick. „Jen počkejte.“

Odvrátili jsme se od něho. Zvedal se nám z něho žaludek a zároveň nám naháněl hrůzu.

„To budete koukat, až vám dají ochutnat,“ ječel na nás a šklebil se. „To poznáte, zač je toho loket.“

Táhl se za námi s lahví vína v ruce přes celou Cavourovu třídu.

„Přijedou na vás pořádný profíci,“ poučoval nás. „Žádný takový vochcápkové jako my. Nás na ty svý inštrumenty ani nenechají máknout.“

Zastavil se a my ho předešli. Spěchali jsme od něho, jak nejrychleji jsme mohli, aniž to vypadalo, že od něho utíkáme.

„Děcka ne, jen velký muž může nosit ostrej nůž,“ zahulákal za námi. Byli jsme už daleko, ale ještě jsme ho slyšeli.

„Však vy jim to povíte, vy jim to povíte.“ Znovu se zachechtal. „Budete je prosit, abyste jim to mohli povědět.“

Když jsme dorazili na náměstí Lidu, padre Polenta nám přiběhl naproti.

„Měli byste to vidět,“ volal na nás. „Tisíce světel, milióny světel. Děje se něco velikého. Na jihu se rozpoutalo něco obrovského.“

Nevzrušilo nás to. Nám už nic pomoci nemohlo.

„Měli bychom se trošku prospat,“ radil Bombolini. „Jestli nás zejtra začnou připalovat, ať se na to připravíme.“

„Padre,“ řekl jeden muž. „Pomodlete se za nás. Řekněte za nás modlitbu na dobrou noc.“

Skoro všichni klesli na piazze na kolena a Polenta jim požehnal. Hluk války v té chvíli mohutně zaburácel, tak silně, že pohltil zurčení fontány. Začal nějaký útok, nějaký velký útok. A my ani nevěděli, kdo ho začal.

„Viděli jste, jak se Heinsick tvářil?“ zeptal se Bombolini. „Viděli jste tu nenávist? Proč má v sobě tolik nenávisti? Odkud se to v nich bere?“

Odpověď se ovšem neozvala. Potřásli jsme si pravicemi, každý s každým, a když jsme tak navzájem pocítili společné sepětí, rozešli jsme se do svých domovů.

ČÁST SEDMÁ

Brouk v hlavě

Když jsme je časně ráno spatřili vyjíždět do kopce od Montefalcone, málem jsme vydechli úlevou. Připraví-li se člověk na tvrdou zkoušku, pak je nejlepší, když si ji odbyde co nejdříve.

Často se tu vzpomíná na Lupu, našeho posledního velkého banditu, který měl být pro své lotroviny zastřelen na náměstí Lidu před zraky všech občanů. Před popravou nemravně pokřikoval na Pánaboha a na soudce a na diváky a potom z nějakého už neznámého důvodu mu trest odložili. O měsíc později museli Lupu na piazzu přinést a uvázat ho k fontáně, protože nevydržel stát. Třásl se a držel kněze za ruku. Měsíc naděje dal vzklíčit chuti k životu a docela ho podlomil. Měl vědět, že v Santa Vittorii se držíme jedné bezpečné zásady: nikdy si v ničem nedělat žádné naděje, a potom člověk nemá co ztratit. Lupo se však dopustil hříchu naděje.

Mužové procházeli kolem láhve s grappou, každý si zhluboka přihnul a povzbuzoval další na řadě k napití a tu je překvapil Bombolini příkazem, aby se všichni ukryli v domech kolem náměstí, odkud by mohli pozorovat, aniž byli viděni. Měli vyčkávat, dokud je mávnutím ruky nezavolá. Někteří pocítili zklamání, jiní zlost.

„Mysleli jsme, že se od nás očekává statečnost,“ ohrazoval se jeden, „a ty zatím chceš, abychom se běželi schovat.“

„Jsem připravený,“ volal druhý. „Jsem na ty svině připravený. Beru všecko, s čím vyrukujou.“

Poslal je však pryč a oni šli, a tak se stalo, že příjezd čtveřice, kterou tvořili von Prum a rotmistr Traub a dva mladíci z oddílu SS, očekával na náměstí Lidu jen samotný Bombolini, jemuž tentokrát ani Vittorini ve své parádní uniformě nestál po boku. Přijeli na motocyklu, následovaném malým náklaďákem s esesáckými nástroji. Rotmistr Traub zabrzdil motocykl na konci Cavourovy třídy, kapitán von Prum vylezl z přívěsného vozíku a jak kráčel piazzou k Bombolinimu, i ten nejméně všímavý pozorovatel mohl vidět, že se změnil. Za jedinou noc mu z obličeje zmizela ustaranost a jeho klidná, uvolněná chůze a každý pohyb vyzařovaly sebevědomí i sebedůvěru. Vyprchalo napětí, které ho dříve pohánělo k trhavým gestům, připomínajícím panáčka, u něhož příliš natáhli pero, z očí se mu vytratil těkavý pohled pomatence. Nevěděli jsme, že si ráno připojil do deníku na tutéž stránku, kde před odjezdem zvěčnil oněch pět bodů, ještě šestý a sedmý zápis.

6. Mnoho strašného a nelidského v dějinách, co lze stěží pochopit, zmírňuje pomyšlení, že ten, kdo udílí rozkazy, a ten, kdo je provádí, jsou dvě odlišné osoby.

7. Dávám za pravdu starému Fritzovi. Jsem připraven vykonat svou povinnost a to mě naplňuje štěstím.

Sepp von P.

„Vida, dnes ráno jste své lidi odklidil,“ konstatoval kapitán von Prum. Bombolini přikývl. „Nebo snad utekli?“

„Ne, pane kapitáne. Schoval jsem je.“

„Právě tak jako víno.“

„To ne, pane kapitáne.“

„Však si to hned zjistíme.“ Kapitán se odebral přes piazzu k Paláci lidu a Bombolini ho následoval. „Použiji vašeho sídla, protože je tam víc místa.“

Zastavili se ve dveřích Paláce a zkoumavě se zadívali do velkého, temného sálu a tu si Bombolini s pohledem na von Prumův znechucený výraz vyčítal, že se nestaral lépe o pořádek.

„Máte tu pěknou špínu, ale to se docela hodí,“ řekl von Prum, „poněvadž tu poteče krev a zvratky a ještě horší věci, z každého otvoru, jak jsem slyšel.“

Bombolini usoudil, že nadešla jeho chvíle, má-li uskutečnit svůj plán, a ačkoli viděl, že kapitán nejeví zrovna chuť ho poslouchat, chopil se příležitosti.

„Rád bych vás o něco požádal, pane kapitáne,“ řekl. „Nechtěl bych nést odpovědnost za výběr oběti.“

„Vyberu si sám, jestli chcete,“ navrhl von Prum.

„Nakázal jsem obyvatelstvu, aby nevycházelo na piazzu, dokud nepřijedete.“

„Nu – a co s tím?“

„První, kdo se objeví na piazze, bude ten, s kterým můžete začít.“

Bombolini si všiml, že to kapitána zaujalo.

„Takhle já nebudu mít na svědomí jejich krev a vy, pane kapitáne, nebudete muset vybírat. Toho prvního, kdo vkročí na piazzu, nám vybere osud.“

„Řekl bych spíš ďábel,“ podotkl von Prum s úsměvem. Bomboliniho nápad se mu zalíbil. V tom okamžiku už vcházel do místnosti rotmistr Traub a jemu v patách oba esesáci. Bomboliniho překvapilo jejich mládí. Byli to ještě chlapci. Kapitán se obrátil k Bombolinimu.

„Tímhle způsobem taky můžete řídit kroky těch, kteří před nás mají předstoupit. Jistě máte připravené všechny své nejstatečnější mladíky, odhodlané vkročit na piazzu – volbou osudu.“

„Ne, to se mýlíte,“ Bombolini kývl směrem k esesákům. „Přikažte jim, ať si mě přezkoušejí, jestli mi nevěříte. Nikoho jsem pro vás nepřipravil.“

Von Prum vysvětlil situaci mladšímu z obou vojáků, který přes svůj věk měl zřejmě vyšší šarži.

„Na tom vůbec nesejde. Stejně se všichni rozpovídají,“ prohodil esesák ležérně a s naprostou důvěrou ve své dílo a z hlasu mu zaznívala zvláštní odosobněná povznesenost, s jakou obvykle hovoří ti, kdo sami sebe považují za ztělesnění pravdy.

„Fakt, na tom nesejde,“ přitakával druhý voják. „To je jenom otázka času, nějaká ta minutka sem nebo tam, a pak se sesypou.“

„Jo, pak se jim rozváže jazyk.“

„Ještě jsme nikdy nevybouchli,“ řekl ten starší.

„Ne, nikdy jsme nevybouchli.“

Kapitán von Prum se znovu obrátil na Bomboliniho.

„Výborně. Je to tedy v rukách božích.“

„Moje ruce jsou čisté,“ zdůrazňoval Bombolini.

„A moje taky,“ připojil von Prum s úsměvem. „Ruce si pošpiní jenom pámbu.“ Oba vojáci vrhli na kapitána tázavý pohled a on pochopil, že v tomhle bodě zašel trochu daleko.

Byli velice mladí a čistotní. Když se smáli, a smáli se často, ukazovali přitom rovné a zdravé a čisté zuby. Kdyby je měl člověk charakterizovat jediným slovem, řekl by nejprve: čistí, potom mladí a potom silní. Neměli na sobě uniformy obyčejných vojáků, nýbrž černé s bílým lemováním, a toto temné odění vytvářelo působivý barevný kontrast. Světlá pleť se zdála ještě světlejší, oči modřejší a plavé vlasy zářivější. Mužové skrytí za dveřmi a okny domů okolo piazzy si je zkoumavě prohlíželi.

„Na ďábly zrovna nevypadají,“ hodnotil je Longo.

„Jenže ďáblové chodí ve všelijakým převleku,“ poučil ho Pietrosanto.

Vykládali své nástroje z vozu, a dokonce samotný von Prum jim přitom pomáhal. Venku bylo po ránu příjemně a kapitán navrhoval, že by snad výslechy mohli provádět pod širým nebem.

„Ne, raději uvnitř,“ rozhodl první esesák. „Slunce začne pražit a bylo by nám horko.“

„Ona je to totiž fuška, víte?“ dodal druhý. „Člověk se při ní zahřeje a unaví.“

„Jen to zkuste sám, tahat půl dne zuby.“

„Když lidi nemají zrovna chuť dát si je vytáhnout.“

Zasmáli se na sebe. Byl to jeden z mnoha oblíbených žertíků, jimiž se obvykle častovali.

Bombolini se neubránil obdivu při pohledu na jejich precizní a pečlivý způsob práce. V několika málo okamžicích vyprázdnili vůz a rozložili své nástroje. Jako poslední vynesli dřevěný úzký stůl, vlastně prkno jen o málo širší než žehlící, složené z několika částí a podobné operačnímu stolu. Visely na něm široké černé kožené řemeny s třemi velkými kovovými přezkami.

K jedné straně stolu byl připojen přenosný bateriový generátor, do něhož postupně zasunovali jednotlivé elektrické vodiče, připomínající svým tvarem čelist krokodýla. K druhé straně stolu přistavili menší stolek a na něj rozložili kleště a pinzety, háky a gumovou hadici s velkým trychtýřem, chirurgické nůžky, kovové svorky, kladivo s tenkým, dlouhým zobcem, drapáky podobné beraním rohům, pouta na ruce a pochodeň.

„Jsou mladí, ale je vidět, že svému řemeslu rozumějí,“ pochvaloval si von Prum.

„Říkáme si pojízdná četa pravdomluvnosti,“ řekl ten mladší, „poněvadž jezdíme po světě a odkrýváme pravdu.“

Opět se na sebe usmáli. Nic na nich nepůsobilo vážností této chvíle.

Přes černé uniformy si teď natáhli černé gumové zástěry.

„A teď mi podej rukavice, Hansi,“ požádal ten mladší, který se jmenoval Otto, svého staršího kolegu.

„Někdy se to kapánek zkomplikuje,“ ujasňoval Otto. „Vážně jste se na to ještě nikdy nekoukal?“ zeptal se von Pruma. Kapitán zavrtěl hlavou.

„Za nějakej čásek si na to člověk zvykne,“ řekl Otto.

„Za nějakej čásek se to člověku docela zalíbí,“ řekl Hans.

„Jako zvláštní projev přízně vám, kapitáne Bombolini, dovolím, abyste mohl být přítomen. Po celou dobu,“ pověděl von Prum starostovi.

Otto na ně vzhlédl. „Jejeje,“ zašklebil se. „Moc fajn to zrovna nebude, kapitáne. Někdy je to kapku ostřejší divadlo.“

„A někdy obstará povídání ten, co se jen kouká,“ sděloval Hans.

„Nevypadáte zrovna moc potěšenej,“ řekl Otto Bombolinimu. Oba esesáci mluvili dobře italsky. „Ale žádnej strach, dáme si záležet, abychom vám předvedli fajnovou podívanou.“

Bombolini přešel k oknu a zahleděl se na piazzu. Zela dosud prázdnotou. Na chvilku se z toho zaradoval, ale pak proti své vůli zrakem znovu zabloudil ke stolu s nástroji. Také kapitán von Prum se na ně díval a bezděčně si vlhčil rty jazykem.

„Tak kdepak je máte?“ zeptal se za okamžik Otto. „Všecko je přichystáno.“

Bombolini zjistil, že se chvěje a že ho zmáhá nevolnost, která nevychází od žaludku, ale z celého nitra, z celého srdce a duše i mozku. Na piazze nebyl nikdo kromě Němců.

„Dobrá,“ řekl von Prum. „Dáme osudu ještě dvě tři minuty a pak budeme muset sami někoho vybrat.“

Čekali v tichu, přerušovaném jen kovovým cinkotem nástrojů, s nimiž si Otto v jakési neklidné podrážděnosti začal pohrávat.

„Než to vypukne, bývám vždycky kapku nervózní,“ řekl na omluvu. „Člověk totiž nikdy neví, jakej materiál vyfasuje.“

Z piazzy vystoupil na terasu rotmistr Traub a zavolal dveřmi: „Támhle jeden přichází. Hned vám ho přivedeme.“

Vyšli se z Paláce lidu podívat, koho jim osud posílá. Sestupoval strmým svahem Horního Města a zastavil se na chvíli v rohu náměstí. Když spatřil Němce, nepokoušel se jim vyhnout, nýbrž se pustil rovnou k nim.

„Hele – mučedník. Vyloženej mučednickej typ,“ řekl Hans.

Pozorovali, jak ten muž povídá cosi desátníku Heinsickovi a pak kráčí v jeho doprovodu k Paláci.

„Lhal jste nám,“ pokáral jeden z Němců Bomboliniho. „Přece jste pro nás nachystal hrdinu.“

U schodů terasy se Heinsick zastavil a postrčil svého vězně nahoru.

„Povídal, že nás rád vidí, tak jsem mu řek, že my jsme rádi, že vidíme jeho.“

Byl to Giuliano Copa, bývalý starosta Santa Vittorie. Když spatřil kapitána von Pruma, vymrštil pravici k fašistickému pozdravu a zvolal: „Ať žije duce. Ať žije Hitler. Proč vám to trvalo tak dlouho?“

„Hergot – no tohle,“ užasl Hans. „Pravý loajální fašista,“ otočil se k ostatním. „On na nás vážně celou tu dobu čekal. A teď se dá do povídání.“

Obdařili ho úsměvem. Copa vypoulil oči podezřením a strachem, a Bombolini se snažil vytratit do temnějšího koutu místnosti. Jakmile Copa zahlédl mučicí nástroje, vyjekl:

„Já jsem loajální fašista. Jsem významný člen fašistické strany. Došlo určitě k nějakému omylu…“

„Ticho!“ zařval na něho Hans. V tu chvíli bylo zřejmé, proč právě Hanse pověřili tímto druhem práce. „Vždycky kecají něco o omylu,“ utrousil směrem k ostatním. „Shoďte ze sebe šaty,“ křikl na Copu.

„Já nechápu…,“ divil se Copa. Choval se dosud statečně. Ovládal hlas a nejevil příznaky strachu.

„Vy nechápete, co to znamená ‚shoďte ze sebe šaty‘?“ otázal se Otto. Popadl Copu za límec u košile a jediným prudkým pohybem mu ji roztrhl.

Když byl Copa nahý, položili ho na úzký dřevěný stůl a spoutali koženými řemeny.

„Co se mnou budete dělat?“ ptal se Copa.

„Kdybych vám to pověděl, nevěřil byste mně,“ promluvil Otto tiše a jemně. „Prostě byste mně nevěřil.“

„A taky byste přišel o požitek přijít na to sám,“ dodal Hans a oba se uchechtli.

„Stahujem z nich šaty, poněvadž to v nich budí pocit bezbrannosti,“ vysvětloval Otto. „Když pošlete na frontu naháče, nebude bojovat. Ale navlečte ho do uniformy, a bude se bít, až padne. Tohle bylo vyzkoušeno, tohle bylo prokázáno.“

„Vypracovali jste svou metodu přímo vědecky,“ oceňoval von Prum.

„Jo, je to úplná věda.“

„Slyšíte?“ oslovil von Prum Bomboliniho. „Věda. V tom spočívá ten rozdíl mezi vámi a námi.“ Copa se mezitím hlasitě modlil a Otto připojoval dráty k různým částem jeho těla.

„Dáme vám loknout kapku bolesti, abyste dostal chuť povědět pravdu.“

„Ano, povím vám pravdu. Okamžitě. Řeknu vám všechno, co potřebujete vědět,“ breptal Copa.

„No vidíte, hnedka si ověříme, jestli je pravdomluvný,“ řekl Otto. Mrknul na kapitána s rozpačitým pousmáním. „Co se to vlastně chceme dozvědět?“

„Kde je zbytek vína.“

Otto vyřkl otázku a Copa odpověděl, že jí nerozumí a že nechápe, proč se ho na to ptají.

„Jdem na to?“ zeptal se Hans. „Jdem,“ přikývl Otto.

Nepatrně pohnul měděnou páčkou a v tom okamžiku se Copa vzepjal v kožených řemenech, jako by ho krájeli na kusy a rozevřel ústa dokořán. Zdálo se to trvat celou věčnost, než vyrazil z hloubky celé své bytosti strašlivý řev, řev plný hrůzy a úzkosti a zoufání, a co bylo nejstrašnější, nevěřícného úžasu, až von Prum a Bombolini se přistihli, že křičí spolu s ním, jako by svými hlasy dávali najevo sounáležitost s vytím lidského zvířete.

Někteří zdejší lidé by si přáli, abych vypověděl všechno, co se ono dopoledne odehrávalo, aby to nikdy nikdo nemohl zapomenout, protože jde o zaznamenání historické události; abych vylíčil každý výkřik a každý dotyk ohně, každý vyražený zub a vyrvaný nehet, ale takový popis snad není nutný ani žádoucí. Vždyť sám Bombolini, očitý svědek všech výslechů, později řekl, že takový hromadný útok na lidské tělo, ženoucí člověka až na práh smrti, splývá v jediný zážitek. A je to zážitek, který postupně umrtvuje vnímavost všech zúčastněných a – podle pojetí německých trýznitelů – začne dokonce nudit. Různé formy mučení, různé osoby mučitelů a jejich obětí se propojují, až nakonec ve vzpomínce vytvoří jediný vjem krutosti a utrpení.

Když skončili s Giulianem Copou, protože ho nedokázali dost rychle vzkřísit, přišla řada na Mazzolu, dalšího člena Bandy. Několik minut předtím ho Pietrosanto s Vittorinim pustili ze sklepa v Horním Městě a on spěchal dolů přesvědčen, že se na náměstí Lidu setká s Copou. Podle zákona by byl neměl spatřit Copovo tělo natažené u zdi, když na něho došla řada, neboť člověk má právo neznát míru strastí budoucna. Snad stačí říci, že se Mazzola tak vyděsil – a přitom není žádný zbabělec –, že ve chvíli, kdy mu vrazili do hrdla kovovou tyč a zapojili do ní proud, ukousl si špičku jazyka a přitom vyhrkl na esesáky „Děkuju“. A v tom okamžiku Bombolini zjistil, že brečí pro lidi, kteří byli jeho nepřátelé.

Zkoušel si namlouvat, že to, co s nimi provádějí, si členové Bandy zaslouží, že jde vlastně o spravedlivou odplatu, ale i když se takhle uklidňoval, věděl, že se jen obelhává, věděl, že to, co prodělali Copa a Mazzola, by neměl nikdy nikdo prodělat, že na světě neexistuje žádný důvod, který by něco takového mohl ospravedlnit.

Kapitán von Prum si dosud úspěšně udržoval odstup od násilí páchaného v sále, k němuž docházelo bez jeho přímé účasti. Než se pustili do starého pekaře Francucciho, vrátili se ještě jednou k Copovi, který mezitím přišel k sobě.

„Tohle je ten pravej okamžik, když z nich chcete něco vyrazit,“ upozorňoval Hans. „Jestli ovšem je co vyrazit. Děláme to jen kvůli vám, protože tvrdíte, že to víno tady musí být.“

„Musí tady být,“ přisvědčil kapitán. Byl by si však přál, aby začali vyslýchat někoho jiného, kdo by se dal snadněji zlomit, než se vracet k troskám toho, co se jmenovalo Copa.

„V takovýmhle stadiu dokáže z člověka vytáhnout přiznání děcko obyčejnejma kleštěma,“ sděloval Otto. „Necháte je kapku vychladnout a pak se do nich dáte znova, a než byste řekl švec, už povídají.“

Začali Copovo tělo zpracovávat hořící pochodní a pak ho ochlazovat vodou. Byl ještě při vědomí, když mu vrazili hluboko do hrdla trychtýř, zvrátili mu hlavu nazad a on se málem zalkl.

„Je velice statečný,“ konstatoval kapitán Prum. „Panebože, někteří lidé jsou až příliš stateční, k vlastnímu neprospěchu.“ A tu učinil von Prum něco, co se mu vůbec nepodobalo. Přistoupil ke stolu, kde se Copa zalykal vodou, a zařval na něho: „Co to tady vyvádíte? Nemáte právo dělat takovýho hrdinu.“

Obrátil se na Bomboliniho. „Ve jménu Páně, Bombolini, nařiďte mu, ať nám to poví.“

Bombolini jen pozvedl ruce dlaněmi vzhůru a odvrátil zrak. „Copak vás nenapadá, že kdyby bylo co povědět, že bych vám to byl pověděl sám?“

Mazzola se zmítal v řemenech, když začali do drátů zavádět stále vyšší a vyšší napětí voltů a elektrické čelisti se mu zakusovaly do těla v různých neuvěřitelných kombinacích a otvíraly před ním bránu smrti.

„Ještě trváte na tom, že to víno tady je?“ zeptal se Otto von Pruma.

„Víno tady je.“

Dali se tedy do Francucciho. Od té doby víme, jak je v určité situaci užitečné být zbabělcem a jak to mnohdy pomáhá na cestě životem. Kolik věcí je člověku ušetřeno, je-li poctivým zbabělcem a jak málo se od něho očekává. Nežli se vůbec dostali k tomu, aby Francucci pocítil to, co mu určili, několikrát omdlel. Odhodili ho tedy ke zdi vedle ostatních a tak, ačkoli Francucci trpěl ze všech nejméně, působil nejpřesvědčivějším dojmem.

„Kdyby tu to víno bylo, tak tenhle padavka by nám to zaručeně řek,“ usoudil Otto.

„A přesně kde a kolik a jak se tam dostaneme, a ještě by nás k vínu sám zavedl,“ doplnil Hans.

Sundali si zástěry a gumové rukavice. Byli zpocení a unavení. Jeden z nich se podíval na von Pruma.

„Buď tady to víno opravdu není, nebo jsme prohráli.“

„A my jsme nikdy neprohráli.“

„Co bude k obědu?“

„A my nikdy nezmeškali oběd.“

„Máte ovšem právo na pět Taliánů, a proto jich budete mít pět.“

„Chci těch svých pět,“ přisvědčil von Prum.

„Máte dobrej pajšl,“ řekl Otto uznale. „Ale pět, to je maximum. Nad pět nikdy nejdeme. Tohle není jedinej úkol, co nás dneska čeká. Máme ještě skáknout do nějaký díry, který se říká Scarafaggio.“

„Vím určitě, že víno tady je.“

„No dobrá,“ přikývl Otto. „Máte mít těch svých pět Taliánů.“

Oba mladí esesáci si vyměnili významné pohledy, tak aby si toho kapitán von Prum všiml. Projevili touto disciplinovanou formou své opovržení, určené každému, kdo nebyl členem SS.

Zatímco obědvali, dozvěděl se Bombolini, že skupina Rudé plameny, až dosud zavřená ve sklepě s Bandou, pronikla ven a přichází z Horního Města na náměstí Lidu. Vzápětí nato se objevil Fabio a Kozel Cavalcanti a mladí synové Guida Pietrosanta a Tommasa Casamassimy.

„Copak nebude moučník?“ zeptal se Hans.

„Ale jo,“ pravil Otto, vstal a opláchl si ruce v umyvadle. „Tyhle mladíky spořádáme místo moučníku.“

Bombolini neměl odvahu se otočit a podívat se na ně.

„Předpokládám, že vy dva jste členové fašistické strany. Ukázali byste nám napřed své legitimace a odznaky?“

„Jsem občan italského národa,“ řekl Fabio.

Bombolini cítil, jak se mu srdce chystá prasknout přetlakem krve.

„Shoďte šaty dolů,“ zařval Hans.

„Tenhleten, to je ten případ, co jsem o něm vykládal,“ obrátil se Otto na kapitána von Pruma. „Koukněte se mu na oči. Samá zpupnost, samá statečnost, samá čest.“

„A takovíhle bývají zrovna první, co se sesypou,“ doplnil Hans, „poněvadž jakmile přijdou na to, že doopravdy nejsou tak stateční, jak si o sobě mysleli, totálně se z toho zhroutí.“

„Oni totiž v sobě nemají žádný vnitřní rezervy,“ rozumoval Otto. „To je jako hráz uplácaná z hlíny nebo hráz z betonu. Když se vám objeví trhlina ve hrázi z hlíny, tak přesto dokáže vodu zadržet, ale ty hráze z jednoho pevnýho kusu betonu, ty se hnedka provalí a zhroutí.“

Bombolini se najednou ocitl mezi nimi, ani nevěděl jak. „Hlásím se dobrovolně místo toho chlapce,“ oznámil.

Vysmáli se mu.

„Říkali jste přece, že se stejně všichni zhroutí. Tak se dejte do mě. Jaký je v tom rozdíl?“

„Jenže z něho je cejtit vzdor. Chceme mu kapku pozměnit kukuč. Nelíbí se nám, jak se na nás kouká.“

„Ostatně, proč ho chcete zachránit? Je to snad váš miláček? Je to tak?“

„Takovej starej fotr jako vy,“ ušklíbl se Hans. „Chci mu zachránit život. On mi ho taky jednou zachránil.“

„Když mu chcete zachránit život, Bombolini,“ vložil se do toho kapitán von Prum, „tak stačí, abyste nám řekl vy, kde je víno. Pár slov, a chlapec je volný.“

„Počkejte, až do něho vrazíme pár voltů, pak nám ještě rád něco povíte,“ řekl Otto.

Bombolini pohlédl na Fabia, kterého mezitím položili na mokrou dřevěnou desku. Kožené řemeny ztuhly solí, potem a močí. Fabio v horách zhubl, žebra mu div neprorážela kůží a obličej, odrážející se od černých vlasů, se zdál být ještě bledší, hubenější a křehčí. Neobjevil se však na něm ani stín strachu, a přece není hanbou napsat, že se Fabio tak rozklepal hrůzou, že ani řemeny nedokázaly potlačit chvění jeho svalů. Tvář mu sevřel rezignovaný smutek nad tím, co lidé dokáží dělat jeden druhému.

Bombolini stál před jediným prostým problémem. Předpokládal, že se všichni bolestivým mučením zlomí, a přestal už věřit, že by se tajemství mohlo uchovat. Kdyby je vyzradil sám a ušetřil tak Fabiovi brutální trýznění, lidé ve městě ani Fabio by mu to neodpustili. Jestliže připustí, aby Fabio pod náporem bolesti promluvil, způsobí tím u něho šok, který ho zbaví další chuti k životu. Bombolini si přál, aby ten druhý v místnosti, Cavalcanti, se ocitl na dřevěném stole místo Fabia. Ten Kozel, až dojde na elektrický proud, mlčet nebude a to by zachránilo Fabia i jeho, jenže víno by bylo ztraceno.

„Než začnete,“ promluvil Fabio, „rád bych vám něco řekl.“ Překvapeně na něho pohlédli. „Nemáte právo takhle jednat. Dopouštíte se zločinu proti lidskosti a jednoho dne za to zaplatíte.“ Usmívali se. Zeptali se ho, jak se jmenuje. „Fabio,“ pravil Otto, „račte se seznámit s Hansem. Hans – Fabio. Já se jmenuji Otto. Vynasnažím se, abych vám byl nápomocen při životně důležitém doznání pravdy.“

„Nemáte právo se mnou tohle provádět,“ vykřikl Fabio. Bombolini cítil, že to nevydrží, že mu puká srdce, že pláče nad Fabiovou odvahou, že se celý třese a celé tělo se mu zalévá potem.

„Ach – ty pošetilé hrdinské činy, které si tolik lidí zamane vykonat,“ povzdechl si von Prum.

Pustili do Fabia mnohem vyšší napětí než do ostatních a bylo to tak úděsné, jak je jen možné si představit. Bombolini v jednom kuse vzlykal: „Panebože, chci umřít, Panebože, nech mě umřít dřív než Fabia.“ Přesto však vnímal, že von Prum zírá na Fabia docela jinak než předtím na ostatní. Fabio jediný dokázal zpočátku nekřičet, ale potom se přece rozeřval víc než všichni dohromady. Bombolini ustrnul, že už nadešlo to, co očekával, a vzdával se téměř s radostí.

„Já vám to povím, povím, povím,“ řval Fabio. „Zadržte, já to povím.“

Snad by jim to v tu chvíli opravdu pověděl. Snažil se promluvit, a přece ze sebe nevydal ani hlásku, třebaže už elektrický proud vypnuli. Museli uvolnit vrchní řemen, aby se mohl posadit, než ovládl jazyk ztuhlý šokem.

„Měl jste poslechnout moudrost svého lidu,“ řekl von Prum Bombolinimu. „Jedno vaše staré přísloví praví: ‚Když si doba žádá mučedníky, přesvědčte se, zdali jste vybrali ty pravé‘.“

Fabio se chystal něco říct, a proto mu podali sklenici vody. Von Prum se k němu naklonil s výrazem člověka, který právě získává věc, po níž celý život nesmírně toužil. Snad Fabio chtěl opravdu povědět pravdu. Otto a Hans se však patrně dopustili chyby, když hned ze začátku dali okusit Fabiovi tak vysoký stupeň bolesti, že nemohl mluvit dříve, než se trochu vzpamatoval. A tu si uvědomil, že bolest překonal, že ještě žije, ale že by raději umřel, než by před nimi otevřel ústa.

„Nemáte právo,“ vydralo se mu z hrdla. „Co to se mnou děláte? A vy –“ pootočil se k von Prumovi, „– vy jste z nich ten největší padouch, protože si to nejvíc uvědomujete.“

„Vražte ho zpátky,“ zařval Hans. „Zpátky s ním.“

Znovu ho připoutali ke stolu a malé kovové zuby se mu zakusovaly do těla. A tu se Otto obrátil na kapitána von Pruma.

„Nemáte chuť si to sám vyzkoušet?“

Ta nabídka von Pruma šokovala. Ucouvl od Fabia a zase se k němu přiblížil, bál se před těmi mladíky zakolísat. Cítil, jak mu ruka vlhne potem, jak se pot kupí v záhybech kůže, jak se mu ruka svírá a opět rozevírá, jako tenkrát, když vyslýchal Bomboliniho.

„Ano. Převezmu to teď sám.“

Nyní se roztřásl kapitán von Prum. Posadil se na Ottovo sedátko, ruka se mu chvěla na měděné rukojeti, až konečně za ni zatáhl. Zapnul proud na nejnižší stupeň a pohlédl na Fabia, jak se vzepřel v kožených řemenech, potom pohledem uhnul a zadíval se na zem. Tu se Otto sám ujal páky a tisknul ji výš a výš a Fabio se tak rozeřval, až to von Pruma vymrštilo ze sedátka. Otto okamžitě proud vypnul.

„Nemůžete ji pořád držet tak nízko,“ poučoval Otto kapitána.

„Vykonal jsem to,“ přerušil ho von Prum. „Vykonal jsem, co bylo zapotřebí.“

S bolestí jsou někdy takové komplikace, že dosáhne-li určitého stupně, překonává sama sebe. Člověk, kterému je určena, ji přestává vnímat, tělo i smysly na ni přestávají reagovat. Na tomto stupni se Otto obrátil na kapitána.

„Taky vás zajímaly kleště,“ připomínal mu. „Kleště by se taky mohly vyzkoušet.“

Vyrvali mu jeden nehet a Fabio se ani nepohnul. Vyrvali mu nehet na palci u nohy a potom jeden zub a Fabio přitom ležel natažený na stole a mlčky na ně zíral.

„Vidíte, tohle je po proudu slabý kafe,“ vysvětloval Otto. „Kleště účinkují hlavně psychologicky.“

Rozepisovat se dále o výslechu Fabia je zbytečné. Esesáci přestali věřit, že jejich úsilí má v jeho případě smysl.

„Máme se s ním ještě zabývat?“ otázal se Otto.

„Mám právo na pět takových,“ upozornil ho von Prum.

Přešli tedy na Cavalcantiho s pocitem, že konají jen svou povinnost. Nepracovali už s přesvědčením a je docela možné, že přitom začali myslet na něco docela jiného. Z jejich práce už nevycházelo nic „tvůrčího“, jak říkával Otto.

Kdyby byli v té chvíli přestali, o zachování tajemství by nebylo pochyb. Přišla však řada na Kozla Cavalcantiho, který se nikdy nezajímal o nic jiného, než jak se v noci povyrazit s nějakou kůstkou, ochotnou podlehnout jeho svodům. Snad Cavalcanti dokázal vydržet totéž co Fabio proto, že Fabia viděl. Ale to bychom možná Cavalcantimu ubírali na zásluze. Byl to právě tenhle Kozel, který si v sobě zachoval nejvíc vzdoru ze všech a který za to musel nejvíc zaplatit.

Kdo bude kdy umět změřit hloubku lidské síly nebo odvahy v osudovém okamžiku? My se to tenkrát naučili. Kdo se může odvážit zlehčovat statečnost ostatních, když neví, co sám v sobě skrývá?

Není třeba líčit, co se dělo s Cavalcantim, je nutné jen povědět, jaký to mělo význam. Potvrdilo se něco, nač by v městečku nikdo neměl zapomenout. Ukázalo se, že nezlomná vůle jednoho člověka – a nezlomil se Fabio ani Cavalcanti – znamená porážku těch, kteří jsou přesvědčeni, že každý člověk se dá zlomit a ohnout. K porážce těchto pochybovačů stačí jediný statečný, který dodá odvahu všem ostatním.

A tak, ať už se u nás v budoucnu přihodí cokoli, máme aspoň jeden důvod, pro který na sebe můžeme být pyšni. Člověk je zvíře, ale nemusí jako zvíře končit.

Hans a Otto vstali, popadli Cavalcantiho a hodili ho na zem.

„Tím končíme. Tohle byl pátej.“ Začali si skládat věci rychle a obratně. Byli to čistotní a pořádní mládenci ve všem všudy.

„Víte, co to znamená,“ ohlásil Hans. „Musíte to vzít, jak to je. To víno tu nemají.“

„Ne, víno tu není,“ souhlasil Hans.

„Musíte to přijmout, pane kapitáne.“

„My se nikdy nezmýlili.“

„Ale my taky nikdy neprohráli.“

Sbalili si své věci a zakrývali je v zadní části vozu maskovacím plátnem, když Caterina přicházela k Paláci lidu ošetřit oběti výslechů. Lidé ze všech dveří a oken domů kolem piazzy při pohledu na ni mručeli. Teď si to přihasí princezna Malatesta, bohyně Malatesta, když esesáci se už chystají k odjezdu. Zastavili ji, jakmile ji spatřili.

„Někdy to taky můžeme dotáhnout na šest,“ napadlo Hanse. „Ve zvláštních případech.“

„Jenže dneska máme ještě na pořadu Scarafaggio,“ připomínal Otto. Zírali na ni, jak je míjí, jako by je vůbec nevnímala, vůbec neviděla.

„Nebude nám to dlouho trvat. Stůl máme navrchu,“ upozorňoval Hans.

Von Prum k nim přistoupil. „Tuhle ženu nechte na pokoji,“ řekl jim a oni na něho zamrkali trochu překvapeně i otráveně, protože jim kazil zábavu.

„Jo takhle,“ dovtípil se Otto a přelétl Caterinu pohledem. „To vás teda chápu. Máte dobrej vkus.“

Nastoupili do vozu a nastartovali motor.

„Dostal jste satisfakci,“ obrátil se Otto ještě jedinou na kapitána von Pruma. „SS vám potvrdí, že tu víno opravdu není.“

„Ano, dostal jsem satisfakci,“ opakoval von Prum.

Díval se za vozem, jak zahýbá dolů ulicí. Pak se vracel přes piazzu a nevypadal ani vítězoslavně, ani sebejistě. V sále to zapáchalo a Malatesta už ošetřovala Fabia. Von Prum stál za ní několik minut.

„Mrzí mě, co se tady stalo,“ řekl. „Tyhle věci se občas stávají. Jsme ve válce a válka nikdy není příjemná.“

Nic neřekla a ani nedala znát, že ho poslouchá, a on se odmlčel.

„Zachránil jsem vás od něčeho,“ řekl jí po chvíli. „Nebylo to zrovna lehké.“

Když neodpověděla, otočil se k odchodu. Nesnášel zápach a cítil se unavený. Tu se k němu doplazil Cavalcanti. Bylo to od něho ztřeštěně nerozvážné, ale kdo ho za to může odsuzovat? Možná, jak později usoudil Babbaluche, že mu v hlavě seškvařili mozek. Skoro nehlasně a s námahou ze sebe vyrážel slova, až se kapitán von Prum musel sehnout, aby mu rozuměl.

„Já vím, kde je to víno,“ sípal Cavalcanti a přitom cenil na Němce zuby z pohmožděných úst.

„Lžeš,“ vyštěkl von Prum. Cavalcanti zavrtěl hlavou a šklebil se.

„Žádné víno tu není,“ rozkřikl se von Prum, a protože už nesnesl pohled na Cavalcantiho obličej, který se na něho dál usmíval, kopl do něho botou.

„Celý dopoledne jsi čekal, až tohle budeš moct udělat,“ zachroptěl na to Cavalcanti.

„Žádné víno tu není,“ řval von Prum, ale pak se obrátil a vyrazil ven.

„Za tohle zemře,“ prohlásil Copa. „Za tohle jediný kopnutí ze všeho ostatního zemře.“

„Ne, ne, ne,“ ozval se Fabio. „Ty nechápeš, jak se to tady dělá. Za tohle přece musí žít.“

Člověk, který nepochází ze zdejšího kraje, těžko pochopí, jak mohla v lidech po tom všem, co se tu odehrálo, tak brzy převládnout smířlivá nálada. Ruka smrti sice sáhla na městečko, ale zase je pustila, blížilo se vinobraní a zdálo se, že sklizeň bude dobrá, ba dokonce bohatá, a to je zde hlavní náplní života. Během sklizně není možné si dovolit luxus nenávisti.

V tu dobu se zde začnou dít prapodivné věci, a žádná síla není s to je zadržet. Když vítr vane po terasách správným směrem zezdola nahoru, můžete to přímo cítit. První hrozny, ty nejšťavnatější, začínají padat na zem a půda nasakuje zvláštní vůní zralosti, která jako posel věcí příštích provane uličky a piazzy města.

A tu nastane doba povinností, jimž není možné uniknout, chceme-li žít. Hrozny volají po ošetření a pak chtějí být otrhány a nakonec vylisovány a lidé se těmto úkolům podrobují, protože jim po celá staletí už od narození přecházely do krve. Cítí to zde dokonce i osli a voli. Kdyby hrozny mohly vydávat nějaký zvuk – a Kmotr Réva tvrdí, že vydávají a že ho slyší –, zaslechli bychom, jak sténají tíhou svého těhotenství a jak se dožadují porodit víno, které nosí ve svých zrnech. Lidé vlastně Němcům neodpustili, protože to ani není možné, ale kvůli vinobraní na ně prostě přestali myslet. Když volají hrozny, nelze myslet na nic jiného. Čekali jsme jenom na okamžik, až Kmotr Réva se zaposlouchá do hlasu vinic a ochutná hrozny jazykem, pohlédne na slunce a na oblohu, promluví s bohy vína, což se stalo jeho výsadou, a potom oznámí, že hodina nadešla, že čas uzrál, že Polenta může sejít na terasy a postříkat buclaté, teplé hrozny svěcenou vodou, aby Bůh zaměřil svůj milostivý pohled na nás všechny, až začneme sklízet.

Tohle tedy byl důvod, proč pár našich lidí zamávalo, když kapitán von Prum a rotmistr Traub sjížděli z kopce do Montefalcone.

„Já je nechápu,“ žasl Traub. „Namouduši, pane kapitáne, já je vážně nechápu.“

„To je docela prosté,“ vysvětloval von Prum. „Oni si myslí, že něco vyhráli. Myslí si, že si teď mohou dovolit hrát si na příjemné.“

„Jenže tohle by neměli dělat, po tom, co se tu dělo,“ usuzoval rotmistr.

„To je věc oceňování životních hodnot,“ rozjímal von Prum.

„U nich je stupeň hodnot posunutý. Začal jsem jimi pohrdat.“

V Montefalcone se děly převratné změny. Mnoho jednotek usazených ve městě se chystalo k odjezdu, stahovaly se výš do hor na severu, kde prý měly přes zimu zaujmout určitou linii, která by se dala snadno uhájit a těžko dobýt. Kapitán von Prum se ohlásil u plukovníka Scheera a plukovník ho s radostí uvítal. Ukázal na zprávu na svém stole.

„Jste rehabilitován. Zprostili jsme vás obvinění.“

„Kvůli tomu jsem právě přišel,“ řekl von Prum. „Jsem totiž přesvědčen, že víno je přece jen ve městě.“

„Neblázněte, člověče,“ uklidňoval ho plukovník Scheer. „Když vyšetřovatelé SS prohlásí, že tam víno není, tak tam víno není. Bohové promluvili, případ je uzavřen a von Prum očištěn.“

„Ale jestli tam přece je, tak bych ho chtěl najít,“ nevzdával se von Prum.

„Proč?“ Plukovníkův hlas nabýval sarkastický tón. „Pro vaši čest? Smysl pro povinnost? Nebo snad věc zásad? Ksakru, když to víno pustíme z hlavy, aspoň za něj neponeseme odpovědnost.“

„Jenže jestli tam to víno je,“ namítl kapitán von Prum, „tak jsem jim jenom pro smích. Bombolini si tam ze mě dělá legraci.“

Plukovník Scheer se zadíval na svého mladého důstojníka. Tak přecitlivělý smysl pro čest ještě nezažil.

„A tak tedy z toho máte – jak se říká v kraji, odkud pocházím – brouka v hlavě.“

„Chcete-li to definovat tímto způsobem.“

„A jak byste s tím vínem naložil, kdybyste ho našel? Už je pozdě na to, abychom s nim mohli něco podniknout. Už bychom ho nestačili odvézt. Nemohli bychom ho ukrást, ani kdybychom chtěli.“

Najednou se hlas von Pruma naplno rozezněl a ztratil sebeovládání, které na něm plukovník tak obdivoval.

„Rozmlátil bych ho,“ vykřikl kapitán. „Kdybychom ho nemohli odvézt, rozmlátil bych flašku po flašce, na co by mi síly stačily.“

Scheer se na něho usmál. „Ano, máte opravdu brouka v hlavě.“ Vstal ze židle a přešel k oknu, vedoucímu na náměstí Frossimbone, jímž nedávno shlížel na obyvatele Santa Vittorie, vlekoucí své víno na zádech jak na veřejné přehlídce. Tenkrát jsme taky měli brouka v hlavě, pomyslel si.

„Víte, co byste v tom případě měl udělat?“ otázal se nahlas. „Ale neprozraďte, že jsem vám to navrhl já. Měl byste si vybrat nějakého rukojmí.“ Obrátil se na kapitána. „Už jste o tom uvažoval?“

Kapitán zavrtěl hlavou.

„A hlavně – dokážete to?“

„Ano,“ odpověděl kapitán von Prum.

Scheer se na něho znovu usmál. „Změnil jste se. Ano, to je tím broukem v hlavě. Víte, co si myslím? Stává se z vás pořádnej Němec.“

Sebrat někoho jako rukojmí, poučoval plukovník Scheer, to dá lidem čas k přemýšlení o tom, co se vlastně děje.

„Obtížíte svědomí lidí jeho životem a postavíte je před docela jednoduché rozhodnutí. Když vám řeknou, co chcete vědět, rukojmí zůstane naživu. Když neřeknou, zemře a jeho smrt bude dílem jejich mlčení.“

Bude třeba promyslet další podrobnosti. Rukojmí, vysvětloval plukovník, musí být vystaven před zraky veřejnosti, někde na piazze, aby na něho museli pořád myslet. Aby ho měli stále na očích, až půjdou do práce a až se budou vracet domů. Nejvíc by zapůsobilo, kdyby ho mohli i v noci slyšet, až bude sténat a křičet ze spaní.

„A budete překvapen, kapitáne, kolik ptáčků najednou přiletí a bude vám chtít něco zazpívat do ucha. Matky a dcery a milenky a věřitelé, kterým dluží peníze, budou potřebovat, aby žil, a zvlášť v téhle zemi.“ Plukovník se opět zasmál. Kapitán cítil, jak mu představa toho, co má před sebou, zrychluje tep srdce.

„A nezapomeňte věnovat pozornost samotné osobě rukojmího. V Itálii to bývá obvykle právě on sám, kdo bude koukat, kde máte ucho, ačkoli bude předstírat, že to vyzradil někdo jiný.“

Von Pruma to očividně vzrušilo a požádal plukovníka o písemný rozkaz k vybrání rukojmí v Santa Vittorii.

„Můj milý von Knoblesdorfe,“ řekl na to plukovník Scheer, „chcete přece zachránit svou vlastní čest, nikoli moji. Já mám v tomhle stadiu, místo brouka v hlavě, dost vlastního másla na hlavě.“ Mávl rukou po kanceláři, kde se právě balily kartotéky. „Jak vidíte, právě odjíždíme.“

„Myslíte, že rukojmí zabere?“

„Tohle skoro vždycky zabere,“ ujistil kapitána plukovník. „Není to pochopitelně tak jednoduché, jak to vypadá. V případě, že válku prohrajeme, říkám jen v případě, samozřejmě…“ Znovu se usmál, „musel byste ten čin zdůvodnit.“

„Rozumím, pane plukovníku. To je riziko, které jsem ochoten podstoupit.“

A tu Scheer roztáhl ústa do širokého úsměvu, jaký během dopoledne už tak často předváděl. „A pak – nahoře nad námi je vždycky On, že ano? Na Něho přece nemůžeme zapomenout.“

„Zajisté.“ Chtěl už odejít, ale plukovník ho zadržel a rozhovořil se o průběhu války, ačkoli von Prum sotva vnímal, co mu vlastně vykládá. Válka se stala jakousi vzdálenou záležitostí jiných lidí, tu svou vlastní válku vedl sám se sebou a s lidmi tam nahoře.

U dveří ho plukovník ještě začal nabádat k promyšlenému postupu. „Snažte se vybrat někoho s pěkným rodinným životem. Zvlášť pro děti je těžké vidět otce, jak umírá kvůli několika slovíčkům.“

Ještě jednou ho zadržel dole u schodů. „Nepozdravil jste, jak je zvykem, kapitáne.“ Von Prum se vypjal do pozoru. „Heil Hitler,“ zvolal.

„Heil Hitler,“ odpověděl plukovník Scheer. „A zdar kapitánu von Prumovi.“

„Děkuji.“

„Bůh buď s vámi.“

Ještě u motocyklu slyšel kapitán plukovníkův smích, který zanikl teprve tehdy, když rotmistr Traub nastartoval motor.

Hned od začátku nebylo pochyb, kdo bude vybrán jako rukojmí. Když dojeli do Santa Vittorie, byla už tma a kapitána zmáhala únava. Jakmile však míjeli fontánu čurající želvy, opět ožil a v mozku se mu rozproudila krev. Začal si představovat svého rukojmí, jak stojí u fontány, tlustý pupek mu nadouvá košili, oči lidí se na něho upírají a mnohé se pro něho zamlžují slzami, až konečně někdy k ránu, když nikdo nebude nablízku, se kdosi přikrade ke kapitánovi a zašeptá: „Kapitáne, musím vám něco sdělit.“

Vstoupil do svého pokoje, psal do deníku a do vojenského zápisníku a na řádcích se několikrát objevilo jméno Italo Bombolini. Když dopsal, usnul a během spánku se s nim muselo cosi zvláštního odehrát. Před východem slunce procitl, vylezl z postele a vzbudil rotmistra Trauba.

„Vstaňte a dojděte pro muže, který se jmenuje Tufa. Vytáhněte ho z postele a přiveďte ho sem.“

„Vždycky jste toužil stát se mučedníkem,“ řekl kapitán von Prum Tufovi. „Vidím vám to na očích. Teď vám k tomu dám příležitost. Co tomu říkáte?“

„Děkuju vám,“ pravil Tufa.

Přivázali ho k ocasu delfína plujícího v dolní části fontány čurající želvy krátce před východem slunce, aby lidem na něho poskytli podívanou, až půjdou do práce. Nemuseli oznamovat, proč tam je. Jak tady říkáváme, dobro přichází často bez povšimnutí, příchod zla je však vždycky vidět. Lidé napřed nechtěli z piazzy odejít, ale sám Tufa jim nakázal, aby šli za svými hrozny, a za to mu byli v duchu vděčni, vždyť vinobraní se blížilo a volání hroznů znělo stále naléhavěji.

„Nic se neboj, Tufo,“ těšili ho, „až se večer setmí, přijdeme si pro tebe a odřízneme tě.“

Jenže ti, co ho znali, věděli, že by to nikdy nepřipustil. Cena za ublížení Němcům vyletěla během války nahoru zároveň s cenami zboží. Poplatek teď dosáhl výše dvaceti pěti Italů za jednoho Němce. U vesnice San Rocco dal sedlák důstojníkovi facku a za to celou jeho rodinu i několik dalších obyvatel vesnice postříleli, zatímco jeho samotného nechali žít.

Bombolini dělal, co mohl. Ukryl Tufovu matku, aby ji nikdo nenašel a aby ani ona nemohla jít za von Prumem zachraňovat syna, stejně naložil s Babbalucheho dcerou, která po Tufovi bláznila, a nakonec zašel za Malatestou.

„Myslím, že kvůli vám si nemusím dělat starosti,“ řekl jí.

„Chtěla bych vědět jen jedno. Proč vybrali právě Carla? Proč ne někoho jiného? Proč ne Pietrosanta, který má padesátičlennou rodinu?“

„S vámi si opravdu nemusím dělat starosti,“ usoudil. Přikývla.

„Tak proto tedy Carlo Tufa.“

Vojáci s Tufou zacházeli slušně. Nevěřili, že je ve městě víno, a Tufu považovali za jednoho z vlastních řad. Přinesli mu cigarety ze Španělska a pomeranče z Portugalska, nad hlavou mu přes den vztyčili plátěný přístřešek, aby ho zastínili před sluncem. Pohled na mladého, zdravého muže, který má příští den zemřít, má v sobě cosi zvláštního. Pozorujete ho, jako byste pozorovali sami sebe. Na Tufovi však nebylo nic vidět. Neprojevoval žádné příznaky strachu a choval se, jako by šlo o docela běžnou záležitost. Měl na srdci jen jedinou starost – o Caterinu.

„Co je s ní?“ ptal se Bomboliniho. „Proč se na mne nepřijde podívat?“

Na tohle starosta neměl odpověď.

„Zažil jste někdy dřív něco podobného?“ tázal se Tufa Trauba.

„Jo, v Rusku, v Polsku. Má to oučinek. Nenechají tě umřít, buď klidnej. Vždycky se najde někdo, kdo tě bude chtít zachránit. V týhle době dělat mučedníka je strašně těžká věc.“

Nakrmili ho dobrou polévkou a on ji všechnu snědl, jeden voják mu věnoval tabulku čokolády, kterou mu poslali z domova.

„Tohle ti teda nezávidím,“ řekl mu přitom.

„Já nezávidím tomu, kdo mě vybral,“ odpověděl Tufa.

„Poslechni, to víno tady přece není, nebo je?“

„Ne, není.“

„Tak jak tě potom může někdo zachránit?“

Kvečeru, když se vinaři vraceli z teras, měli všichni vojáci pohotovost. Obstoupili Tufu kruhem s odjištěnými puškami a jenom Bombolini se k němu směl přiblížit. Rozmlouvali spolu o smrti, ale Tufovi to nevadilo.

„U nás je takový pořekadlo,“ obrátil se Bombolini na vojáky. „Dobrý víno a statečný chlapi dlouho nevydrží.“

„Vaše mužský neznám,“ odpověděl na to Heinsick, „ale u vína to sedí.“

Tufa se rozchechtal nejhlasitěji ze všech, ale ti, kdo chtěli vidět, spatřili pod smíchem starost o Caterinu a smutek. Ptal se jen po ní, a přece se o ní nic nedozvěděl. Pozdě odpoledne přišel přes piazzu padre Polenta v sutaně rozevláté chladivým odpoledním větrem, až to budilo dojem, že utíká, ačkoli zvolna kráčel.

„Písmo svaté nic nepraví o takovéto situaci,“ prohlásil, „jestliže však se mnou poklekneš k modlitbě, snad dojdu nějakého vnuknutí.“

„Mohli bychom se pomodlit za duše těch, co mě mají na svědomí,“ řekl Tufa. „Mohli bychom jim odpustit.“

„Ach ne,“ zarazil ho padre Polenta, „to by bylo příliš. I milosrdenství musí mít své meze.“

Po modlitbách vojáci od Tufy a faráře odstoupili a dovolili jim vykonat obřad poslední zpovědi, s nímž byli za několik minut hotovi.

„Nevím, jestli ti mám udělit poslední pomazání hned teď, nebo až ráno?“ zauvažoval Polenta.

„Počkejte raději do rána. Kdoví, do jakého pekla se ještě dnes v noci můžu dostat,“ radil Tufa. Farář váhal s odchodem a nakonec se ještě vrátil.

„Je to taková choulostivá záležitost, ale ve své zpovědi jsi neprojevil lítost nad svým soužitím s Malatestou,“ řekl Tufovi.

Tufa se na chvíli zamyslel. „Nad tímhle se mi nechce projevovat lítost,“ odpověděl, a tu došlo na Polentu, aby se zamyslel.

„Smrtelný hřích to není,“ dumal, „ale rád bych tě upozornil, že to znamená několik století v Očistci.“

„Takovou cenu rád zaplatím,“ pravil Tufa a obrátil se k Bombolinimu. „Můžete jí to někdy říct, že za to stála.“

Po celý den bylo možné spatřit postavu kapitána von Pruma za okny Constanziina domu. Zabýval se dopisy a deníkem a každou chvíli přistupoval k oknu s fascinovaným pohledem odsouzenců, přihlížejících stavbě vlastní šibenice, o nichž se říká, že bývají dokonce pyšní na dílo, které se kvůli nim buduje.

„Jsem užaslý vlastní schopností něco takového vykonat,“ zapsal si do deníku. „Nemám jiného výrazu, jak bych to vyjádřil, nežli že jsem opravdu užaslý sám nad sebou.“

Když se stmívalo, zeptal se jeden voják kapitána, zda-li by rukojmí nemohl strávit svou poslední noc v posteli a nikoli na kamenech piazzy. Kapitán odmítl.

„Právě v noci se lámou srdce,“ poučoval ho plukovník Scheer. „Právě v noci začnou opravdu věřit, že rukojmí zemře.“

Řekl ještě jednu větu, jejíž pravdivost teď kapitán počínal chápat. „Jakmile se rozhodnete pro rukojmí, musíte u toho vytrvat, jinak obyvatelstvo přestane věřit, že to dotáhnete až do konce, k závěrečnému aktu, a vaše úsilí i vy sám ztratíte na významu.“

Tato myšlenka ho děsila i vzrušovala.

Chvílemi čerpal útěchu z úryvku z Nietzscheho, který ten den několikrát citoval ve svých poznámkách i v deníku: v dlouhém běhu dějin jeden lidský život nic neznamená.

Právě na tento citát se Bombolini před časem rozhodl odpovědět: „To je ten rozdíl mezi náma. Pro nás nic jinýho nemá takovou cenu, jak lidskej život.“

„Uvidíme,“ řekl mu tenkrát na to kapitán.

Jelikož byl mužem, který ví, co se sluší a patří, snažil se předvést, že v záležitosti Tufovy smrti se bude držet jen toho, co v rámci své povinnosti musí učinit. Dovolil proto Bombolinimu, aby rukojmího ještě v deset hodin večer naposledy navštívil. Tufa se zajímal jen o jedno.

„Kde je Caterina? Proč nepřišla?“

Bombolini nemohl nic odpovědět. Šel za ní, ale odmítla ho přijmout. A tak teď vedle sebe jen mlčky stáli, zatímco se ve tmě ozývaly jen kročeje vojáků a zurčení fontány.

„Nikdy jsem jí nepověděl tuhle historku,“ ozval se najednou Tufa a kývl hlavou směrem k fontáně nad sebou. „Až tu nebudu, povězte jí tu historku sám, a řekněte, že jsem vás o to požádal.“

„Povím jí to, Carlo.“ Chtěl už jít, protože cítil, že se rozbrečí, a nechtěl Tufu uvádět do rozpaků. Nežli odešel, políbil ho nejprve na jednu a pak na druhou tvář. „Sbohem, Tufo.“

Tufa se na něho usmíval. „To ještě není sbohem,“ řekl. „Ještě mám před sebou celou noc.“

Ani teď nechceme uvěřit, že tu noc někdo ve městě dokázal spát. A přece se Bombolini odebral domů na lože a Tufovi položili na dlažbu slaměnou rohož a on také usnul, usnuli nakonec i ti, co za okny hleděli na piazzu. Vždyť celý den těžce pracovali a věděli, že život jde dál, i když je v domě smrt, a že je nutno myslet nejen na Tufu, ale i na hrozny, plné šťavnatého života, a na příští den. Také vojáci, kteří seděli kolem Tufy a popíjeli víno, pocítili únavu. Voda z želvy jemně a vytrvale tryskala a větřík provívající piazzou je ukolébával. Jen na druhém konci piazzy bděl kapitán von Prum, a ačkoli se už chystal ulehnout, ze zcela nepochopitelného důvodu se znovu oblékl. Jeho předtucha se splnila, protože právě v tu chvíli, kdy se oblékal, scházela z Horního Města Caterina Malatesta. Střevíce si nesla v ruce, aby nevzbuzovala hluk, a držela se ve stínu domů. Tu noc svítil srpek měsíce a ozařoval polovinu piazzy, zatímco druhou stranu pohltil stín. Stařeny a starci vysedávající i v noci u oken, protože spánek pro ně znamená smrt, museli vidět, jak přichází tmou, ale nic nevyzradili. Okolní dění už nebylo starostí těch, kdo jen přihlíželi a čekali.

Když se Caterina ocitla na druhém konci piazzy proti fontáně, zastavila se a pokoušela se rozeznat Tufu, ale tmou neprohlédla. Nehybný klid rušilo jen zurčení fontány a obvyklé noční zvuky, děcko volající matku, těžké funění volů v postranních uličkách a hluboká zabimbání jejich zvonců, když se pohnuli.

Vchod do Constanziina domku zakrýval stín, a tak ji ani starci nezahlédli. U dveří si obula střevíce, městské s vysokými podpatky, co se k nám nehodí, a potom zaškrábala nehty na dřevěné dveře.

Jak to v takových případech chodívá, kapitán věděl okamžitě, co to znamená, ačkoli podobný zvuk nikdy předtím neslyšel. Byl rád, že Traub hlídkuje na piazze u rukojmího a není v přední místnosti, kde často spával. Nežli jí otevřel, upravil pokoj, rozsvítil druhou svíčku a postavil ji před zrcadlo, aby vrhala teple přívětivé světlo, a teprve potom šel ke dveřím.

Uvědomil si, že jakmile v Montefalcone poprvé uslyšel slovo rukojmí, začal se podvědomě připravovat na tento okamžik. A přece když otevřel dveře, zastihla ho její krása nepřipraveného. V románech a povídkách se vypráví, jak ženská krása vyráží mužům dech, a v tomto případě tomu bylo právě tak jako v knížkách. Její krása na něho zapůsobila jako jakási podivná síla, která pronikla do místnosti. Caterina strávila ten den po způsobu klasických krasavic, koupala se a natírala olejem, pak se myla a kartáčovala vlasy tak dlouho, až odrážely světlo, a nakonec se ustrojila do šatů, jaké žádná ze zdejších žen nikdy neměla na sobě, protože by nevěděla, jak je nosit a jak si je koupit, a ani by na ně neměla peníze.

Když snil o tomto okamžiku, představoval si, jak se jí poddá, ale jak cena jeho kapitulace – jako u správného vojáka – bude vysoká. Věděl, že to, co dělá, mu možná dost vážně uškodí, že však na to nakonec nebude dbát, neboť se splňovala jeho celoživotní touha. Nemohl od ní odtrhnout oči podobně jako celý den od Tufy, ačkoli se s ní snažil hovořit ležérně a skoro nedbale.

„Přece jste tedy přišla, jak jsem předvídal, že přijdete,“ prohodil von Prum.

„Ne tak, jak jste předpovídal,“ upozornila ho Caterina. „Ne kvůli sněhu ani dešti, ani zimě.“

„Ale přišla jste, a to je to hlavní. Od nich nepřišel nikdo.“

„Nikdo z nich nemá, co by vám nabídl.“

„Mohli mi přinést klíč k tajemství.“

„Není žádného tajemství.“

Usmál se na ni. „Tak vy taky? Ne, to není odpověď. Oni vědí, že až zemře, za měsíc či za dva si už na něho nikdo nevzpomene, protože i na ně samotné se stejně brzo zapomene. Mají duše tuhé jak podrážky. Nemíním je tím znevažovat.“

„A co my? Jaké jsou naše duše?“

„Nevím, máme-li vůbec nějaké. Proto asi přikládáme takový význam žití a umírání.“

Rozhovor neprobíhal podle jeho snových představ a to se mu nelíbilo. Chtěl, aby ho prosila, aby ho aspoň trochu uprošovala, aby mu něco nabízela a on mohl zprvu odolávat. Caterina prozíravě změnila průběh rozmluvy.

„A co ten koňak, který jste mi sliboval, až přijdu?“ připomněla. „Zdál jste si být tak jist mým příchodem, že jste určitě nějaký schoval. Teď by se hodil.“

Podíval se na ni s upřímným potěšením. „To je dobrý nápad“.

Zašel do druhého pokoje pro skleničky a láhev, ve dveřích se však otočil a zadíval se na ni.

Nebylo třeba, aby někdo z nich v tu chvíli promluvil. Oba věděli, k čemu musí dojít. Nabízí-li člověk něco ke koupi, musí dát kupci možnost, aby si prohlédl, co kupuje. Začala přecházet pokojem, aby se předvedla, a on ji pozoroval. U zrcadla, kde hořela svíčka, sejmula z hlavy šálu a upravovala si vlasy. Cítila přitom na sobě jeho pohled.

Bylo by pošetilé pokoušet se definovat podstatu ženské krásy. Už samotná snaha o něco takového by zničila krásu, kterou by měla reprodukovat. Na Malatestě však bylo něco, co se popsat dá. Von Prum to kdesi ve svých zápiscích nazval „temná záře“ a jinde „zářivá temnota“, což je snad totéž. Caterininu krásu vytvářely zvláštní protiklady. Temnota velikých očí dávala vyniknout jejich lesku, tmavé vlasy jiskřily světlem. Měla útlé, ušlechtilé rysy, z nichž však pronikala smyslnost, která se vymykala popisu. Vymezit ji slovy by totiž znamenalo ji zároveň popřít. Jako bystrá a inteligentní žena uměla podmaňovat kouzlem svých očí, které budily zdání smutku i křehké zranitelností. Její bytost se skládala z tak dokonale promíšených kontrastů, že jejich výslednicí byla krása. Malatesta podobně jako mnoho krasavic působila už od raného mládí dojmem zralosti, jako by už v kterémsi předchozím životě získala zkušenosti, které jediný život nestačí poskytnout.

Mnohý půvab krásných žen lze těžko zachytit slovy. Každá z nich podmaňuje vlastním, osobitým kouzlem a nebýt toho, obdivovali bychom se na světě jen jediné kráse, což není možné. Krásné ženy přicházejí na svět, podobně jako ďábel, v různém převleku a nečekaně na nečekaných místech.

Caterina byla zázrakem jako každá z nich. Pro von Pruma měla ještě jeden přitažlivý rys navíc. Její příchod mu prozrazoval, že v sobě skrývá sklon k sebezničení, ochotu obětovat se až k bodu vlastní zkázy a to ho na ní fascinovalo víc než ostatní vlastnosti.

Odkryl, co se skrývalo za oslňujícím zevnějškem smyslného stvoření. Každý muž vnímá krásu po svém.

Pokoušel se jí odolávat, jak si předtím umínil. Vyprávěl jí, že si nepotrpí na tmavé ženy s olivovou pletí, že jeho ideálem jsou plavovlásky s plnými, bílými ňadry, které chápou nutnost podřídit se muži, jehož zbožňují.

„A co vy mi nabídnete?“ zeptal se jí, když se vrátil s koňakem a sklenkami.

„Samu sebe,“ řekla Caterina.

Nechal koňak v sobě trochu působit, než promluvil. Už před sebou necítili rozpaky.

„Vážně si myslíte, že to stačí za to, co budu muset udělat?“ otázal se.

„Ovšem. Pro vás jsem dost dobrá,“ odpověděla Caterina. „Budete ve mně mít dobrou milenku. Uvidíte.“

Odvrátil zrak, protože při pohledu na ni se z jeho slov ztrácela přesvědčivost.

„Nebudete toho litovat,“ slibovala Caterina s prostou sebejistotou krásky, která už od mládí ví, že aspoň část její bytosti se stává součástí snů každého muže, toužícího vlastnit krásnou ženu.

„Mohlo by mě to zničit,“ namítal von Prum.

„Nebudete toho litovat,“ opakovala Caterina.

„A jak to mohu vědět?“

„Uvidíte.“ Odložila tmavý plášť, který si pro tuto příležitost zvolila, a přešla ke kapitánovi.

„Kde spíte?“ zeptala se ho. Pokynul hlavou k druhé místností, ona do ní vstoupila a začala se svlékat. Došel ke dveřím, kde se zastavil.

„Chci se na tebe dívat,“ řekl.

„Dobrá.“ Pohybovala se, jako by ani nebyl v pokoji, s jistotou žen, které byly obdařeny dokonalou postavou. Když byla napůl svlečená, požádala ho o další sklenku koňaku a naráz ji vypila.

„Když máme tohle dělat,“ řekla, „není důvodu, proč by to mělo být nepříjemné.“

Přistoupil k ní a roztřásl se.

„Počkej, proč se třeseš?“ ptala se Caterina.

„Protože jsi to, po čem jsem celý život toužil,“ řekl von Prum a tím podepsal svou kapitulaci.

„Tak aby bylo jasné,“ připomněla Caterina, „já za něho.“

„Ano.“

„Nebudeš toho litovat.“

„Ne, nebudu.“

„Budu ti dobrou milenkou,“ ujišťovala ho Caterina.

„Jenže budu muset vybrat někoho jiného. Chápeš?“

„To už není moje starost,“ namítla Caterina. Leželi vedle sebe v posteli, a třebaže byla úzká, jejich těla se nedotýkala. „Co se mnou chceš dělat?“

„Nic,“ řekl Němec. „Chci vedle tebe ležet.“

„To snad nestačí,“ řekla Caterina. „Chci tě mít celou jen pro sebe.“

„Tak pojď.“

O něco později v noci mu řekla: „Uvědomil sis, že jsi muž jako každý jiný?“

Vzbudila ho před svítáním, jak si přál, dříve než lidé začali vstávat. Oblékl se, vyšel na temné náměstí Lidu k fontáně a probudil rotmistra Trauba. Tufa byl vzhůru, ležel na zádech a zíral do noci.

„Můžeš ho odvázat,“ přikázal kapitán. „Je volný.“ Traub se zaradoval. „Slyšels to?“

„Ano,“ přisvědčil Tufa. „Jenom nevím, jestli mám někomu poděkovat, nebo jím pohrdat.“

Když Tufa přešel piazzu a stoupal do Horního Města, byla ještě tma. Na kopci spatřil první záblesk jitra, a třebaže se o tomto ránu už nikdy nezmínil, můžeme věřit, že byl tenkrát šťastný. Vždyť šlo o jeho život a začínal nový den, kterého se už nedoufal dožít.

Caterina Malatesta ovšem na něho nečekala. Když dorazil domů, ptal se po ní u sousedů, kteří už byli vzhůru, ale nikdo mu nic nechtěl říct. Trvalo dlouho, snad den či dva, nežli se mu někdo ze Santa Vittorie odvážil povědět pravdu.

Když s rozbřeskem jitra se rozletěla zpráva o Tufově osvobození, zachvátilo Santa Vittorii zděšení. To mohlo znamenat jen jediné, že někdo pověděl o vínu. Jakmile však objevili, že je víno v bezpečí, zděšení se změnilo v radost. Dozvěděli se o Malatestě a jejím směnném obchodu a schvalovali jej. Byla to dobrá výměna.

„Svý tělo si přece může vzít zpátky, až to skončí,“ uvažoval Babbaluche. „Dokázala mnohem víc, než by dokázal Tufa.“

Některé ženy Malatestě dokonce záviděly.

S přibývajícím dnem však posedla obyvatelstvo jiná myšlenka a radost se rozpadla.

„Teď přijde na řadu někdo jiný,“ předpovídal Pietrosanto. „Někdo jiný bude muset umřít za Tufu.“ A všichni věděli, že má pravdu.

Začali se vzájemně pozorovat zkoumavým pohledem, nespatřili v očích souseda záblesk smrti. Lidé tu totiž věří, že smrt zachvacuje tělo dříve, než mu dá zemřít.

„O člověka jako já by přece ani nestáli,“ rozprávěli mezi sebou. „Proč by si měli vybírat zrovna mě? Ty by ses jim hodil určitě líp.“

Odpoledne práce na vinicích téměř ustala. Každý se připravoval na smrt toho druhého a modlil se k Bohu, aby nedopustil jeho vlastní konec. Do večera městečko ovládla taková vlna vzrušení, že Bombolini musel zajít přes piazzu k domu Constanzie a požádat kapitána von Pruma o rozhovor. Byl poctěn pozváním dovnitř.

„Omlouvám se, že přicházím obtěžovat zrovna v takovejhle den,“ spustil a zrozpačitěl, protože mu z úst málem vyletělo „v den vašeho sňatku“. Pověděl kapitánovi o rozruchu ve městě.

„Jestli musíte sebrat nějakýho rukojmího, tak je to moc špatný,“ sděloval. „Obyvatelstvo si v tom případě přeje, abyste vybral někoho vy sám. Dokud to neuděláte, všichni ve městě si budou připadat jako odsouzenci na smrt. Už jste se nás dost natrápili.“

Taková řeč mohla kapitána rozzlobit, ale Bombolini shledal, že na něj kapitán hledí s úsměvem.

„Už od začátku mi výběr připadal být docela jednoduchý,“ řekl von Prum. „Myslel jsem vždycky na vás, Bombolini.“

Až dosud Bomboliniho ani jednou nenapadlo, že by se sám mohl stát obětí.

„Ne,“ vypravil ze sebe, „to by nebyl zrovna dobrý nápad.“ Kapitán se rozesmál, ale Bombolini to myslel vážně. „Město by ztratilo dobrýho vůdce. Beze mě by tu došlo k vážnejm nepokojům.“ A měl pravdu.

„Koho byste tedy navrhoval vy?“ otázal se von Prum. „Nemáte snad nějakého nepřítele, kterého byste s potěšením uviděl před popravčí četou? Chcete převzít tíhu rozhodnutí do vlastních rukou?“

Starosta slyšel, jak Caterina přechází v sousedním pokoji, a napadlo ho, jestli neposlouchá. Zauvažoval, zdali ji nepostrašilo, že by se další obětí mohla stát ona sama.

„Myslím, že se to dá vyřešit jedině tak, jako posledně,“ řekl Bombolini. „Sejměte tíhu rozhodování z našich rukou a vložte ji do rukou božích. Nechť On zase sám vybere.“

„První, kdo vkročí na piazzu?“

„Ne, to ne, to by na piazzu jaktěživ nikdo nevylezl,“ namítl starosta. „Myslím na něco jinýho. Volba z osudí.“

Všiml si, že se ten nápad kapitánovi zamlouvá.

„Vložme lístky se jmény všech občanů do sudu od vína a farář ať nějaký lístek vytáhne.“

Nápad s farářem se kapitánovi zamlouval ještě víc.

„Mohli byste to nazvat loterie smrti,“ navrhl.

V duchu si oba ta slova opakovali. Loterie smrti. Byl to název, který vzrušoval.

„Bude farář ochoten se něčeho takového zúčastnit?“ zajímal se kapitán.

„Ale ano,“ přisvědčil starosta. „To je přece dílo boží. Ať sáhne do sudu kdokoli, bude to přece Pánbůh, kdo určí výherce.“

„Dal bych přednost faráři,“ řekl kapitán. „Užil jste podivný výraz – výherce. Co když se tím výhercem stanete vy?“

„Nikdo nevěří, že vyhraje v loterii.“

„A jestliže přece vyhrajete?“ Bombolini pokrčil rameny.

„Co bych mohl dělat?“ povzdechl. „Nechť se děje vůle Páně. On mý vedení nepotřebuje.“

Kapitán zavolal do vedlejšího pokoje na Caterinu.

„A co kdyby Pánbůh vybral Tufu? Nebylo by to legrační? Co bys pak učinila?“

„Vyhrožovala bych, že od tebe odejdu.“

Von Prum se usmíval a Bombolini ke svému úžasu zjistil, že činí totéž.

Nežli starosta odešel, určili společně pravidla loterie smrti. Ženy a děti budou vyloučeny. Čest zemřít bude ponechána jen mužům od šestnácti do šedesáti let, což je věk určený vládou pro odvod k vojsku v severní Itálii.

„Kdy dojde k tahu?“

„Tah by se měl konat zítra ráno, aby lidé mohli jít do práce,“ doporučoval Bombolini. A na tom se dohodli.

Caterina zavolala na starostu, když se chystal k odchodu. Přistoupil ke dveřím jejího pokoje.

„Už se to dozvěděl?“ vyzvídala. „Jak se tváří?“

Bombolini jí pověděl, že Tufa vypadá unaveně a zmateně, ale že to snad ještě neví.

„Myslíte, že to pochopí?“ ptala se a Bomboliniho její otázka překvapila.

„Přece znáte Tufu. Víte, co je zač,“ řekl.

„Nemohla jsem ho nechat zemřít, když jsem měla možnost ho zachránit.“

„Na tom nesejde,“ přerušil ji. „Nasadila jste mu parohy.“

„Z toho snad už vyrostl,“ namítala Caterina. „Vždyť už má něco za sebou.“

„Ano, jenže pochází odtud,“ zdůraznil Bombolini. „Koupila jste mu život a zaplatila za něj jeho ctí.“

„Ví přece, že ho miluji.“

Bombolini se dokázal jen usmát, protože ho nic lepšího nenapadlo.

„Na tom přece nesejde. Copak to nechápete?“

„A Tufa miluje mě.“

„Na tom vůbec nesejde,“ opakoval starosta. „Porušila jste pravidlo.“

Když Bombolini odešel, von Prum ho vystřídal u dveří.

„Myslíš si, že tomu opravdu věří, že Bůh vybere jméno ze sudu?“ zeptal se Cateriny.

„Ovšem. To je způsob jejich myšlení.“

„Je to tak prostoduché, že? Tak velice dětinské.“

„Ano. Zdejší lidé jsou prostoduší a velice dětinští,“ souhlasila s ním Caterina.

Než uplynula hodina, svolal Bombolini schůzi Velké rady do kostela svaté Marie Ohnivé Pece, kam vcházeli po jednom postranními dveřmi, aby nevzbuzovali podezření. Sešli se, aby určili výherce v loterii smrti.

„Říkám něco takového nerad, Bombolini, protože tě obdivuju,“ promluvil jeden ze starších mužů, „ale nebývá věcí cti, aby se v takovéhle chvíli sám vůdce obětoval za svý lidi?“

Bomboliniho potěšilo, když členové Velké rady tento nápad zavrhli dříve, než byl nucen na něj odpovědět. Není lehké odmítat roli mučedníka, když je vám nabídnuta.

Bylo překvapující, jak velký počet osob považovala Velká rada za vhodné kandidáty, kterým by nevadilo obětovat život za město a víno.

„Vezměte třeba Enrica R. –“ navrhoval jeden. „Nemá žádné přátele, nemá půdu, nikomu nic nedluží. Nemá vlastně žádný důvod, proč by měl žít. Jsem přesvědčený, že to pro nás rád udělá, když ho poprosíme.“

„Jenže zapomínáš, že Enrico je manžel mý sestry,“ rozhorlil se jiný člen rady, „a ta něco takovýho nepřipustí.“

Probírali jedno jméno za druhým ze seznamu padre Polenty, Když došli k někomu, kdo byl členem rady, měli dostatek taktu, aby ho bez zbytečných řečí přeskočili a přešli k dalšímu. Když se vynořilo jméno nadějného kandidáta, začali ho důkladně rozebírat a mnoho výroků, vyřčených toho večera v kostele svaté Marie, by patrně vedlo ještě v dnešní době, kdyby je opakovali, k takovým vendettám a krveprolití, jaké zde nemají pamětníka. Na chvíli se zdálo, že konečně v osobě N. našli toho pravého muže, dokonalého výherce pro loterii.

Nikdo neměl N. v lásce a N. na oplátku také nikoho nechoval v srdci. Vlastní rodina jím opovrhovala. Kdyby vybrali N., jeho příbuzní by uspořádali hostinu na oslavu. Patřila mu spousta půdy, spousta vinic, jeho terasy se rozkládaly po rozsáhlé ploše horského úbočí a plodily spoustu vína.

„N. šlechtí jen jedna vlastnost,“ vzpomněl si Bombolini. „Ať je špatnej jak chce, má zato odvahu.“

„A je strašnej skrblík,“ dodal Pietrosanto. „Raději zemře s úsměvem na rtech, než by skopčákům dal jedinou láhev vína.“

V diskusi vyšlo najevo, že N. je pokrevně spřízněn s padesáti šesti obyvateli Santa Vittorie, z nichž to někteří nemají zrovna v hlavě v pořádku. Aniž museli naznačovat hlubší souvislosti, všichni věděli, že v žilách obecního blázna Fungy a Žabáka Rany koluje spřízněná krev s N., a proto se nedalo dost dobře předvídat, zda někoho z nich neposedne nábožné vytržení či jiný příznak potřeštěnosti a nepoběží za Němci, aby N. zachránil život či duši.

Když probrali úplně všechny osoby na seznamu, vynořovalo se znovu a znovu jedno jméno.

„Kdo ale bude mít odvahu před něho předstoupit?“ ptali se. „A co když odmítne, jako že asi ano?“

„Emilio Vittorini, půjdeš s námi?“

Vittorini přisvědčil, že půjde.

„Zajdi se tedy domů převléknout do uniformy.“

Vytvořili delegaci, která se skládala z Bomboliniho, Vittoriniho, představitele staré tradice, Roberta Abruzziho, zástupce okolního světa, Angela Pietrosanta, reprezentujícího mládež Santa Vittorie a Pietra Pietrosanta, velitele armády. Z důvodů zcela jasných se rozhodli faráře zanechat doma.

Před půlnocí, když zákaz vycházení už nebyl kontrolován a obyvatelstvo po vyslýchání esesáky se už nechodilo ukrývat do římského sklepa před letadly, se setkali před Vittoriniho domem na Cavourově třídě a sestoupili k domku ševce Babbalucheho, aby se ho zeptali, zda by nebyl tak laskav a nesouhlasil stát se výhercem loterie smrti, který by následujícího rána položil svůj život za lid Santa Vittorie.

Dlouho otáleli u jeho dveří a neodvažovali se na ně zaklepat.

„Myslím, že by měl zaklepat Vittorini,“ navrhoval Pietro Pietrosanto. „Budí z nás největší úctu a takováhle událost potřebuje důstojný ovzduší.“

Jenže Vittorinimu se nechtělo klepat a vcházet dovnitř první.

„A což Roberto? Ten neprovedl nic, čím by ho byl popudil k nenávisti,“ napadlo Bomboliniho. „Snad ty bys měl vstoupit první.“

Roberto však nepovažoval za vhodné, aby cizinec byl první, kdo bude požadovat oběť života, protože v té záležitosti vlastně stojí mimo. Nakonec připadla tato povinnost Kapitánovi lidu, který zaťukal na dveře, a když se otevřely, vkročil první do místnosti. To je cena, jíž se platí hodnost vůdce.

Babbaluche byl chytrý. Někdo tvrdí, že byl také moudrý, někdo zas, že moudrý nikdy nebyl. Všichni se však shodují, že byl chytrý jako zdejší kohouti, kteří vždycky poznají, když je chystáte strčit do hrnce, a unikají mu tak dlouho, až zemřou sešlostí věkem na střeše. Jakmile se dveře otevřely, Babbaluche hned tušil, kolik uhodilo.

„Přišli jste mi něco povědít,“ spustil na ně. „Doufám, že mi nesete dobrý zvěsti.“

Bombolini se dopustil chyby, když se očima zapíchl na špičku svých bot, a v tu chvíli jako by nějaký magnet všem stáhl hlavy dolů. Když už bylo na čase pohledět zpříma, protože bylo třeba podívat se na ševce a vyslovit osudnou otázku, starosta zjistil, že hlavu nedokáže zvednout. A tak v té temné, špinavé světničce dál panovalo předlouhé ticho.

„Zítra bude uspořádána loterie,“ odvážil se konečně zamumlat starosta.

„Chcete, abych zasedal v jejím výboru?“

„Ještě něco významnějšího,“ řekl Pietro Pietrosanto.

„To zní lichotivě,“ pochvaloval si Babbaluche. A opět zavládlo ticho stejně hluboké jako předtím. Slyšeli, jak Babbalucheho manželka vedle v pokoji pochrupává a jak oslovi, nazývanému Svatý Josef a přespávajícímu s rodinou pod jednou střechou, kručí v břiše.

„Jde asi o nějakou divnou loterii, viďte?“ zavětřil Babbaluche. Hlas mu zněl tvrdě a chladně a vyzývavě. „Všichni, kdo prohrají, se stanou výherci, a výherce v ní prohraje.“

Odpovědí mu bylo ticho.

„Nešťastnej výherce,“ řekl švec. „Vím, co po mně chcete,“ ozval se nakonec a v tu chvíli, jak si vzpomíná Roberto, by všichni do jednoho vycouvali z ševcova domku, kdyby se náhodou za nimi rozevřely dveře. „Chcete, abych zvolil jméno, protože jsem ten, který nemá důvod někomu nadržovat a všecky vás nenávidím.“

„Něco na ten způsob,“ přisvědčil Roberto.

„Nebo je to snad obráceně?“ vyzvídal Babbaluche. „Není důvod nadržovat ševci, protože jeho všichni nenávidí?“

Nikdo neměl odvahu pozvednout oči od odřezků kůže, roztroušených po kamenné podlaze. Snažili se z těch kousků a proužků v duchu sestavovat tvary a číst z nich písmena, a to hlavně pro slova, která následovala a při nichž si uvědomili, že si ho za ně musí vážit, i kdyby Bombolini už nic jiného pro městečko nevykonal.

„Babba,“ oslovil Bombolini ševce, „vybrali jsme tě, protože si myslíme, že to dokážeš udělat nejlíp ze všech.“

Abyste si uměli představit zvuky, které se ševci v ten okamžik vydraly z hrdla, museli byste si jednou poslechnout vřeštění páva za ranního rozbřesku. Zakvílení vzdoru a divokého úleku i hořkosti vyrážely z ševce v tak nekonečném přívalu, až se Roberto zalekl, že začne ječet spolu s ním. To byl jeden z nejsilnějších zážitků jeho života.

„Vykonal bys vlastenecký čin významný pro celou Itálii,“ pravil Vittorini a nato se znovu ozvalo páví zakvílení. Žena a děti přiběhly ke dveřím, ale on je pohybem ruky poslal pryč.

Babbaluche byl první obětí fašistického teroru. Skupina černokošiláčů z Montefalcone ho sebrala na náměstí Lidu, před zraky všech občanů mu zlámali jednu nohu po druhé, a když i potom odmítl provolat slávu ducemu, přinutili ho sníst živou ropuchu. Od té doby se Babbaluche stal potupou Santa Vittorie, kterou musela snášet na svých bedrech.

„Pojďme,“ řekl Pietro Pietrosanto.

„Pojďme,“ řekl i Angelo Pietrosanto. „Udělali jsme chybu.“

Švec je však nenechal jen tak odejít. Nemohl už nic jíst, k snídani polykal vlastní žaludeční šťávy a k obědu svou žluč a to byl, jak říkal, tak vydatný pokrm, že na nic jiného neměl ani pomyšlení.

„Vyjmenujte mi pět rozumných důvodů, proč zrovna já bych měl za vás umírat?“

Pokoušeli se vykládat něco o lásce k vlasti a lásce k bližnímu a všechna ta slova jim chutnala v ústech jako žvanec pilin. Jak je možné přesvědčit člověka, který se veškeré lásky zřekl, aby pro ni nakonec položil život? Byly to jen pusté, nabubřelé fráze jako naparování páva, a proto, když mlčel, i oni se odmlčeli.

„Pojďme,“ opakoval Pietro Pietrosanto. Začali ustupovat a odebírat se k východu.

„Někdy ten jediný pořádný čin, který člověk za celý život vykoná, je jeho smrt,“ promluvil najednou Roberto. Byl by rád ševci pověděl, že to sám zná, že sám pomýšlel na smrt, že zavře-li oči, spatří hořícího chlapce a poskakující míč. Snad něco z toho proniklo do jeho hlasu, co švec vycítil.

„Tohle je pořádná řeč,“ ozval se Babbaluche. „Nestydíte se vy všichni, že dopustíte, aby něco takovýho řekl místo vás takovejhle přivandrovalec? Možná, že jsi to řekl proto, že jsi lišák nebo blázen,“ obrátil se na Roberta. „Nevím, co si o tobě mám myslet, ale řekl jsi něco velikýho.“

„Víme, že brzo zemřete, signore Babbaluche,“ pokračoval Roberto. „Víme to, a vy to taky víte. Proto jsme přišli za vámi.“

„A proč jste to teda neřekli hned, jak jste sem vlezli?“ utrhl se švec na ostatní. Jeho žena mezitím rozžehla vedle ve světnici lampu a do místnosti, kde stáli, proniklo světlo. Slyšeli, jak žena a obě dcery naříkají a pláčou.

„Jenže to je tak,“ pokyvoval hlavou Babbaluche. „Chci si umřít po svým. Nechci jim dopřát to potěšení, že mě oddělají.“

Na to Roberto neznal odpověď, protože nemá mozek uzpůsobený na druh zdejších myšlenkových pochodů, ale Bombolini už pochopil, jak postupovat.

„Ale to je právě ono, Babba,“ zvolal skoro vítězoslavně. „Když tě zabijou, tak je tím doběhneš. Ožulíš je o to, co budou tvojí smrtí chtít dostat. Chtějí lidský život, a my jim dáme mrtvolu.“

A tu se švec začal chechtat, docela jinak než předtím. I když ho to bolelo, vyrážel mu smích nejen z hrdla, ale přímo z nejhlubších útrob, až se za břicho popadal.

„Náramně je tím převezeš,“ dodával Bombolini. „Ve chvíli svý smrti se jim budeš chechtat do tváří.“

Všech se zmocnilo vzrušení. Stará životní zásada zdejšího kraje – získat něco za nic – přicházela ke slovu v obráceném pořadí.

„Dostaneš se jen o něco dřív tam, kam by tě Pánbůh stejně třebas jen o týden později povolal. Jenže oni za to budou muset zaplatit,“ vykládal Vittorini. Babbaluche ho napomenul, aby Boha ponechal stranou.

„A vy jim to nakonec povíte? Přesvědčíte se, než odtáhnou, jestli na to přišli?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Bombolini. „To zaručeně ne. Oni musí nést hanbu a vinu za život ševce Babbalucheho ve svých palicích a srdcích a žrát se výčitkami svědomí až do posledních dnů svých životů.“

Tu švec samým vzrušením málem povyskočil do vzduchu. „Italo,“ zvolal, „ty jsi pašák, ty jsi podšívka.“ Pohlédl na Roberta. „Ty jsi poctivec, ale Italo je mazanej podšívka, a to odjakživa platí víc.“

Potom zesmutněl. Rozzářená veselost v něm najednou pohasla a z jeho tváře se dalo vyčíst, že smrt se mu už usadila v těle a čeká na svůj čas.

„Jenže oni to poznají, jen se na mě kouknou,“ zapochyboval. Na to však už Bombolini myslel.

„Našminkujeme ti obličej, abys vypadal svěže a zdravě. Do pusy ti strčíme kaštany, aby se ti tváře nafoukly, a pod košilí tě vycpeme pěkně do buclata. Hlas se ti nese ještě dobře.“

Ševci se opět vrátila nálada. Bylo to až neuvěřitelné, jak se dokázal vzmužit na samém prahu smrti.

„Italo,“ řekl, „škoda, že jsme nebyli kamarádi. My dva jsme spolu mohli udělat díru do světa.“

Bombolini pokrčil rameny. „Byl jsem šašek a ty jsi šašky nesnášel.“

„Měl jsem tu tvou masku prokouknout.“

„Ba, jenže já byl chytrej šašek a tak jsem si nasadil chytrou masku.“

Domluvili si plán na ráno, které se už blížilo. Mělo být do něho zasvěceno co nejméně lidí, aby okamžik, kdy se jméno vytáhne ze sudu, opravdu překvapil a šokoval. Napřed chtěli na každý lístek napsat „Babbaluche“, ale pak si uvědomili, že by to bylo příliš riskantní, kdyby do sudu náhodou sáhl některý z Němců. Proto se nakonec rozhodli vložit do sudu jména všech mužů, zatímco jméno Babbalucheho bude mít padre Polenta zastrčeno v rukávu sutany.

„Dokáže ale farář něco takového?“ zapochyboval Roberto. Koukli se na něho, jako by před nimi stál Fungo.

„Slyšel jsi, že by nějaký fráter prohrál v kartách?“ zeptal se Pietro Pietrosanto.

Chtěli ještě před rozedněním odvést Babbalucheho manželku s dcerami, ale švec odmítl.

„Měly by být na piazze při tom a omdlévat a brečet,“ řekl. „Nikdo neumí sehrát lepší divadlo než ony. Odveďte je pryč až potom, a tři jiné osoby ať se postaví na jejich místo. Němci si toho nevšimnou.“

Ostatní odešli, aby napsali jména na lístky, postavili na piazzu vinný sud a poslali za ševcem někoho, kdo by mu nalíčil obličej.

„Jak já se na tohle těším,“ radoval se Babbaluche. „Poslední sranda mýho života – moje vlastní smrt.“ Švec a starosta se na sebe usmáli.

„A víš, co bude ještě lepší?“ zeptal se Bombolini. „Víš, co se stane potom? Bude z tebe mučedník. Bude z tebe hrdina celý Itálie. Po celý zemi se bude o tobě vyprávět – malej švec, kterej dal život za tajemství vína.“

To Babbalucheho rozesmálo.

„Kdybych se tak toho mohl dočkat.“

„Obě věci najednou mít nemůžeš,“ řekl Bombolini.

„To je ten problém, když se z člověka stane mučedník. Nikdy se nedozví, jestli ho zapsali do seznamu svatejch.“

„Ale vztyčíme tady pamětní desku s tvým jménem, Babba. Santa Vittoria, město, kde švec Babbaluche položil život za svůj lid.“

Starosta se rozpálil tou vzrušující představou. „Možná že tu ani nebudeme muset budovat poutní místo pro pekaře. Lidé sem budou jezdit, aby viděli rodný město ševce – hrdiny.“

„Takže byste tu vlastně mohli založit poutní místo pro ševce. To by bylo ještě lepší. A postavit mi sochu se svatozáří kolem hlavy.“

S tím však Bombolini nesouhlasil. Myslel to vážně. „Ševci nebývají moc při penězích,“ pravil.

Chvilku zůstali sedět a vychutnávali svůj báječný žert, s nímž se dalo podniknout spoustu věcí. Švec víno nesnášel, ale grappa mu dělala dobře a tak přinesl láhev a mlčky z ní upíjeli. Protože dlouho předtím nic nejedli, stoupala jim lehce do hlavy.

„Víš,“ dumal Babbaluche, „já zejtra umřu. Pro tu srandu na to občas zapomenu a to je divný. Myslím na tu srandu a přitom zapomínám, že neuvidím, jak se vydaří, protože budu mrtvej.“ Rozhlédl se po světnici. „Když si pomyslím, že tím všecko skončí – všecky ty roky dřiny a námahy a nemoci, všecky naděje mládí a pak jen tohle – tohle – tohle – a nic víc. Umíš si to představit? Moje máma celý léta hladověla, aby mě dopomohla k tomuhle. Není to divný?“

A potom Babbaluche pronesl něco, co z jeho úst znělo prapodivně a moc lidí pochybuje, jestli to opravdu řekl.

Řekl, že se nebojí smrti, ale zapomnění, A potom vyprávěl o nejsilnějším zážitku svého života. Kdysi se mu poštěstilo dostat se do Benátek a tam spatřil na jednom mostě blikat modré světélko. Na tom mostě oběsili nevinného a od té doby lidé v sousedství po celá staletí rozžíhají světélko na jeho počest a památku a důkaz lítostí nad spáchaným činem.

„Chtěl bych, abyste na náměstí Lidu taky rozžehli světýlko, na památku mýho pomýlenýho života,“ pravil Babbaluche. „A pod něj napište tohle:

Nechť všichni pamatují

na ševce Babbalucheho,

který svůj život prožil špatně,

ale nakonec dokázal dobře umřít.

Jak promarněný život!“

Bombolini se mu to snažil rozmluvit, ale Babbaluche byl neoblomný.

„A teď odtud vypadni,“ přikázal starostovi, „jsem unavený a namazaný a je mi mizerně a zejtra musím sehrát parádní úlohu. Kdy mi přijde Angela našminkovat hubu?“

„Ještě před svítáním. Loterie začne před východem slunce.“

„Tak jenom dvě tři hodinky na spaní. To je sranda, potřebovat se vyspat na smrt! Jenomže, toť se ví, musím umřít pořádně.“

Bombolini se chystal ševce políbit na obě tváře, ale Babbaluche ho odstrčil.

„Nic takovýho. Když mám umřít, to ještě neznamená, že se kvůli tomu musím nechat oblizovat.“

„No dobrá, Babbaluche. Jseš statečnej chlap, a i když to nevíš, tak taky správnej.“

„Prdlajs,“ řekl švec. „A to je mý poslední slovo. A teď jdi. Musím bejt na tu svou smrt v dobrý formě.“

Bombolini se nemohl ubránit, aby se tomuhle vtipu nezasmál. U dveří mu ruka na chvilku ztuhla na klice a pak se obrátil k Babbaluchemu. Vypadal velice vážně.

„Babbaluche?“

„Co je?“

„Slib mi něco,“ řekl starosta. „Slib mi, že nám do svítání neumřeš.“

Švec docela ustrnul, i jeho obličej to dosvědčoval, „Cože? A zkazit dobrej vtip?“

Bombolini slyšel jeho smích ještě v horní části Cavourovy třídy. Ačkoli byla ještě tma, spatřil, že vinný sud je už připraven.

Hodinu před východem slunce přišla do domku za Babbaluchem Rosa Bomboliniová a vzbudila ho z opilého spánku.

„Já čekal, že tu budu mít Angelu,“ stěžoval si švec. „Aspoň to jste mi mohli dopřát na můj poslední den.“

„Máš tady mě,“ řekla Rosa.

Načervenila mu propadlé tváře, načernila obočí a vykartáčovala vlasy. Do úst mu nacpala kousky vosku z uzávěrů vinných demižonů a pod košili staré svetry, aby skryly kostnatou hruď a záda. Když se na sebe podíval do zrcadla, zaradoval se. Takhle nějak musel vypadat, když byl o hodně roků mladší.

„Víš, nebejval jsem žádnej nevzhlednej prťák,“ vzpomínal Babbaluche. „Měla jsi štěstí, žes mě tenkrát neznala.“

„Ale znala,“ ozvala se Rosa Bomboliniová, „a za moc jsi zrovna nestál.“

Podíval se na ni s úžasem.

„Nebejt tebe. Roso Bomboliniová, ztratil bych dočista víru v život.“

„Máš na to ještě jeden den,“ odsekla.

„Každej jinej člověk by řek ‚To máš pravdu, Babba, bejval jsi náramnej štramák, a jak sis to vždycky vykračoval po piazze. Jednou v neděli odpoledne, v den passegiata, mohly ženský na tobě oči nechat.‘ Ale ty ne. To bych od tebe chtěl moc velkou milost, když mám ještě celej jeden den života před sebou.“ Potřásl hlavou. „Ještě se ledacos přiučím.“

„Vždyť jseš jako všichni ostatní, zrovna jako Bombolini. Kašlu na to, jestli zhebneš zejtra nebo za deset let. Proč bych ti měla něco nalhávat?“

„No dobrá, polož to zrcadlo,“ povzdechl si Babbaluche. „Já ti na to taky kašlu. Aspoň si začínám představovat, jaký to asi bude v pekle, a to mi nahání strach.“

Musel se o ni opírat, aby se mohl došourat na piazzu, kde se mezitím shromáždila skoro celá Santa Vittoria, ačkoli byla ještě tma. Zraky všech se upíraly na sud. Rotmistr Traub prohlížel lístky se jmény a s uspokojením shledal, že v sudu vidí jména všech mužů určeného věku. Nečekal, že do něj Bombolini nechá vložit i svoje jméno, vždyť ani Němci neměli zájem na jeho smrti.

Padre Polenta přišel na piazzu a požehnal davu znamením kříže. V tu chvíli se žádný muž necítil jist svým životem. V sudu číhala smrt na všechny. Kdyby Němci odhalili, co se vlastně děje, uspořádali by pravou loterii smrti. Jeden mladík začal lístky se jmény promíchávat dlouhou tyčí.

„A teď už náš osud není v našich rukou,“ vzdychla kterási žena. „Anděl smrti si z nás vybírá.“

Hleděli na temně rudý sud, jako by se z něj nemělo vynořit jen jméno odsouzence, ale on sám. Zírali na sud bez jediného uhnutí zraků, a jak ho tak upřeně a vytrvale pozorovali, sud se před nimi objevoval stále zřetelněji a jasněji a osudný okamžik se blížil. Když se sluneční paprsky dotkly nejvýše položených střech, sklouzávaly po temných stěnách a barvily je na žluto, začal Capoferro zvolna vyťukávat na buben jakýsi pochod – střídání dlouhého víření paliček na bubnu a po něm pár krátkých úderů. Potom padre Polenta začal odříkávat modlitbu a všechno obyvatelstvo pokleklo na dlažbu a modlilo se za sebe a za své bratry a otce a manželky a nakonec i za muže, který měl zemřít.

Kapitán von Prum usoudil, že bude rozumnější, když se neobjeví. V pět ráno vyšel z Constanziina domu jen rotmistr Traub a klestil si cestu klečícím zástupem. Lidé od něho uskakovali, jako by jeho dotek zvěstoval osudné rozhodnutí.

„Tak už abychom začli,“ upozorňoval faráře.

„Chtít něco takového od kněze, to je strašné,“ lamentoval Polenta.

„Já vám o to neříkal. Já jsem jenom obyčejnej voják. Já jenom vykonávám rozkazy a s tímhle nemám nic společnýho. Moje ruce jsou čistý.“ Obrátil se k faráři. „Chcete snad, abych tím pověřil někoho jiného?“

„Ne, ne,“ vyhrkl padre Polenta. „Je to strašný čin. Volba nechť je ponechána v rukou božích, ale krev ulpí na vás.“

„Vyberte teda ten lístek,“ nařídil rotmistr Traub. „Ve jménu Páně, vytáhněte lístek.“

Capoferro ví, co dělat v takové situaci. Však se taky za těch sto let svého života, o nichž tvrdí, že je má na svých bedrech, mohl něco přiučit. Znovu zabouřil na buben, tentokrát mnohem hlasitěji, staré paličky zahřmotily na oslí kůži, pak Polentova paže vyletěla do vzduchu a náhle se ponořila do sudu, jako ledňáček, když loví rybku z řeky, a zatímco stařík mlátil do bubnu, farář kroužil rukou uvnitř sudu. Lidé se vyklonili kupředu. Chtěli se přesvědčit, zda se neděje nějaký podvod, či nepravost. Když jde o život a o smrt, je všechno možné. A potom se farářova ruka ze sudu vynořila – pták chytil rybku. Bubnování zmlklo a farář rozevíral lístek. Nastalé ticho přerušilo zahoukání Capoferrovy houkačky.

Farář se zadíval na lístek, jako by nemohl věřit svým zrakům a nemohl se přimět k řeči. Potom lístek podal Bombolinimu a ten jej předal rotmistru Traubovi. Rotmistr Traub si ho prohlédl ze všech konců, poradil se s Bombolinim, jak se jméno na něm správně vyslovuje, a pak se vypjal do pozoru.

„Babbaluche.“

Je zvláštní, jak lidé v davu vycítí, kam mají zaměřit svou pozornost. Ti, kdo stáli kolem ševce, se k němu obrátili první, po nich následovali ostatní a nakonec všichni od něho začali odstupovat, jako by jeho blízkost je mohla stáhnout do neblahého osudu či jako by smrt byla nakažlivá.

„Ne,“ zařval Babbaluche. „To nemůžu bejt já. Museli jste se splést.“

Rotmistr podal lístek komusi v davu a ten jej nechal kolovat dál z ruky do ruky, až se dostal k ševci, který si přečetl vlastní jméno. Ozvalo se zaúpění Babbalucheho manželky, k němuž se přidal nářek obou dcer a vzápětí se všechny tři sesunuly na zem. Vrhly se rotmistrovi k nohám s úpěnlivou prosbou, pak popadly padre Polentu a zapřísahaly ho, aby orodoval za milost u kapitána von Pruma i Pánaboha. Nato je násilím vyvedli z piazzy a odklidili na místo, kde je nikdo nemohl najít a z kterého nemohly uniknout.

„Bože na nebesích, jsem to teda já,“ vzdychal Babbaluche. „Co jsem učinil, že jsem si tohle vysloužil?“

„Ztrácíme nejlepšího ševce, jakého kdy měla Santa Vittoria,“ vyvolával Pietrosanto na rotmistra Trauba. „Oloupili jste nás o ševce.“

„Vybral si ho sám Pánbůh, já ne,“ ohrazoval se Traub, a přitom nedokázal pohledět na malého mužíčka, který na piazze náhle osaměl a četl si z kousku papíru, co mu připravil osud.

„Proč zrovna já? Vždyť jsem obyčejnej, bezvýznamnej člověk,“ bědoval.

Přišel padre Polenta a požehnal mu. „Cesty vůle Páně jsou nevyzpytatelné,“ pravil.

„Právě tak jako cesty kněží,“ řekl Babbaluche.

Odvedli ho k fontáně čurající želvy a přivázali k delfínu na totéž místo, kde byl přivázán Tufa. Kapitán z Constanziina domu sledoval, co se děje na piazze.

„Musels to udělat?“ ptala se Caterina.

„Musel.“

„Díky Bohu, že je to už starší člověk,“ řekla.

„Však ještě není mrtvý. Když se rozhodneš promluvit, bude žít,“ náhle se k ní otočil. „Jestli ty se rozhodneš promluvit, bude žít. Je tam kvůli tobě.“

Byla to zlá noc pro obyvatele Santa Vittorie. Švec byl sice nemocný, ale měl umřít a svou smrtí zachránit jejich životy, protože kdyby nezemřel Babbaluche, padla by volba na někoho z nich. A teď měl tedy odejít a oni si uvědomovali, jak ho budou postrádat. Babbaluche byl solí města.

Toho dne se živil jenom grappou, protože nic jiného v sobě neudržel.

„To bych nedělal, budeš z toho mít strašnou kocovinu,“ napomínal ho rotmistr Traub.

„Baže, ale jaká je to medicína! Krapátko vostřejší, ale zabírá.“

Přišel padre Polenta a zeptal se ho, může-li mu požehnat, že to nebude bolet a bude to něco jako pojištění proti ohni, ale švec odmítl.

„Jedině jestli Pánbůh od dnešního večera do zítřejšího rána předvede nějaký zázrak, tak vám dovolím, abyste mi makovici pokropil svěcenou vodou.“

„Na světě jsou ovšem stovky miliónů lidí a Bůh nemůže kvůli každému jednotlivci činit zázraky. Došly by mu nápady,“ pravil padre Polenta.

„Vy malověrče,“ pokáral ho Babbaluche.

„Porušuješ pravidla,“ upozorňoval Babbalucheho rotmistr Traub. „Měl by ses chovat jako ten druhej, ten Tufa.“

„Myslíte jako vážně a důstojně?“

„Jo, jako muž, kterej má úctu k sobě samýmu,“ pravil Traub.

„Tak já to teda zkusím,“ řekl Babbaluche a udělal přísně vážnou grimasu, ale pak se vzdal. „Ne, myslím, že na učení už je pozdě.“

To všechno se rozneslo po městě a znesnadňovalo zachovat si příslušnou náladu před popravou, když vyšlo slunce. Kohouti se rozepěli na střechách domů a na schodech (kam se přestěhovali od té doby, co jim kapitán Prum zrušil hnojiště) a pokřikovali na dobré jitro.

„Tohle mi bude chybět,“ vzdychl si Babbaluche. „Tyhle potvůrky jsem měl vždycky rád. Záviděl jsem jim. Když jsem ležel v posteli, říkával jsem si, jak jsou šťastný, když vítají nový den, a já jsem zatím tak smutnej.“ V tu chvíli se Babbaluche nejvíc vzdálil sám sobě.

„A pak jsem si říkal, inu, ty potvůrky nemají rozum, kdežto já ho zase mám až moc, a od toho jsem teda smutnej. A kdo by taky nebyl?“ Všichni cítili, že švec má jako obvykle pravdu.

Přišli pro něho ještě dříve, než slunce zasvitlo nad piazzou. Odvázali ho a zeptali se, chce-li jet dolů vozíkem nebo na hřbetě mezka či pěšky a on jim řekl, že se dolů dobelhá sám.

„Budu ti na cestu tlouct na buben,“ sliboval Capoferro.

„Ale napřed se jich dovol,“ řekl Babbaluche, „oni tu mají v režii všechno zabíjení.“

Dovolili staříkovi, aby bubnoval na buben. Němci se oblékli do parádních uniforem, a ačkoli už bylo teplo, které se každým okamžikem stupňovalo ve vedro, navlékli si i vrchní kabáty a přílby. Několik minut po páté hodině vypochodovalo procesí na náměstí Lidu, napřed vojáci, za nimi pokulhávající Babbaluche a nakonec Capoferro tlukoucí na buben.

Cesta do kamenolomu vede Cavourovou třídou a Tlustou branou, nad terasami přetíná skalnaté sedlo a pak klesá dolů až k místu, kde se kdysi lámal ušlechtilý mramor.

Nikdo předem neurčil průběh obřadu, ale jestli tu ještě někdy dojde k nějaké popravě, měla by být uspořádána stejným způsobem. Lidé se shromáždili podél celé cesty městem a jak Babbaluche kolem nich procházel, vztahovali k němu ruce, aby se ho dotkli na rozloučenou, aby zachytili jeho pohled nebo aby mu řekli sbohem a on na ně mával rukou a usmíval se.

Když prošli Tlustou branou a přecházeli sedlo, spatřili, jak Rana a jeho hluchoněmý otec kopou hrob, do něhož měl švec zakrátko ulehnout. Tato část obřadu by se příště měla změnit. To byl i pro Babbalucheho trochu silný zážitek, spatřit, jak z díry vyletuje hlína a vědět, že tatáž hlína mu za pár okamžiků zakryje tváře a ústa, že pod ní bude ležet docela sám, zatímco všichni ostatní si budou na sluníčku žít a pracovat.

Má-li být člověk zastřelen, pak je k tomu kamenolom velice příhodné místo. Mezi kamennými stěnami vykrojenými do tvaru podkovy stojí kůl, který připravili pro Tufu a k němuž nyní přivázali ševce. Pak od něho odstoupili a ještě zbylo dost místa pro diváky, aby mohli přihlížet z bezpečné vzdálenosti. Capoferro přestal bubnovat a v nastalém tichu se ozývaly jen kroky posledních příchozích a chrastění rozdrolených břidlicových úlomků pod okovanými holinkami Němců. Rotmistr Traub se zeptal, mají-li Babbaluchemu zavázat oči.

„Mám právo nechat na sebe naplno svítit slunce,“ řekl mu švec. „Ať mě zahřeje. Budu to potřebovat.“

Nato rotmistr předstoupil kupředu a přečetl cosi německy, jakési úřední prohlášení, které z Babbalucheho činilo určitý druh zločince a vytvářelo omluvu za jeho popravu. Když skončil, vyjmul z kapsy další lístek a přečetl mu totéž italsky.

„Poskytujeme vám poslední možnost, abyste si zachránil život. Postačí k tomu odpovědět na jedinou otázku. Kde je víno?“

Zachvěli se, že opět uslyší ono páví zakvílení, ale Babbaluche ani nehlesl. Začal se na Trauba usmívat a ten se neubránil, aby jeho úsměv neopětoval, a pak se začali usmívat i další okolostojící, až se nakonec usmívalo celé město.

„Máte právo posledního slova,“ řekl Traub a podíval se na hodinky.

„Není třeba,“ odmítl Babbaluche. „Aspoň se vrátíte včas na snídani.“

Pohlédl na nás, jako by chtěl pronést něco, co bychom si zapamatovali, ale není asi lehké najít slova, jimiž je možno uzavřít padesát let života. Vojáci se postavili v řadě do pozoru a zamířili pušky na ševce, který se opět začal usmívat.

„Proč se smějete?“ vykřikl Traub. „Tohle je vážná záležitost.“

„Ty flinty,“ řekl Babbaluche, „ty jsou jako šest černejch očí, co číhá na mý srdce.“ Rozhlédl se po svých lidech. „Jenže oni vědí, že žádný srdce nemám.“

Traub se znovu podíval na hodinky.

„Sundejte korkový srdce ze zvonu,“ zvolal Babbaluche, „vraťte těm ubohým mizerům ve Scarafaggiu zvuk zvonu.“

Nikdo si nepamatuje na Traubův příkaz k palbě, ale vyšla rána a její zvuk otřásl kamenolomem a tu se švec zvrátil v provazech kupředu. Nastal konec. Z otvorů v hlavních vycházel kouř a všichni mlčeli. Bylo to mlčení celého davu, které zapůsobilo stejně mohutně, jako předtím třesknutí výstřelů. Nato rotmistr Traub rozkázal svým vojákům, aby se seřadili a v úzce sevřeném šiku se dali na rychlý zpáteční pochod z kamenné podkovy, podobný útěku.

„Ať žije Babbaluche!“ vykřikl Bombolini.

„Ať žije Babbaluche,“ vykřikli všichni obyvatelé města. Zvuk se odrazil od kamenných stěn a zaburácel mohutnou ozvěnou.

Vynesli tělo z kamenolomu kozí cestičkou vzhůru k místu, kde mělo být pohřbeno. Mladí chlapci je drželi vysoko nad hlavami a nedbali na skapávající krev, nebylo jí mnoho a švec nevážil víc než dítě. Capoferro bubnoval na buben – pam, pam, bum – pam, pam, bum – a podél nosičů pobíhalo pár koz. Jakási babka, která si přivydělávala hlídáním vola na pastvě, se přiblížila k průvodu.

„Někoho zastřelili, co?“

Kdosi jí přisvědčil.

„To si asi zasloužil,“ usoudila.

Na pohřebišti seskočili chlapci do vykopané jámy, spustili do ní Babbalucheho a uložili ho v plášti, pod nímž byl vycpán hadry, aby vypadal tlustší. Pohřbili ho bez rakve, ačkoli Babbaluche sám rakve vyráběl, ale stejně by mu to bylo jedno. „Jaký plýtvání pěkným dřevem,“ říkával. „Tenhle bláznivej národ je dneska zase o jednu bednu chudší.“

Objevila se Babbalucheho manželka s dcerami, ale svůj díl pláče už odplakaly a nyní jen tiše stály.

„Jak umřel?“ zeptala se žena.

„Bezvadně,“ odpověděl Bombolini. „Umřel zkrátka jako Babbaluche.“

Jedna dcera vhodila do hrobu pár vinných listů, druhá ševcovy brýle. „Pro každej případ,“ řekla.

Potom se všichni obrátili a odcházeli z místa pohřbu mezi dvěma pyramidami z navršených kamenů, postavených u vchodu, aby pohřebišti dodaly důstojnější vzhled. V tu chvíli Bombolini s Babbalucheho ženou a několika dalšími, kteří nespěchali jako ostatní pracovat na vinicích, spatřil před sebou kapitána von Pruma. Bylo zřejmé, že celou cestu běžel. Měl do ruda rozpálený obličej, těžce supěl a slova z něho vyrážela celá zadýchaná.

„Chtěl jsem to zarazit,“ vypravil ze sebe. „Utíkal jsem celou cestu.“

Jenom se na něho podívali a někteří odvrátili zraky.

„Chtěl jsem to zarazit. Došel jsem k závěru, že se stala chyba.“

Začali kolem něho odcházet.

„Celou cestu jsem utíkal. Utíkal jsem, co jsem mohl. Mám zraněnou nohu, rozumíte?“

Jediný Bombolini zůstal u von Pruma. Od hrobu k němu dolehl hlas modlícího se padre Polenty.

„Asperges me, Domine, hyssopo…“ Farář se vloudil zpět k Babbalucheho hrobu a skrápěl ševci obličej svěcenou vodou.

„Znáte Machiavelliho?“ zeptal se Bombolini.

„Ano. Už jsme o tom hovořili.“

„Víte, co říká? Říká – dávejte dobrý pozor – ‚Je stará pravda, že čin, který tě obviňuje, bude tě obviňovat i svým výsledkem‘.“

Bombolini se opět rozešel směrem k městu a Němec kráčel za ním. Bombolini mu chtěl povědět ještě jeden citát, že mučedník je pro nespravedlivou vládu nebezpečnější než povstalec, ale pak usoudil, že k tomu Němec nakonec dojde sám. Když dorazili na hlavní ulici, ozvalo se zvonění zvonu. Korkové srdce ještě neodstranili, ale někdo bušil ze strany do zvonu kovovým kladivem a Bomboliniho napadlo, jak je zvuk jasný a čistý. Poznal, že Babbaluche měl pravdu, jako ve všem, co té noci a toho rána říkal.

ČÁST OSMÁ

Triumf Santa Vittorie

Po této události se celková nálada změnila. Chovali jsme k Němcům stejné pocity jako Babbaluche k rotmistru Traubovi v den své smrti a oni to vycítili. Kdyby byli víno našli, museli bychom je zabít. A možná, že by proto mlčeli, i kdyby víno objevili.

Přestali jsme prostě Němce brát na vědomí. Žili mezi námi, ale nebyli už součástí našeho života. Vojáci trávili většinu času ve vinném sklepě, kde hráli karty a pili víno. Byli skoro pořád namazaní. Chodilo je navštěvovat několik chlapců z Náladovky, ale jen těch, co prohráli moc peněz a potřebovali je vyhrát zpět, aby se finančně nezruinovali. Proto měli styk s Němci povolen. Němci se celou dobu oddávali pití a přitom jako by se nám očima omlouvali.

Na tom však nezáleželo. Nepotřebovali jsme jejich omluvu. Byli bychom je nenáviděli, ale Babbaluche za tím vším udělal aspoň na chvíli tečku. Nenávidět Němce by bylo znamenalo pokazit vtip jeho smrti.

„Pusťte to z hlavy,“ říkávalo těch pár lidí, co s Němci občas promluvili. „Byl to nejlepší švec, jakého jsme kdy měli, ale už na tom nezáleží. Věřte nám, je to opravdu tak, jak sám říkal. Už na tom nezáleží.“

Nepřipustili jsme, aby se nám mohli omluvit, a to byla krutá odveta.

Ostatně zrály hrozny a čekalo nás vinobraní.

Od té doby jsme kapitána von Pruma skoro neviděli a Caterinu vůbec ne. Ona jediná z celé Santa Vittorie ještě trpěla okupací. Stala se domácím vězněm kapitána, protože ji miloval a znamenala pro něho to jediné, co mu v životě zbylo. Pohrozil jí, že by se postaral o Tufovu smrt, kdyby ho opustila, a ona věděla, že Tufa je jedinou osobou, kterou by opravdu ještě dokázal zabít.

Zachovaly se doklady o tom, čím se von Prum tenkrát zabýval. Zůstaly po něm zápisky a dopisy, které tehdy psal dokonce i svému mrtvému bratrovi Klausovi, ale nikdy neodeslal. Tím psaním a hloubáním sám nad sebou, čtením a láskou ke Caterině se pokoušel přetvořit své já. Začal před Caterinou odkládat své ochranné slupky vrstvu po vrstvě, a to je pro muže velice nebezpečné. Napsal si o tom do deníku:

„Musím se zahledět hluboko do chaosu, z něhož je stvořena má duše, a prozkoumat její podstatu, abych odhalil záhadu své existence.“

Žádný člověk ze Santa Vittorie by nikdy nic takového nenapsal. Snad jedině Fabio, nežli prodělal mučení, ale po něm už ne. Caterina von Prumovi trochu pomohla, když mu řekla, co slyšela od svého manžela, který se Němcům velice obdivoval.

„Rozdíl mezi Italy a Němci spočívá v tom,“ svěřil jí tehdy, „že Italové, když páchají nějaké zlo, vědí, že je páchají, zatímco Němci, když se dopustí nějaké špatnosti, dokáží sami sebe přesvědčit, že vykonali dobrý skutek. A proto jsou o tolik výkonnější než my.“

„Já spáchal něco zlého,“ doznával von Prum. „Slyšíš? Jsem si toho vědom, ale to všechno jsem učinil pro svou zemi. Jednoho dne, až všechno skončí, se sem vrátím a něco pro zdejší lidi udělám. Vyhloubím jim novou studnu. Pomohu jim postavit novou školu. Myslíš, že by se jim to líbilo?“

„Ale ovšem,“ řekla Caterina. „Vrať se sem a postav jim školu.“

Caterina měla docela pravdu. Jsme opravdu takoví. Přijmeme školu od kohokoli, jenom když nám v ní nebude chtít sám vyučovat.

Spřádal plány, jak se k nám jednoho dne vrátí a vykoná pro město dobré skutky. Také o tom se zachovala spousta poznámek. Čas strávený hloubáním zřejmě jeho duši posloužil, jako by ji tím důkladně vypral a vybělil, neboť začal opět projevovat zájem o život kolem sebe i o prospěch své tělesné schránky.

„Pohlédl jsem do chaosu a zpytoval hlubiny svého nitra,“ napsal si o něco později. „Spustil jsem vědro až na dno studny svého já a ono začíná vynášet nahoru čirou vodu. Vyluštil jsem hádanku svého bytí. Ačkoli jsem se dopustil chyb, což doznávám, došel jsem nutně k závěru, rád či nerad, že jsem své bytí přece jen zasvětil dobru.“

Poté začal občas vycházet ven, trošku se prošel po piazze, pousmál se na ženy u studně a potěšilo ho, když jeho úsměv byl někdy opětován.

„Věřím, že mě pochopili,“ sděloval Caterině. „Jsou to dobří lidé. Vědí, že jsem koneckonců jen voják a že voják musí občas udělat nepěkné věci.“

Od té doby projevoval větší spokojenost sám se sebou. Získal znovu sebejistotu, vykonal, co nejlepšího mohl, a většina jeho činů ho naplňovala uspokojením. Až na jeden jediný, který se mu vždy znovu a znovu vybavoval, sužoval ho a narušoval jeho samolibou pohodu. Jednou odpoledne asi dva dny před vinobraním, když se cítil ve vyrovnané náladě, vzkázal pro Bomboliniho.

„Nechoď tam,“ radili všichni starostovi. „To tě znectí.“ Ale starosta šel.

Překvapil ho pohled na Caterinu. Kdekdo vyprávěl, jak chřadne, patrně si to přáli, ale Bombolini měl dojem, že nikdy nevypadala krásněji. Teplé koupele, dobré jídlo a teplá postel jí nijak neškodily. Pohlédl na ni, a když se jejich zraky setkaly, hned pochopil, co se v ní odehrává. Proč by měla kvůli Tufovi chřadnout? Kdo by tím co získal? Babbaluche by to byl schvaloval, pomyslil si Bombolini.

„Chtěl bych pro vás něco udělat,“ pravil von Prum. „Chtěl bych kvůli vám riskovat celou svou kariéru. Nezůstaneme zde jedinými Němci, rozumíte? Zakrátko začne vojsko od jihu ustupovat a někde dojde k vytyčení nové linie, na které se zarazí. Potom se tu objeví třeba tisíce vojáků, může tu dojít i k rozhodující bitvě a možná – ale Bombolini, jen se tak netvařte, nejsme přece děti – možná že najdou vaše víno. Hlavní štáb mé jednotky už odjel. Zápisy jsou v nepořádku. Jako velitel Santa Vittorie jsem ochoten odpřisáhnout, že víno, které naleznou, vám pravoplatně patří, že už jste svůj příděl reichu odvedli a že tudíž na ně nesmí sáhnout.“

Bombolini se nad jeho návrhem zamyslel, protože se mu zdál být užitečný.

„Stal by se z vás tedy spasitel našeho vína,“ řekl.

„Ano, když se to tak vezme. Já osobně se o to víno nezajímám. Nic pro mne neznamená, však vy to víte. Ale rád bych teď vašim lidem pomohl. Dejte mi příležitost, abych pro vás mohl víno zachránit.“

Bombolini vstal. Chtěl zmizet, aby nevyvedl něco směšného nebo dokonce nebezpečného.

„Nevím, jak bych vám ukázal, že si vážím vaší velkorysosti,“ vypravil ze sebe. „Jenom úplně neobyčejnej člověk může přijít s takovýmhle návrhem. Cejtím se namouduši upřímně zarmoucenej, když vám musím povědět, že tu už žádný víno není.“

Po těchto slovech si už neměli co říct a hledali záminku, jak se rozejít.

„Kdybyste byl správný hostitel,“ ozvala se Caterina, „byl byste trochu vína schoval, aby vám je mohl zachránit.“

„Copak si myslíte, že by kapitán von Prum skočil na takovejhle špek?“ otázal se Bombolini.

„Zeptejte se kapitána,“ doporučila mu Caterina a Bombolini se na něho podíval.

„Ne,“ řekl kapitán von Prum.

Ani ohlašovaný příchod dalšího vojska, možná několika tisíců, námi neotřásl ani nám nenahnal strach. Strach jsme měli jedině o Tufu. Báli jsme se, co by mohl provést. Kdyby zabil kapitána von Pruma, který jako by pro nás už dávno zemřel, celé město by za Tufovu čest muselo draze zaplatit. Nenapadlo nás, že by za jeho ztracenou čest mohl platit také někdo jiný.

Kapitán si pozval Bomboliniho ještě k jedné rozmluvě, k níž však už nedošlo. Právě když se starosta ubíral přes piazzu, zarazilo ho vyzvánění zvonu, po něm třaskot Capoferrova bubnu a nakonec shluk lidí, vybíhajících z domů na náměstí.

„Čas už nadešel,“ vyvolával Capoferro. „Čas už je tady. Kmotr Réva ochutnal víno.“

Von Prum vyšel ze svého domu a musel se prodírat pobíhající a povykující změtí vinařů, kteří si na piazze chystali povozy a tažná zvířata.

„Co se děje? Co se stalo?“ křičel na starostu.

„Nic se nestalo,“ odpověděl starosta.

„Chtěl jsem s vámi hovořit o něčem důležitém,“ volal von Prum.

Bombolini si nasadil – jak říkáváme – Fungovu tvář. Vykulil oči a ústa otevřel dokořán.

„Čert to vem,“ vyhrkl na kapitána. „Začíná přece vinobraní!“

Se sklizní hroznů se musí začít v ten jediný, pravý okamžik. Začít o den dříve by hrozny ochudilo o bohatství, kterým je nebesa ještě obmýšlela obdařit, začít o den později by je vydalo napospas hnilobnému rozkladu, pocházejícímu z pekla. V ten jediný pravý den vydají půda a vzduch a vinné keře poslední krůpěje potřebné vláhy a pošlou je do chomáčů nalitých plodů. Listy do sebe vstřebají poslední paprsky slunce, aby jimi zahřály šťávu a zmnožily v ní cukr, až se slupky zrnek nadují. A když je dosaženo kýžené rovnováhy, což mužové jako Kmotr Réva srostlí s půdou a s duší vinic poznají, nastává doba vinobraní.

Od toho okamžiku pro Santa Vittorii neexistuje nic jiného než hrozny. Zmizela válka, zmizel všechen ostatní svět. Zmizel i Pánbůh, kromě svého převtělení do hroznů. Kdo v tu dobu zemře, odejde na onen svět nepozorovaně a bez vzruchu. Zůstává nepohřben a trvá-li to příliš dlouho, uspořádá se pohřeb za přítomnosti jen těch nejbližších členů rodiny, a jen co zapadne víko na rakvi, už všichni spěchají na vinice. Slzy zármutku nedopadají na hrob, ale na hrozny. Děti pobíhají s prázdnými žaludky, poučeny, že nemají právo dožadovat se potravy, když vypuklo vinobraní. Každý, kdo se udrží na nohou, sestupuje na terasy, odřezává hrozny od vinných keřů a ukládá je do košíků, které se odnášejí na vozy a vyvážejí vzhůru k lisům. Tam hrozny naleznou svou smrt, aby se znovu zrodily v nové a krásnější podobě, Z lisů prýští tekutina čirá a nedotčená do obrovských sudů z dubového dřeva, které pojmou po pěti hektolitrech vína a jsou pýchou města, protože v sobě schraňují jeho krev, krev všeho obyvatelstva. Třetího dne po vylisování začne tekutina bouřit, jak tu říkáme. Nastal proces kvašení, boj hroznů o znovuzrození. Víno v sudech bublá a syčí jako mořský příboj. Víno se bouří. Když bouře přejde, podle kvality hroznů za týden či za deset dnů, ponoří Kmotr Réva zkumavku do sudu, přidrží ji proti světlu a tento okamžik odhalí, co vydal celý rok práce, zda lidé půjdou vstříc zimě hladoví, či zda uvítají déšť a sníh s plnými žaludky.

To ráno, kdy se ochutná víno, vypukne oslava vinobraní. Když je víno dobré a úroda bohatá, bude oslava veselá, ba bouřlivě divoká. Je-li víno řídké a úroda malá, bude se možná slavit v náladě pochmurně zatrpklé.

První dny vyrukují do práce všichni. Na terasy se přijde potit Bombolini, sejde dolů i Vittorini. Tento rok navíc i Roberto, navzdory bolavé noze, pracuje s Rosou a Angelou Bomboliniovou od ranního rozbřesku až do setmění, až únavou div nepadne. Práce se mu líbí, když není příliš vyčerpávající. Trhat hrozny a držet v rukou vyzrálé plody ho naplňuje uspokojením. Těší ho pracovat vedle Angely, vlhnout potem v říjnovém slunci a stoupat po jejím boku vyhřátým svahem za chladného večera. Jednou v přítmí vinných listů ji uchopil za boky, stiskl v pase a bez dlouhého rozvažování políbil zezadu na šíji. A ona se neotočila, neodtáhla se od něho, ba dokonce se ani nepohnula. Řekla jenom:

„Tohle byste neměl dělat.“

„Proč ne? Chtělo se mi to udělat.“

„Tady u nás se takové věci nedělají. Chlapec, který se takhle chová, dává tím dívce: najevo, že se s ní chce oženit.“

Nic na to neřekl, ale o něco později jí sdělil, že by se s ní možná oženil.

„Ne,“ ukázala na své bosé nohy. „Američani si neberou dívky s bosýma nohama. Ostatně – co bych tam u vás dělala? Neumím nic jiného než trhat hrozny.“

„Umíš chodit do biografu?“

„Ano.“

„Mohla bys tedy chodit do biografu. Mohla bys celý den strávit v biografu a celý večer u rádia.“

Zamyslela se nad tím. „Ne, to by se mi nelíbilo. Trhám ráda hrozny.“

„Jenom jsem žertoval. V Americe děláme taky jiné věci. Rozmysli si to.“

„Ráda trhám hrozny. Líbí se mi tu.“

„Jen si to ještě rozmysli.“

Von Prum poslal na terasy několik vojáků, aby nahradili práci mužů, poraněných esesáky při mučení. Někteří se už v česání hroznů vyznali z dřívějška a práce jim šla od ruky. Roberto si všiml, jak desátník Heinsick pokukuje po Angele, jak ji pozoruje, když se ohýbá a natahuje ruce, a dostal chuť na něho zařvat. Ale pak se dal znovu do práce.

Na terasách panovalo radostné vzrušení. Nikdo se nepamatoval na tak těžké, šťavnaté a veliké hrozny. Košíky vážily víc než kdykoli předtím a lisy ani nestačily tempu trhačů a musely jet naplno při Longově osvětlení až dlouho do noci, navzdory nebezpečí, že přiletí bombardovací letadla. Celý den vytékala z lisů po korytech do sudů záplava vina, která sudy plnila rychleji než obvykle. Úroda byla štědrá, a kdyby se vydařilo i víno, znamenalo by to nejlepší rok, jaký kdo v Santa Vittorii pamatoval.

Terasy kypěly ruchem i veselou náladou. Jak se víno rozteklo, jak stovky litrů začaly prýštit z lisů a řinuly se dřevěnými koryty, podávaly tím první klíč k odhalení našeho tajemství, stávaly se tekutou odpovědí na otázku, existuje-li u nás obrovské množství vína či ne, přinášely doznání, které přímo proudilo Němcům před očima. Oni si ho však nepovšimli, protože na víno neměli vycvičený zrak.

Když se blížil konec sklizně, když keře vinné révy zbyly na terasách svlečeny do téměř neslušné nahoty a vypadaly jako vypleněné, ba vykleštěné, odhodlal se Bombolini k odvážnému kroku. Přešel náměstím Lidu, aby pozval kapitána von Pruma a jeho vojáky na oslavu vinobraní.

„Nevím, mám-li vaše pozvání přijmout,“ váhal von Prum. „Slyšel jsem, že je to něco na způsob rituálních orgií. To znamená přemíru pití, z kterého vzejde jakýsi záchvat davového šílenství. Nevím, je-li to vhodný nápad.“

„Tohle ale bude radostný šílenství,“ přemlouval ho Bombolini. „Zmizí v něm všechno nepřátelství. Zmizí v něm všechna hořkost. Když je úroda bohatá, není nepřátel.“

„Musím si to ještě rozmyslet,“ pravil Němec.

„Ještě nikdy jsme nezvali hosty odjinud. To je oplátka za vaši velkorysou nabídku, že ochráníte naše víno. Lidé si toho váží.“

Von Prum se zakousl do ukazováčku a pohledem ustrnul na stropě. „Říkáte, že si toho lidé váží,“ opakoval si sám pro sebe.

„Považujeme to od vás za velkorysé, a proto vás chceme zvolit za čestného vrchního ceremoniáře naší slavnosti.“

„To je vysoká pocta,“ poznamenala Caterina.

„Ta nejvyšší, jakou máme,“ doplnil starosta.

„Co ty o tom soudíš?“ zeptal se von Prum Cateriny.

„Myslím, že nemůžeš odmítnout,“ řekla.

Kapitán von Prum tedy i jménem svých vojáků přijal pozvání na slavnost vinobraní.

„Patrně uvítáte, když se objevíme v parádních uniformách,“ pravil.

„To by si lidi moc považovali,“ přisvědčil Bombolini. „Dovolíme vám, abyste nesli v procesí sochu svaté Marie a vylisovali poslední hrozny, což podle našeho starého zvyku znamená, rozmačkat je vlastníma nohama.“

„To je od vás velkodušné,“ řekl von Prum. „Ovládáte umění, jak odpouštět. To já se teprve musím učit.“

Bombolini se měl k odchodu.

„Některý z našich starých zvyků jsou trošičku podivný, ale vy pro to jistě budete mít pochopení,“ pravil starosta. „Lidi by se urazili, kdybyste nepřišli. My si tady na svý starý zvyky náramně potrpíme.“

Kapitán von Prum slíbil, že to bude respektovat.

Pátý den po vylisování hroznů přestalo víno v sudech bouřit a to znamenalo, že slavnost vinobraní začne mnohem dříve než obvykle. Noci byly chladné a ztěžklé mlhou, vinný kal klesal rychle ke dnu. Víno se jasnilo a chladlo. Z vinic už zmizely poslední hrozny až na ty, určené k tradičnímu vylisování při slavnosti. Objevily se však rozvěšeny po celém městě, jako zásoba na zimu, až nebude čerstvé ovoce. Zdobily zábradlí schodišť a dveřní římsy, svazky a kytice a celé chomáče hroznů obtěžkávaly každý hák a hřebík na každé zdi Santa Vittorie. Devátou noc poté, kdy se začalo s lisováním, ponořil Kmotr Réva násosku do jednoho ze sudů a víno už bylo čiré.

„Připravte se, připravte se,“ nakazoval nám. „Budu chutnat víno.“

Těžko se dá vylíčit, co se tu všechno začne dít v takový okamžik. U studny se seřadilo asi padesát žen ve frontě na vodu, protože každý se chce před slavností umýt, či dokonce vykoupat. Tři muži byli vysláni, aby přivedli Lorenza Nádherného, Lorenza Lisovače vína. Tři další se vypravili do San Marco della Rocca sehnat kapelu, která nám tu za odměnu menšího soudku vína vždycky vyhrává. Jiná skupinka zašla pro Marottu Ohňostrůjce, který se svým synem umí odpalovat ohňostroj. Hnětlo nás, že musíme najímat někoho ze Scarafaggia, i když nás trochu usmiřoval fakt, že se tam Marotta nenarodil a nebyl tedy tak docela čistým výplodem toho neblahého místa.

„Do postele a spát,“ volaly všechny ženy na své děti, které tradičně tu noc před oslavou nemohly ani oka zamhouřit. Stařenky, pověřené slavnostní výzdobou, vyparádily voly a mezky, vytáhly sváteční slaměné ohlávky a z natrhaných květin uvily věnce, které zvířatům zavěsily kolem krků. Sešly také dolů na terasy pro vinné listy, aby z nich upletly girlandy k okrase sochy svaté Marie i roucho, do kterého ji zahalí.

Mladá děvčata se pustila do úpravy svých vlasů a šatů, starší ženy si chystaly důstojnější odění, které by vydrželo i na příští rok. Jen mužové nedělali skoro nic. Oškrábali si bláto a hnůj z bot a nohou, vytáhli černé obleky, pokud je měli, a potom postávali na piazze a klábosili, spřádali neúnavné rozprávky o vínu a probírali kolem dokola stále stejné věci, jako by je právě v tu chvíli teprve objevili.

Povídali si o vínu, bude-li řídké či vydatné, těžké či lehké, bude-li vonět ovocem, a hlavně, bude-li mít letošní víno ten správný říz – to správné frizzanto – to, co štiplavě podráždí jazyk a zaplaví ústa hřejivým blahem, jak dobré víno má učinit.

Noc před oslavou se nepije, aby hlava zůstala jasná a ruka pevná a ústa neznečištěna pro nové víno následujícího dne. Hloučky mužů jako by tu noc hlídkovaly u fontány, jako by u vína držely čestnou stráž. Mučí se představami, že víno bude špatné, že bude mít mizernou chuť, která pobouří jazyk.

„Nemá proč být dobré. Pamatujete na ty chladné deště před čtrnácti dny? To hrozny zabilo. Nic dobrého se nedá čekat.“

Jako by jedno jediné slovo mohlo boha vína pohnout k tomu, aby obsah sudů přes noc vylepšil. Je to také svým způsobem obrana před budoucnem. Neočekává-li člověk nic dobrého, jak může být zklamán? A tak tedy musí být člověk před vínem pokorný, musí být připraven na to nejhorší. Musí božstvu vína nastavit zadek – jak tu říkáváme – a požádat o nakopnutí.

Ve dvě v noci za nejhlubší tmy už většina žen vstávala. Tažná zvířata vyzdobená květinami a vinnými listy se potulovala bezradně po piazze a nevěděla co počít, když je netížily košíky, které by měla odtáhnout do kopce. Zvířata i mužové si v tyto okamžiky byli podobni.

„Ani skopčáci by takovýhle víno neměli chuť krást,“ sýčkoval kdosi.

„Co se dá dělat, na ocet ho snad vždycky prodáme.“

Podél zdí piazzy se usadila děcka, schoulená chladem do klubíček, a vyčkávala na rozbřesk dne v samé úzkosti, aby o nic nepřišla. Věděla, co se chystá, a nechtěla doma v teplých postelích zmeškat okamžik, až se Cavourova třída rozezní prvními zvuky oslavy v ranní tmě.

Ten velký den se neohlašoval zvolna a postupně jako obyčejné dny, nýbrž vypukl naráz, jako by prudce vybuchl a spadl na nás v jediné vteřině. Na piazzu se přihnal klučina a vyvolával z plných plic:

„Už jdou! Už jsem je viděl! Už jsou u Tlustý brány!“

Hned nato jsme je všichni uslyšeli přicházet. Dechová kapela trestanců a strážců věznice v San Marco dell Rocco. Ti dobráci, aby nás nenechali na holičkách a prokázali svou spolehlivost, museli pochodovat celou noc z vršku, na němž trůní jejich městečko, sejít branou do údolí a pak zase šplhat vzhůru na naši výšinu, až dopochodovali k Tlusté bráně, kde zaduli z plných plic do svých nástrojů a do mizejícího temna noci. Přehlušili výskání děcek, bečení vyplašených ovcí a bimbání volských zvonců, vytlačili z naší pozornosti i dunění děl od jihu, ba překonali i kokrhání kohoutů, jimž ukradli první ranní pozdrav.

Ve čtyři ráno se rozezvučelo „Zdar Garibaldimu“ a o deset minut později se rozezněla šachta stoupající Cavourovy třídy „Věčnou Itálií“, jako by sama byla trumpetou. Pochod alpské brigády zahřměl v její horní části a při vstupu na náměstí Lidu zahlaholil znovu „Garibaldi“, při jehož rytmu se všichni dali na pochod. A potom jim shromážděná tisícovka lidí zajásala na pozdrav.

Osmero mužů v zelených uniformách zdobených zlatem, osmero dobrých muzikantů: pět proslulých zlodějů a tři udatní vězeňští dozorci, pikola, trombón, klarinet, dvě trumpety, činely a buben, jemuž přizvukoval náš Capoferro, a s nimi kapelník, maestro Strompinetti, chlouba městečka San Marco, muž, který strávil dva roky v Clevelandu ve státě Ohio, kde všecko dobře znal. Bombolini je přivítal jménem města Santa Vittorie.

„Slyšel jsem, že se z tebe stal starosta, ale nemohl jsem tomu uvěřit,“ řekl na to Strompinetti.

„Ten nejlepší, jakého jsme měli,“ zdůrazňoval Pietro Pietrosanto.

„No dobrá, už jsem slyšel větší blbosti,“ přerušil ho maestro. „Tak ty jsi teda starosta. Pánbůh tě potěš. Pánbůh potěš tvůj lid. Pánbůh požehnej vinu.“ To zvolal mocným hlasem, zvučným jako zvuk trombónu, do něhož troubil.

Padre Polenta přišel ze zvonice v doprovodu několika černě oděných mužů, přidržujících plátěný baldachýn nad farářovou hlavou a nad stříbrným kalichem s oplatkami ke svatému přijímání. Toho jitra šli ke svatému přijímání všichni, i ti, jejichž duše byly poskvrněny a zašpiněny jako obleky těch, co pracovali U vinného lisu. Zakrátko měl padre Polenta odsloužit mši za hrozny.

Lidé se chystali vstoupit do kostela svaté Marie, když k nim cd Constanziina domu dolehl německý vojenský povel, vzápětí nato druhý a vojáci vypochodovali po dvou na piazzu. Na rozkaz kapitána von Pruma zamířili ke kostelu. Poprvé od ševcovy popravy se oblékli do parádních uniforem. Široké černé kožené řemeny a holínky si nablýskali, až se leskly zrovna tak jako stříbro na sponách s nápisem „Gott mit uns“. Přes ramena měli přehozeny pušky s nasazenými bodáky, v pochvách bojové nože a na hlavách kovové přílby. Lesk jejich parády mohl překonat jedině Vittorini. Postupovali kupředu slavnostním maršem, krok za krokem se nohy zvedaly jedna po druhé, ve výšce vždy na chvíli ustrnuly, než opět okované podrážky klaply na zem. Capoferro převzal tempo jejich kročejů – brrrm bum, brrrm bum – a hráč na pikolu k tomu spustil melodii lkavou jak nářek za mrtvé. Němci byli velkolepí. U kostela jim Vittorini zasalutoval a Bombolini je uvítal coby čestné hosty slavnosti.

„Jako představitelům německého národa je nám ctí přijmout vaše pozvání,“ pravil von Prum.

„Jen až se odbojáři dostanou tomuhle Bombolinimu na kobylku,“ zašeptal Strompinetti. „Co je tohle za Itala? Proč na piazze rovnou nepadl na zadek a někam tomu Němčourovi nevlez?“

„Jen počkej,“ tišili ho okolostojící, „jen klid. Však on ví, co dělá.“

Mše proběhla v rychlém tempu. Polenta si na dlouhé rituály nikdy nepotrpěl. Zastával názor, že zachce-li se Pánubohu sestoupit z nebes a požehnat hroznům a vínu, je mu jedno, učiní-li tak po hodině, kterou strávíme vkleče, nebo po desíti minutách. A tak tedy mši zdolal ve čtvrthodince.

Při odchodu z kostela svaté Marie jsme spatřili na otevřeném žebřiňáku sochu, ověšenou chomáči červených a žlutých hroznů, propletených vinnými úponky, a vyzdobenou záplavou révových listů, pleskající v jitřním vánku. Padre Polenta doufal, že k nim zakrátko přibudou ještě liry a dolarové bankovky a snad i šeky americké banky.

„Patronka vinobraní,“ vysvětloval Bombolini von Prumovi.

„Vzdáváme jí čest,“ pravil Němec.

U paty kostelního schodiště stála na dvou sudech velká černá dřevěná rakev.

„To je první z tradičních obyčejů téhle slavnosti,“ vykládal starosta. „V rakvi leží mrtvola uplynulýho vinařskýho roku. Zabíjíme starej rok a tak pomáháme na svět novýmu roku.“

„To je velmi krásná symbolika,“ pochvaloval von Prum.

„Chtěli byste se zúčastnit toho obřadu jako čestná stráž?“

„To by byla pro nás opravdu pocta.“

To, co se začalo odehrávat, není náš starý obyčej. Kněz, který u nás působil před Polentou, tenhle obřad odkoukal v jiném městě a potom ho u nás okopíroval. Od kostelních vrat se táhne dolů po schodech drát a prochází otvorem do rakve pod schody, v níž je ukryt pytlík se střelným prachem. Z důvodů už neznámých je k drátu přivázána holubička a ta se po drátě začne posouvat k rakvi, až do ní vklouzne s hlasitým povrkáváním a vzápětí – protože se dotkla jakéhosi jiného zvlášť k tomu účelu připevněného drátu – celá rakev vyletí do povětří.

Vojáci se rozestavili podél rakve, tři a tři z každé strany, von Prum a jeho pobočníci o něco víc vpředu.

„Starý rok je mrtev,“ zvolal padre Polenta nahoře na kostelních schodech. „Nový rok se rodí…“ a holubička se šinula dolů po drátě, uvázaná za růžové nožky.

Posouvaný drát obyčejně hlasitě skřípe a holubička přitom vrká, ale tentokrát ty zvuky nikdo nevnímal. Zato exploze jako vždy pořádně zaburácela, úlomky rakve vyrazily kolmo vzhůru i na všechny světové strany a rozletěly se po celé piazze. Pak se vyvalil tak hustý dým, že ze středu náměstí se nedalo dohlédnout ani na průčelí kostela. Když se konečně rozptýlil, spatřili jsme devět Němců ležet tváří k zemi na dlažbě piazzy mezi hromádkami nadělení od volů. Někteří vojáci, patrně ti více zocelení drilem, už třímali v ruce pušky a vkleče mířili na okolní dav. Tu zahřměl nadšený jásot – festa byla slavnostně zahájena.

Pár snaživců hned přispěchalo vojákům na pomoc. Stavěli je na nohy a bez valného úspěchu se jim pokoušeli oklepat hnůj a kravince z uniforem. Bombolini cosi proslovil ke kapitánovi von Prumovi, ten se však jen pousmál a poklepal mu na rameno. Nikdo neslyšel, co mu přitom povídal, protože hlaholení davu všechno docela přehlušilo.

Uprostřed piazzy blízko fontány byl v noci postaven stupínek a na něj sud s prvním stočeným vínem. Vedle něho stál Kmotr Réva. Vyjímal se tam jako odsouzenec, vyčkávající, až ho popraví a shodí do díry pod stupínkem. Padre Polenta odříkal modlitbu a potom dívka, oděná v bílých šatech k přijímání, vzala měděný džbán, otočila pípou u sudu, naplnila džbán vínem a podala Kmotrovi. V ten okamžik nikdo v Santa Vittoria ani nehlesl. Dokonce i zvířata, závislá svými životy na vínu stejně jako my, se zdála chápat, co se děje, a taky se ani nepohnula. Kmotr Réva držel džbán daleko před sebou a přeléval z něho víno do velikého křišťálového poháru. Potom pohár vztyčil vysoko nad hlavu pohybem kněze, pozvedávajícího kalich při mši, a otáčel se s ním do všech čtyř světových stran.

„Je to vino nero,“ zvolal Kmotr Réva. „Dobré a tmavé.“ Davem proletěla vlna tlumeného nadšení. Bylo to dobré znamení, ale nestačilo.

Nato Kmotr Réva pozvedl pohár ke rtům a lid se vrhal kupředu, aby všichni uviděli i uslyšeli, jak mu zakloktá víno v ústech, jak ho vychutná jazykem a rty a pak ho vyplivne. Nikdo se ani nepohnul.

Tušili, že víno bude dobré. Nemohl zamaskovat pohled uspokojení, které se mu rozlévalo po brunátných lících. Zbývala jen otázka, jak je dobré.

„Frizzantino,“ vykřikl stařík. A tu dav zaburácel nadšením skoro tak mohutným jako tenkrát, když provolával slávu Bombolinimu po sestupu z věže.

„Víno má říz,“ ohlašoval Kmotr Réva. „Je to víno do tance.“ Nabral si do úst další doušek a tentokrát jej spolkl.

„Štípe do jazyka.“

„Nalij nám, nalij nám,“ pokřikoval zástup. Natahovali ruce po poháru, ale Kmotr Réva jim ho ještě nepodal.

„Je svěží jako vzduch,“ vyvolával. „Hřeje jako slunce na obloze.“ Takhle vínu ještě nikdy předtím nechvalořečil. Líčil, že je husté a zároveň lehké, že chutná ovocem, a přece není přesládlé, že má sílu, aby zmámilo mozky.

„Je to dobré víno,“ oznamoval a dav zaplesal ještě o něco silněji. Čekali, zda vínu přisoudí ten nejvyšší stupeň jakosti, což se skoro nikdy nestávalo.

„Je to víno, jakého je škoda pro lidi,“ ohlásil Kmotr Réva a vyzdvihl pohár k nebesům.

„Vypěstovali jsme víno hodné světců.“

Na tato slova však nezajásal už nikdo. Nadešel čas díkůvzdání, které by hlučný jásot znesvětil.

V tu chvíli nejstarší muž z každé rodiny předstoupí se džbánem, aby mu ho Kmotr Réva naplnil, a odnese jej zpět ke své rodině. Nejprve z něho sám usrkne doušek a vychutná a po něm přicházejí na řadu ostatní členové rodiny, od nejstaršího až po nejmladšího. Když ve všech rodinách ochutnají víno, spustí kapela ze San Marka veselou písničku horalů od jihu. Čas díkůvzdání skončil a na piazze propuká veselí.

„Teď začne hlavní obřad slavnosti,“ zakřičel Bombolini do ucha von Prumovi. „Ještě nikdy jsme nikoho odjinud nepoctili tím, čím teď poctíme vás. Budete smět pomáhat jako nosiči sochy svaté Marie.“

Sochu nosívají skupiny mužů, jejichž výběr k tomuto obřadu je považován za zvláštní poctu. Každá skupina se skládá z osmi nosičů a tyto týmy se vzájemně střídají.

Nejprve s padrem Polentou v čele obejdou piazzu, pak zahnou Cavourovou třídou, odtud k Tlusté bráně a napříč terasami. Cestou žehná Polenta všem dveřím a oknům, které míjí, a na terasách posledním hroznům i kořenům vinné révy pro dobrou příští sklizeň.

Socha není těžká, ale cesta je daleká a za horka se nosičská čest stává obtížným úkolem i pro siláky. Pro mnohé se tato pocta stává trestem. Jako by při ní říkali Pánubohu: „Potím se kvůli tobě, zapoť se taky ty kvůli mně.“ Socha, kterou nesou, je snad jednou z nejohavnějších v celé Itálii a snad i na celém světě. Upatlali ji v Montefalcone asi před sto lety ze sádry a z vosku a pokryli ji laciným nátěrem. Když zdejší mužové byli vysláni, aby ji přinesli, zastavili se na zpáteční cestě v hospůdce u silnice na trošku vína a sochu nechali stát venku napospas slunci i dešti, až se vosk roztekl a socha zčernala. Když ji spatřili obyvatelé města, zachvátilo je zděšení.

Mužové, kteří sochu přinesli, se jejich výčitkám bránili. „Ale kdepak, to je přece dílo zázraku. Svatá Maria takhle musela vypadat, celá černá a jak opečená. To je zaručeně přání samotného Pánaboha.“

Až dodneška se město dělí na ty, co podivuhodně rozteklou sochu považují za zázrak, a na ty, pro něž je změna dílem prolhaných troubů a ochmelků, kteří se provinili trestuhodnou nedbalostí. Těmto dvěma skupinám se tu říká Divotvorci a Taviči.

Socha je dutá a nikdo neví, jestli je to výsledkem snah uměleckých či podvodných.

První mužstvo sneslo sochu celou Cavourovou třídou. Lidé vycházeli z domů a připichovali na ni lirové bankovky a kdo neměl peníze, vkládal jí do rukou všelijaké potraviny nebo zanechával různé dárky na vozíku, jedoucím vzadu.

U Tlusté brány převzalo sochu další mužstvo, které ji proneslo terasami. Tvořili je většinou starší nosiči, mezi nimi i šedesátníci, ale drželi ji pěkně vysoko a svižným krokem zdolali sestup po horském svahu i vinicemi. Mladá děvčata ještě dotrhávala poslední hrozny a němečtí vojáci, strženi náladou dne, jim přiskakovali na pomoc, když plnily košíky.

„Neměli byste se tak vyčerpávat,“ upozorňoval je Pietro Pietrosanto. „Za chvilku přijdete na řadu jako nosiči sochy.“

„Když sochu unesou ti staříci, uneseme ji dvakrát,“ holedbal se Heinsick.

„Jenže oni v tom mají praxi. Socha je mnohem těžší, než napohled vypadá, a oni už to dělají pěkných pár roků.“

„To zvládnem jednou rukou, jednou jedinou rukou,“ vytahoval se jeden voják.

„No nevím,“ zapochyboval Pietrosanto. Heinsick zavolal Zopfa a přikázal mu, aby si vyhrnul rukávy. Měl paže silné jak mužská noha. „Tohle je jeden z našich bavorských sekáčů,“ chlubil se Heinsick. Také on sám byl silný jako býk.

Mezi terasami odložili sochu na vozík, aby si odpočinuli, a mužové, ženy i vojáci sestoupili k vinicím na obřad žehnání vinné révy. Když skončili s modlitbami a vrátili se, požádal Bombolini kapitána von Pruma, zda by nyní byli jeho vojáci ochotni ujmout se čestného nosičského úkolu.

„Však už se na to těšíme,“ řekl von Prum a sklidil za to potlesk.

Lehce sochu nadzvedli, posadili si držáky nosítek na ramena a zostra vyrazili vzhůru terasami. Patří tu ke starým zvykům, že po modlitbách se lidé cestou zpět do města dají do zpěvu a muzika začne vyhrávat, protože posvátné obřady skončily, na piazze čeká víno a slavnostní lisování posledních hroznů a taky soutěž ve šplhání na tyče namazané lojem. Napřed je však třeba zdolat šplhání do vršku.

Zpočátku zvládali Němci výstup do kopce docela dobře. Našinci neumí držet krok, ale vojáci nikdy nevyšli ze správného rytmu. Rotmistr Traub jim udílel tempo, ačkoli sám patřil k nosičům pod břemenem sochy.

„Raz dva – raz dva –“ neslo se německy, hlasitě, zřetelně a řízně.

„Měl byste raději šetřit dechem,“ nabádal ho Bombolini, ale rotmistr se jen zazubil a dál ze sebe vyrážel povely. Asi sto kroků to šlo jako po másle, ale jak Traub přestal počítat, kroky ubraly na rychlosti a kapela, aby nevyšla z rytmu, zvolnila tempo, kterému se i zpěváci museli přizpůsobit. A tak po dalších padesáti krocích se už nemohl hrát rázný „Garibaldi“, ale zazněl „Nářek nad Sicílií“, truchlivá, táhlá píseň o jakési bandě zlodějů, uhynulých v horách hlady. Brzy pár nedočkavců, dychtivých dorazit co nejdříve na piazzu, začalo skupinku se sochou předbíhat, zatímco nosiči se čím dál víc loudali.

„Co je to s vámi?“ káral je von Prum. „Pohněte sebou! Držte krok!“

Na chviličku se s vyčerpávajícím úsilím rozhýbali do původního tempa a Traub znovu začal udávat krok, ale jen potichu. Zanedlouho se zdálo, že je to všechny přece jen zmáhá, až nakonec, ještě hodně daleko od Tlusté brány, jejich pohyb kupředu se změnil v ploužení vyčerpaných tvorů, rozvážně kladoucích nohy na strmý horský svah jednu po druhé.

„Vzmužte se. Přidejte,“ nakazoval von Prum. „Děláte sami sobě ostudu.“

Kapitánovy příkazy se však tentokrát minuly účinkem. Kroky vojáků se nezrychlily.

„Říkal jsem vám, abyste neběhali za děvčaty,“ připomínal Pietro Pietrosanto. „Předpokládali jsme, že sochu odnesete až k Tlusté bráně, ale myslím, že by vás už teď měl někdo vystřídat.“

O něčem takovém nechtěl kapitán Prum ani slyšet. „To je proto, že se pečeme v těch uniformách,“ vymlouval se desátník Heinsick.

Heinsickův obličej zrudl do barvy našeho „vino nero“, přecházející do temně nachova. I ostatní vojáci zhluboka a těžce lapali po dechu a zbrunátnělé tváře jim zalévaly stružky slaného potu, dotěrně a neodbytně štípajícího v očích, na rtech a v ústech.

„Srdce mi pukne,“ zaúpěl najednou Goettke.

„Ticho,“ okřikl ho kapitán von Prum.

„Když to zvládnou Taliáni, zvládneme to taky,“ zatvrzoval se Heinsick. Nikdo na to nic neřekl.

„První, kdo z vás odpadne, bude pohnán před vojenský soud,“ zasyčel von Prum tak, aby ho slyšelo jenom jeho mužstvo.

Je však stará pravda, že se jednání člověka řídí pudem sebezáchovy a že například nikdo neutone, aniž zoufale nezápasil o svou záchranu. A tak se člověk někdy ocitne v situaci, kdy jeho tělo prostě už nedokáže dělat to, co si mozek urputně přeje. Němcům se roztřásly nohy a bylo jen otázkou několika dalších kroků, kdy se pod někým z těch osmi podlomí a vypoví poslušnost, což se také vzápětí stalo. Výsledek tohoto prohřešku se projevil jako vysazení veslaře, který zabral pádlem ve vodě naprázdno. Nosiči se na okamžik zastavili a zakolísali, jak se snažili znovu vyrazit, ale místo dopředu to s nimi mrštilo nazpátek. Hned se však vzpamatovali, s vypětím všech sil popošli dva tři kroky, na vteřinku zavrávorali na samém okraji vozovky a div se nezřítili dolů z terasy se sochou městské patronky na zádech.

„Pozor na posvátnou sochu!“ zařval Bombolini. „Propánaboha, držte ji!“

Stařeny vyjekly zděšením. Dovolávaly se Matky boží, aby shlédla dolů a zachránila sochu svaté Marie, zapřísahaly patronku města, aby zabránila zkáze svého vlastního zpodobnění, a nakonec hučely do Němců, aby vydrželi, ačkoli jim už na čele nabíhaly žíly k prasknutí a oči vylézaly z důlků.

„Kdo to má na svědomí?“ rozkřikl se von Prum.

„Já, pane kapitáne,“ zašeptal Goettke. „Už nemůžu.“

„Vypadněte,“ vyštěkl kapitán, odstrčil ho od držadla a sám zaujal místo pod sochou.

„Vždyť není tak těžká,“ řekl. „Co je to s vámi, chlapi? Však já vím, co to je. Propadli jste obžerství.“

Zapůsobil na ně jako vzpruha, aspoň pro dalších pět kroků. Jenže člověk s takovým zraněním nohy, jaké utrpěl kapitán von Prum, by nikdy neměl nosit sochy. Neměl nohy stejně dlouhé, a proto socha po každém kroku sklouzávala na podstavci ke straně a čím dál víc mu stlačovala rameno, jako by na něho naléhal nějaký obrovský železný válec a pokoušel se ho vylisovat do tvrdého jílu vozovky.

„Vy jste ale pašák,“ křikl mu do ucha Bombolini. „Už jen čtyři sta, pět set kroků a budete u cíle.“

Po těchto slovech kapitán von Prum podruhé během svého pobytu v Santa Vittorii pohlédl tváří v tvář porážce. Kdyby se jim podařilo urazit ještě aspoň sto kroků, byl by to učiněný triumf. Kapitán von Prum by však byl mužem nehodným své cti, mužem, který potupné plivnutí do tváře jen mlčky setře, kdyby se vzdal bez urputného boje a tím zviklal víru v neporazitelnost německé armády.

„Pozor!“ zařval na své mužstvo. „Máme za úkol dorazit nahoru. Až řeknu tří, vyrazíme kupředu. Raz – dva – tři – teď!“ A začal ze sebe vyrážet: „Raz – dva – raz – dva…“

Na každé kapitánovo „raz – dva“ si jeden z vojáků šeptem skandoval: „Chcíp – nu – chcíp – nu…“

„Už jenom tři sta padesát kroků, kapitáne,“ povzbuzoval Bombolini.

Nikdo neví, proč se náhle zastavili. Říká se, že ve válce nemůže nikdo předpovědět, kdy se útok najednou zarazí. Každý voják má pro to svůj důvod a své meze fyzických sil, a tak se útok zničehonic zarazí. Takhle to také vypadalo s kapitulací nosičů sochy svaté Marie.

„Raz!“ vykřikl kapitán, ale ani jedna noha se nepohnula. Vojáci zůstali stát, kde byli, a socha se rozklepala jejich křečovitým úsilím, s nímž se ji snažili udržet, aby nespadla.

Vzápětí nato šest mladíků – Bombolinimu moc záleželo na tom, aby jich bylo jen šest a nikoli osm – převzalo držáky od Němců, z nichž ani jeden neprotestoval, ba ani kapitán von Prum nevznesl žádnou námitku. Mladíci si nadhodili držáky podstavce na ramena, zostra vyrazili k Tlusté bráně, a dokonce dokázali své hbité kročeje vystupňovat v mírný poklus. Jakmile je Strompinetti spatřil pochodovat, udal správné tempo, a tak všichni společně dokončili výstup k bráně, jako by spěchali na veselku.

Němci se na místě zhroutili. Plácli sebou do bělavého prachu vozovky a oči pozvedli k obloze, neschopni dalšího pohybu. Někteří se dokonce zkroutili na bobek, aby si srovnali křečí rozklepané svaly. V těchto pozicích je zastihl Lorenzo Nádherný, který k nám chodívá rok co rok vylisovat poslední hrozny podle dávného zvyku, a který právě stoupal svahem v doprovodu zvací skupinky mládenců.

Lorenzo je podle vlastních slov splašenec, ale je také – jak hlásá jeho přezdívka – náramný fešák. Všichni musí hned na první pohled poznat, že Lorenzo patří do zvláštní kasty lidí a nedají se jím proto zastrašit ani omráčit. Celý Lorenzův zevnějšek připomíná ocelovou pružinu, tělo i hlava jsou jako ulity z tvrdé a přece pružné oceli, vypjaté až k prasknutí. Jestli Lorenzo opravdu jednou praskne, pak se kousíčky z něho rozletí snad po celé Itálii.

„Co se to tady v prachu váli za padavky?“ tázal se Lorenzo.

„Tiše, to jsou přece Němci,“ okřikovali ho.

„To vidím. Jenom bych rád věděl, proč se tu rozvalujou jako čuňata v blátě.“

Ubíral se dál, protože se opozdil, a žádný z vojáků při jeho slovech ani nešpitl a ani o něj nezavadil pohledem.

„Vypadají, jako by jim partyzáni vyprášili zadky,“ poznamenal jeden mládenec z Lorenzovy skupiny.

„Vypadají jako Fabio a Cavalcanti po zábavě s gestapáky,“ napadlo Purgatoria. „Zrovna jako by vylezli z mučírny.“

A měl docela pravdu. Když Lorenzo došel na piazzu, socha svaté Marie, pod níž se mezitím vystřídaly další nosičské týmy, už stála na stupínku, na němž Kmotr Réva ráno ochutnával víno. Hned za Tlustou bránou se nosiči ujistili, že se nikdo z německých vojáků nevzmužil na to, aby je sledoval. A tu vytáhli z útrob sochy těžký balvan, překulili ho na připravený povoz a odvezli pryč, aby ho nikdo nenašel. Potom vynesli svatou Marii do města a nakonec uložili v příšeří kostela na její starý, temný, omšelý podstavec, kde z ní padre Polenta sundal vinné listy, větvičky a bankovky, jimiž byla ozdobena. Dobře posloužila svému lidu.

Němcům se zdálo, že už pro ně den skončil, ale oslava teprve začínala. V poledne se podával pokrm ze studených fazolí a cibule na krajících čerstvě pečeného chleba, namáčeného do olivového oleje, a toto občerstvení se splachovalo sklenkami a džbánky a demižony a sudy vína. Jeden na druhého přitom pokřikovali „frizzatino, namouduši, to je to pravé frizzatino“, jako by si to slovo právě vymysleli a opakovali je napořád a dokola, až z toho jinak docela libozvučného slova brněly uši.

Po obědě se všichni odebrali na lože, kromě těch, na které připadaly nějaké pracovní povinnosti. Longo s několika pomocníky předělával fontánu čurající želvy na chrliče vína. Marotta se synem připravovali ohňostroj a Lorenzo s partou našich chlapců přivalil obrovský sud k vylisování posledních hroznů. Muzikanti z vězeňské kapely ze San Marka, z nichž každý už do sebe obrátil nejmíň pět korbelů vína, chrupali na piazze ve stínu a své nástroje přitom svírali v náručí.

Ve čtyři hodiny odpoledne začala fontána chrlit víno, mužové si radostně zavýskli a spáči procitali a trousili se na piazzu. Víno jim v obloucích tryskalo nad hlavami, jiskřilo v odpoledním slunci a proudilo zpět do sudu v šumivých, dovádivých bublinkách, odkud je pak znovu pumpovali do fontány. Když první z Němců, kapitán von Prum a rotmistr Traub vyšli na piazzu, fontána už kypěla vínem, muzikanti se chystali ke hře a Lorenzo Nádherný stál v sudu, po kolena zabořen do hroznů. Několik minut po čtvrté odpálil Marotta na pokyn Kmotra Révy první světlici nad hlavy svých spoluobčanů. Jak barevné plamenné hvězdice dopadaly na zdi a na lidi kolem, Strompinettiho kapela spustila „Lisovače hroznů“, a festa pokračovala.

„Lisovač hroznů“ je zvláštní písnička, či spíš jakýsi pomalý tanec, protože lisování hroznů je těžké a namáhavé. Zní velice starobyle, jako by se k nám dostala odkudsi z jiné části světa. Žádná z našich písní se jí nepodobá. Hrozny se musí sešlapávat ve volném tempu, kolébavým, volným pohybem zezadu dopředu a spíš ze strany na stranu než seshora dolů. Všechno na světě potřebuje ten svůj pravý fortel a Lorenzo je ve šlapání hroznů na slovo vzatý odborník. Ví, jak na to, aby se z hroznů dostalo všechno, co do nich nebesa vložila, a umí k tomu rozhýbat i ostatní.

Zahájil tanec jako obvykle se svým děvčetem, s cikánkou, která vypadá, jako by půl života strávila převtělena do vlka. Když se tancem vyčerpala, začal Lorenzo ukazovat na okolostojící, ti vylézali na stupínek, spouštěli se do sudu a dávali se s ním do tance. Kdo je pozván na šlapání do sudu, nesmí odmítnout. To by byla urážka, jakou by Lorenzo ani víno nemohli strpět. Lorenzo si však smí dovolit všechno. Ženské si vykasávají sukně a ukazují nohy až po stehna a Lorenzo je drží za ruce a za paže nebo kolem boků. Když ženské nohy jsou pěkné, silné a pevné a sluncem ožehnuté, mužové jim provolávají slávu, znalecky je zhodnocují a ženy na to odpovídají necudnými poznámkami, které by si jindy nemohly dovolit.

Lorenzo se neobléká jako mužové u nás. Nosí přiléhavé kalhoty jako zápasník s býky. Sahají mu jen ke kolenům a odhalují vše, co je pod nimi, což ženy i některé muže uvádí do rozpaků, to je však ihned zapomenuto, jakmile začne tanec. Prsa mu kryje jenom vesta, zdobená stříbrným a zlatým vyšíváním, a tak na hrudi a na pažích vynikají svaly, tvrdé jako kosti. Ale diváci sledují hlavně Lorenzův obličej a výraz jeho očí. Jak tanec pokračuje, dává se Lorenzo strhnout jeho rytmem, až propadá do šílené extáze, v které však neztrácí sebeovládání. Zdá se, že vidí a zároveň přezírá všechno, co se děje kolem. V té chvíli se nepodobá nikomu z nás a každý by asi připustil, že se pro nás stává načas nadřazenou bytostí, jako by se proměnil v jakési božstvo, v boha venkova, spojujícího v sobě podobu fauna, napůl kozla, napůl muže. Jeho energie je nevyčerpatelná a on tančí a tančí, protože – jak tu říkáme – není v tom okamžiku člověkem, ale bohem i zvířetem.

„Ty,“ ukáže prstem na ženu a ta vyběhne nahoru, kde ji Lorenzo svýma silnýma, hnědýma rukama, porostlýma tuhými chloupky, popadne za zápěstí. Sevře ruce ženy a začnou se pohybovat podle rytmu hudby, často tvář na tváři, bok na boku, kolébají se spolu ve zvucích hudby, která však nepůsobí smutně, a nohy se jim přitom boří do hroznů a zbarvují se jejich šťávou.

„Dejte si pozor na své ženy, nebo vám je odloudím,“ vykřikne náhle Lorenzo.

To je zbytečné varování, protože všechny ženy už mu stejně propadly od té chvíle, kdy spustila muzika. To ví každá žena, to ví i Lorenzo a všichni mužové v Santa Vittorii. Lorenzo tančí se ženou tak dlouho, až mu podlehne, až se mu v tanci úplně poddá a on si s ní může strkat sem a tam, jak se mu zlíbí. Ovládá ji pouhým zábleskem oka, dechem, dotykem prstů. V tom okamžiku patří Lorenzovi každá žena tak dlouho, dokud ji nepropustí.

Totéž se děje i s muži. Lorenzo je výzvou k souboji, v němž nikdy neprohrává. Tančí tak dlouho, až druhý muž odpadne, až nemůže dál. Potom, když chvíle dozrála, odstrčí Lorenzo muže stranou a diváci na jeho oběť povzbudivě pokřikují, zatímco Lorenzo si vyhlíží dalšího partnera.

Tančil bez přestání už skoro hodinu, a to je na tanec pěkně dlouhá doba, když pokynul Angele Bomboliniové, aby vylezla do lisu. Mužští uznale zatleskali ladným tvarům jejích nohou a Bomboliniho to šokovalo. Proč se mají bavit pohledem na nohy malé dívenky, pomyslil si. Angela je mladá a silná, má paže a záda vyvinutá po matce a tak zápas sváděný ve formě tance stál za pohled. Ostatní tanečníci u okraje lisu se zastavovali a přihlíželi, ačkoli tím narušovali pravidla obřadu. Oči Angele jasně plály a zpočátku tančila s Lorenzem, ne však pro něho. Zahleděl se jí do očí a ona do jeho, bylo však vidět, že Angela ještě patří sama sobě, nikoli Lorenzovi. A přece Lorenzo zná způsob, jak se zmocnit toho, čeho se mu zachce, a tomu žádná žena neodolá. Jejich souboj nebyl nevinnou hrou, i když obličej Angely na začátku zářil nevinností. Pak ale nastal okamžik, v kterém se ten nevinný výraz změnil a Angela začala tančit pro Lorenza. Přehrada mezi nimi padla. Angela se od něho už nemohla odpoutat, nemohla od něho odtrhnout oči ani ruce. Působilo až rozpaky vidět, že by si s ní v té chvíli mohl dělat, co by chtěl před zraky celého města, a Angela by to strpěla. Ústa se jí rozevřela, on se na ni začal usmívat a ona na něho a na celém světě jako by existovali jen sami dva.

„Už není panna,“ vykřikla kterási žena. Bombolini se po ni otočil.

„Máš to marný, Italo. Svádí ti ji očima,“ řekl jeden divák starostovi a ten musel ucuknout pohledem. Ve dveřích vinného krámku spatřil svou ženu s úsměvem na tváři. Všecky jsou nakonec stejné, úplně všecky, řekl si v duchu. Opět se odvrátil. Po obličeji jeho dcery se řinuly krůpěje potu a smáčely jí vyšívanou blůzu, kterou nosila ještě jako malá dívenka a teď jí už byla těsná, a tu musel zas odvrátit zrak, protože to otcův pohled zraňovalo. To, co viděl, by se mělo odehrávat někde v skrytu. V tom okamžiku zahlédl u vinného lisu Roberta. Přidržoval se stěny sudu a zíral na Angelu zděšeně i rozzlobeně. Bombolini pochopil, co se Roberto chystá provést, a proto si počal klestit cestu davem, až se k němu prodral a zadržel ho.

„Nelez do sudu, Roberto,“ šeptal mu do ucha. „Nesmíš tam vlézt, dokud tě nepozve.“

„Ale když on… on…“

„Já to taky vidím,“ řekl Bombolini. „Tohle se tu děje vždycky. Nemysli si, že je to pro tátu lehčí než pro tebe.“

Oba sklopili oči a diváci náhle vykřikli. Lorenzo Angelu propustil, už se jí nabažil. Její kapitulace byla úplná, úplné bylo i jeho vítězství. Zastavila se mezi hrozny, zatímco další žena už vylézala do sudu, a když opět začala vnímat své okolí, zatřásla hlavou a nejistým krokem se brodila vinnou kaší k okraji sudu.

„Angelo,“ zvolal Roberto. Vztáhl k ní ruku, aby jí pomohl vylézt ven, ale nevnímala ho. Přelezla přes hranu sudu a sklouzla na dlažbu, z nohou jí kapala vinná šťáva. Minula Robertovu rozevřenou náruč a vrhla se k Fabiovi della Romagna. Nikdo kromě Roberta a Bomboliniho si jich nevšímal, protože ostatním se naskytla zajímavější podívaná. Na zápraží Constanziina domu vyšel kapitán von Prum. Umyl se a převlékl do čisté uniformy a zase jednou vypadal jako pravý kapitán. Za ním stála ve dveřích Caterina Malatesta a tu ji Lorenzo uviděl a pokynul na ni hlavou.

„Zůstaň tady. Nechci, abys tam šla,“ nařizoval jí von Prum.

„Musím jít. Už mě zahlédl. To by znamenalo urážku vína i celé slavností.“

„Nechci, abys tam šla,“ opakoval kapitán, ale nedokázal jí zadržet. Rozběhla se přes piazzu, kde všechno ztichlo. Jen hudba dál vyhrávala, ale tanečníci se zarazili a začali vylézat ze sudu. Všem bylo jasné, že dojde k velkému souboji, všichni hned vytušili, co se chystá. Orlice proti faunovi, dva soupeři tolik si vzájemně podobní, a přece tak rozdílní, dvě bytostí jakoby zrozené o tisíc let dříve než my, podobné pohanům, či samotářským, od ostatního světa odloučeným zvířatům.

Těžko se dá popsat, jak spolu tančili Lorenzo a Malatesta. Měla dlouhé, pružné nohy s dlouhými, úzkými chodidly a to bylo pro hrozny dobré. Chvílemi se zdálo, že tančí jen po jejich povrchu, že se na nich jen vznáší. Sevřel jí ruku v zápěstí tak prudce, až to plesklo, a tím naznačil, že ji nepustí dříve, dokud nad ní nezvítězí A opravdu zvítězil a my pochopili proč.

Orlice je chladná, obezřetná a nebezpečná, ale faun v podobě kozla má v sobě cosi, co zaručuje vítězství. Kozel využije každou možnost, jak se dostat k cíli, vyšplhá se na každý vrcholek, aby dosáhl toho, po čem touží, bude se kvůli tomu hrabat i ve hnojišti. Bude odvážný i ústupný, prostoduchý i vychytralý, krásný i ohavný, podlý i ušlechtilý, a tak kozel nakonec vyhraje, neboť jeho touha je silnější než touha orlice. Lorenzo si mnohem silněji přál Malatestu ovládnout, než ona si přála mu odolat.

„Tančit umíte,“ řekla Malatesta. „Vyhráváte.“

„Jsem neporazitelný,“ zasmál se Lorenzo.

Doprovodil ji ke stěně sudu a zvedl ji přes okraj. To byla největší pocta, jakou kdy někomu ze Santa Vittorie prokázal. Byl už znavený, protože to neměl snadné. Některá léta tančí Lorenzo bez odpočinku, ale někdy se zastaví a nechá za sebe tančit cikánku. Chtěl si právě odpočinout, když k sudu přistoupil kapitán von Prum.

„Zkuste to se mnou. Zatančete si se mnou,“ řekl Lorenzovi.

„Už jsem unavený,“ váhal Lorenzo. „Není to lehké.“

„Zkuste to se mnou,“ nakázal von Prum. Lorenzo pokrčil rameny a přešel sudem ke kapitánovi.

„Sundejte si boty,“ řekl mu. „Poškodil byste hrozny.“

Kapitán si stáhl holínky a vlněné ponožky a ženy kolem sudu vzdychly, když spatřily jeho štíhlé, bílé nohy.

„Sundejte si taky košili, zahřál byste se,“ přikazoval Lorenzo. Ženy opět vydechly při pohledu na kapitánovu bělostnou hruď a paže. Nebyl slabý, ale vedle snědého, sukovitého Lorenza vypadal jako dítě vedle muže.

„Nemusíte mě držet za ruku,“ ohrazoval se kapitán.

„Musím,“ řekl faun. „Nevěděl byste, jak máte po hroznech šlapat.“ Sevřel kapitánovi zápěstí, jako by se k němu připoutal.

Dali se do tance.

Nepřála si to vidět, nechtěla být svědkem jeho pokoření před celým městem. Když dojde k pokoření Němce, nebývá to zrovna zábavné, a tady se dělo cosi zvláštního. A najednou Caterina vytušila, že v domě u Constanzie na ni bude čekat Tufa, a proto se rozešla zpět přes piazzu. Když vstoupila do domu, stál hned za dveřmi pokoje. I v tom šeru si všimla, jak divoce mu planou oči, podobně jako Lorenzovi. Sálal z nich žár, který však byl nebezpečnější, protože ho zažehla bolestná ztráta.

„Jestli mi chceš něco provést, udělej to hned a bez řečí,“ vyzvala ho Caterina. Spatřila, že v ruce drží nůž.

„Tak i jemu ses vzdala,“ řekl Tufa. „Před celým městem.“

„Všechny ženy se Lorenzovi vzdávají. Nejsem jiná než ostatní.“

„Kdyby ti byl přikázal, byla by sis třeba i stáhla šaty a lehla si s ním do hroznů.“

Mlčela.

„Přiznej to,“ vykřikl. „Přiznej.“

„Ovšem,“ přikývla Caterina. „Víš přece, jaká jsem.“

Prošel pokojem a zastavil se u dveří do ložnice.

„Tak tady s ním spíš,“ povzdechl Tufa. Hlas se mu chvěl zlostí a opovržením.

„Co mi chceš udělat?“ zeptala se Caterina. „Co ode mne chceš?“

Z piazzy k nim dolehl smích a ona věděla, že se smějí kapitánovi. Tufa vstoupil do ložnice a špičkou boty kopl do postele.

„Tak tady se pelešíš s tím Germánem. Copak mu přitom povídáš?“ Přiblížil se k ní. „Třeba se někdy zapomeneš a oslovíš ho Carlo, co? Nestane se to někdy?“

Odvrátila se od něho. Uvědomila si, jak se jí to protiví, ne jeho přítomnost, ale pomyšlení, že bude muset s Tufou prodělat všechno, co svým činem vyvolá.

„Neotáčej se ode mne,“ vykřikl na ni. Chtěl to vyslovit jako rozkaz, ale vyřčená slova se změnila v prosbu.

„Carlo, udělej, co musíš udělat. Jestli na to potřebuješ nůž, tak bodni, ale proboha, už to udělej.“

To ho podráždilo.

„Jsi tak zatraceně statečná. Jsi nad nás tak povznesená,“ zvolal Tufa. „Víš, co se tu dělá s ženskými, které zneuctí své muže? Víš, na co mužové použijí své nože?“

Obrátila se k Tufovi. „Bodnou je nožem tak, aby je už nemohly zneuctít,“ řekla.

„Ano, zrovna tak,“ přikývl Tufa. „Je to ohavné, ale má to účinek.“

Rozhodla se, že se pokusí vyjednávat.

„Ale já jsem tě přece nezneuctila,“ řekla. „Přišla jsem za ním, protože si vážím tvého života.“

To ho podráždilo. „Ukradlas mi moji čest,“ rozkřikl se na ni. „Co si o sobě myslíš, že mi ji můžeš brát?“

Už nemohla vystát ty jeho zuřivě planoucí oči a uražený hlas hovořící o cti. Říká se, že v aréně jsou nejnebezpečnější býci, kteří se začínají nudit a tím vyprovokují toreadora k nepředloženým a dokonce nebezpečným kouskům. Tufa ji přišel zranit, ale teď pocítil touhu ji zabít.

Řekla mu, protože ji to už vyčerpávalo a bylo jí lhostejné, co se s ní stane, že je zrovna takový jako Němec a že všichni mužové jsou stejní, že v sobě nemá ani špetku důstojnosti toho tlustého starosty ani odvahu mladého chlapce Fabia.

„Až tohle jednou skončí, stejně už se k tobě nevrátím,“ řekla Caterina.

„Vrátila by ses.“ Tufa kýval bez ustání hlavou a ona vycítila nebezpečí. Ačkoli jí bylo jedno, co se stane, dostala strach. „Jenže já už bych o tebe nestál. Udělal bych to s tebou takhle,“ vykřikl Tufa a jeho výkřik určitě dolehl až na piazzu, ale ztratil se v rychlé a hlučné hudbě a ve smíchu diváků, kteří se bavili pohledem na Němce, znevažovaného v sudu. Bodl ji nožem do břicha. Bolest nebyla tak zlá, jak čekala, a převládl ji pocit úlevy, že už to má za sebou. Věděla, že tuhle ránu přežije.

Všechna zloba z Tufy vyprchala. Ukázal na ránu.

„Každý muž, s kterým se vyspíš, bude vědět, proč ji máš,“ křičel. „Budou tě za to nenávidět.“

„Ne,“ zašeptala. „Třeba se najde i takový, který mě právě kvůli tomu bude milovat.“

Sklonil se ke kufříku, který patřil Caterině. Měl v něm složeno pár svých věcí. Vztek ho už přecházel.

„Je mi líto, že jsem to musel udělat, ale prostě jsem musel,“ řekl.

„Rozumím,“ přikývla Caterina. „Neomlouvej se.“ Rána silně krvácela, ale nechtěla si ji obvázat dříve, dokud neodejde.

„Zase jsem získal svou čest,“ řekl Tufa a zvedl kufřík. Venku lidé hlučeli a to byla vhodná doba k odchodu. „Chovala ses statečně a já mám zase svou čest.“

„Tak jdi už,“ vykřikla. „Proboha, jdi už!“ Zastavil se ve dveřích.

„Mrzí mě to,“ opakoval. „Ale musel jsem to udělat.“

Bylo třeba zarazit krvácení. Vběhla do ložnice, stáhla z postele prostěradlo, a když se s ním vrátila, stál dosud ve dveřích.

„Co ode mne ještě chceš?“ vykřikla na něho. „Chceš snad, abych ti vrátila nůž? Chceš?“

Vyslovil její jméno. Vyslovil je s námahou, protože nemohl ze sebe vypravit to, co chtěl, ale ona mu v té chvíli porozuměla.

„Já vím,“ řekla. „Chceš, abych ti odpustila.“ V šeru neviděla, jestli kývl hlavou, ale vytušila to.

„Dobrá, odpouštím ti,“ řekla. „Lidé, kteří vyvádějí takovéhle věci, by pak neměli prosit o odpuštění, ale já ti to, Tufo, odpouštím.“

Když odešel, zastavila proud krve a vytáhla lékařskou brašnu. Rána byla čistá a Caterina ji dokázala sama zašít s pomocí nástrojů německé armády a obvázat německou gázou. Dolétaly k ní přitom zvuky dechovky z piazzy a bláznivé mlácení staříka do bubnu, pokulhávající trochu za rytmem, a to ji z nějakého nepochopitelného důvodu uklidňovalo. Když skončila, převlékla se a vyšla na zápraží, aby se podívala na piazzu. Měla radost, že se jí už netřesou nohy jako předtím, když vylézala ze sudu. Na piazze se už stmívalo.

Kdyby Lorenzo v tu chvíli povolil své sevření, byl by kapitán von Prum upadl do hroznů, ale Lorenzo ho při tanci držel v náruči. Bylo až trapné vidět, jak si z lidské bytosti udělal loutku a tančí s ní, jako když děcko tančí s panenkou.

„Tak dost už, chci si sednout,“ přerušoval ho kapitán. „Chci si odpočinout.“ Ale Lorenzo mu nedovolil sedět ani odpočívat. Chtěl s ním tančit tak dlouho, aby se Němec nakonec už jenom svalil. Krátce poté, co se Caterina objevila na zápraží Constanziina domu, Lorenzo von Pruma pustil a on spadl po hlavě do hroznů. Pokoušel se vstát, ale hrozny mu podklouzávaly pod nohama a on znovu a znovu padal, až úplně ztratil sílu se zvednout. V sudu bylo už předtím víno a sliz z něho se smíchal s čerstvou šťávou. Rozmačkaná kaše z hroznů mu zmazala vlněné kalhoty, až se zbarvily do červena, zbarvila mu prsa a obličej do červeně tak temné jako víno uložené ve sklepě.

„Obrať ho,“ nakazoval Bombolini Lorenzovi, „ať se neudusí.“

„Jen ať se udusí,“ křičeli diváci. „Jen ať se zalkne.“

Lorenzo se shýbl, popadl kapitána za opasek a obrátil ho. Lorenzo sice nepochází z našeho města, ale dobře věděl, že si nemůžeme dovolit, aby se nám lidé topili ve víně. Tu začaly opět vylétat rachejtle, a kdyby byl von Prum dokázal otevřít oči na svém loži z vinných hroznů, byl by viděl, jak se první světlice rozstříkla nad Santa Vittorii. Tím by byla měla zábava s Němci skončit, ale zdejší lidé jsou hrubiáni. Nemají smysl pro zjemnělé ceremonie a nečiní rozdílu mezi lidmi. Vůbec se nerozpakují nechat umírat hanbou člověka, který si potrpí na svou čest, zrovna tak dlouho jako někoho, komu na ctí ani trochu nezáleží.

Toho večera zbývalo na pořadu ještě jedno povyražení, šplhání na tyče namazané lojem. Na piazze vztyčili dvě vysoké, tenké tyče a na jejich vrcholky přivázali podsvinčata. Z mladíků našeho města se vytvořila dvě družstva, z nichž ten, kdo dokáže první vylézt na tyč a zmocnit se podsvinčete, bude jmenován králem slavnosti a členové vítězného družstva jeho dvořany. A ti potom po zbytek noci budou smět provádět, co je napadne. Dosáhnout vítězství v této soutěži není lehké. Po mnoho let se žádnému družstvu nepodařilo vepříka sundat a oslavy proběhly bez krále.

Nikdo ze Santa Vittorie už nečekal, že by se Němci na naší slavnosti dali nachytat ještě na nějakou poctu. A přece se rozhodli soutěžit, snad proto, že vítězstvím v téhle disciplíně chtěli zachránit svou pošramocenou čest, nebo sportovním zápolením o podsvinče prokázat, že se jim vlastně vůbec nic nepřihodilo.

V osm večer, ještě před večeří a tancem, se ustavila obě družstva. Před tyčemi jsme rozdělali táborák a tyče namazali tukem z čerstvě zabitého vola. Na tyč je možno se dostat mnoha způsoby: třeba na ni přiletět, když vás někdo vymrští do vzduchu a vy se dokážete na tyči udržet s nadějí, že se pak došplháte až na vrchol. Je také mnoho způsobů, jak z tyče sletět. Němcům sloužilo ke cti, že při své účasti v soutěži neprosili domorodce o radu, ale snažili se tento problém zdolat vlastním úsilím. Šli na to systematicky. V osm večer, když soutěž začala, čtyři vojáci se postavili do čtverce a na ně vylezli další dva, a nakonec kapitán von Prum, který byl nejlehčí ze všech, využil fontány jako podstavce i žebříku, vysoukal se vzhůru a usedl na ramena dvou vojáků, co stáli nejvýš.

Pohled na tu lidskou pyramidu nás docela vyděsil. Začali se sunout centimetr po centimetru od fontány přes piazzu směrem k táborovému ohni a zdálo se, že von Prum bude ve stejné výšce jako podsvinče. Když se však dostal až k těsné blízkosti tyče, viděli jsme, že ho od cíle dělí ještě nejméně půl metru. Místo aby svého závodníka vyhodili do výšky na tyč, jako to děláváme my, když chceme překlenout chybějící vzdálenost, Němci svého kapitána na tyč jednoduše zavěsili a odstoupili od ní, jakmile se pevně přichytil. Cítili jsme se dotčeni, protože tímto manévrem z nás udělali úplné hlupáky. Pěstujeme tento sport celá staletí a najednou Němci dokáží zvládnout a z dokonalit jeho techniku v několika minutách.

Santavittoriáncům už zbývala jen poslední šance. Každé družstvo dostává dlouhou bambusovou hůl s pytlíkem písku, přivázaným k jejímu konci. Této zbrani říkáme „sekera“, protože se s ní uchazečům o královský trůn „stíná hlava“. Když se reprezentant soupeřícího družstva blíží k seleti, jeden z protihráčů se smí rozpřáhnout na soupeře „sekerou“, aby sele zachránil pro svou stranu. Je to stará hra a trochu drsná, ale nám se líbí.

Sele právě kvičelo nad hlavou kapitána von Pruma, jako by tušilo, co ho čeká. Jak se mezitím Žabákovi Ranovi podařilo vyšplhat tak vysoko na protější tyč, je záhada, protože zraky nás všech se upíraly na kapitána, který se pomaloučku soukal vzhůru. Když už měl podsvinče téměř na dosah ruky, tu jsme uslyšeli Ranu, jak volá, aby mu podali sekeru, a spatřili ho nahoře na tyči. A hned nato oslovil kapitána: „Kapitáne von Prume, vašnosti, ráčil byste se obrátit v tuhle stranu? Mám něco pro vás, vašnosti.“ Všichni jsme užasli – jak my, kteří tuto hru zažili už tolikrát, tak i Němci, kteří ji viděli poprvé – a napjatě jsme sledovali zdánlivě pomalý pohyb „sekery“, jak opisovala patřičný oblouk, než dopadla na cíl. Zdálo se nám, že se bambusová hůl celou věčnost pohybuje na své pouti, zvolna a ztěžka, jako když se zavírají dveře katedrály. A co nás udivovalo ještě víc, kapitán von Prum taky jen nečinně přihlížel. Možná že hůl nevnímal nebo mu bylo podobně jako člověku strnulému bez hnutí před hadem, připraveným zaútočit. Zíral na hůl s nacpaným pytlíkem, jak nabírá rychlost, a v té chvíli se podobal mouše, kterou si ještěrka vyhlédla za potravu a právě rozvírá tlamičku, aby ji slupla jazykem. Pytlík s pískem mu dopadl na vztyčenou hlavu a srazil ho z tyče tak plavným pohybem, že to budilo dojem předem nacvičeného triku. Teprve teď jsme si uvědomili, že dole není natažená žádná záchranná síť. A vzápětí se kapitán zřítil na dlažbu piazzy a tu se dokonce i Rosa Bomboliniová odvrátila.

První k němu doběhli Italové. Ani jeden z Němců se nepohnul. Pietrosanto zvedl kapitánovi hlavu a položil si ji do klína.

„Už jste to sele skoro držel,“ říkal mu. Nechali Ranu přistoupit ke kapitánovi.

„Byl to férovej zásah,“ povídal Rana. „Chytil jste to jak správnej chlap.“

Byl při sobě, ale když se ho snažili nadzvednout a odnést do Constanziina domu, omdlel. Položili ho tedy k fontáně.

„Potřebuje vodu,“ řekl Heinsick. „Nalejte mu na hlavu trochu vody.“

Někdo ukázal na fontánu.

„Teď v ní voda není, jenom víno.“

„Tak mu hlavu polejte vínem,“ rozhodl Bombolini.

Naplnili malý cínový džbánek vínem z fontány, zpěněným a hodným světců, jak pravil Kmotr Réva. Podepřeli kapitána o stěnu fontány a hlavu mu polévali vínem. Stékalo mu po vlasech a po tváři, až se z něj v záhybech uniformy dělaly loužičky.

„Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého…,“ odříkávala jedna žena, jak víno po něm proudilo.

„Ve jménu Santa Vittorie, ve jménu jejího lidu…,“ doplňoval Bombolini, zatímco kapitána dál skrápěl temně rudým čůrkem, „…ve jménu posvátného vína.“

Když víno nepomohlo, odnesli ho přes piazzu, uložili do postele v jeho pokoji a ruce mu zkřížili na prsou, jak se to dělává nebožtíkům.

Jakmile všichni odešli a v sousedním pokoji zůstali jen rotmistr Traub s Malatestou, našel si Bombolini list papíru, napsal na něj následující slova a vložil je kapitánovi do rukou:

Italské přísloví:

I když kradeš pro druhé,

viset budeš ty sám.

Vyšel ven, zavřel za sebou dveře a vrátil se na piazzu, kde se právě začalo tančit. Tak divoký tanec jsme tu snad ještě neviděli. Ale pod břeskem kapely a hlučným halasem a dupáním do dlažby slyšel Bombolini dunění děl od jihu. Dělo se něco velikého.

Tanec skončil až ve dvě ráno a německá armáda přitáhla v pět. Jak prohlásil Pietro Pietrosanto, byli to ti praví Germáni, tvrdí a zarostli, kteří bojovali a teď utíkali, aby si zachránili život. Vojáci a důstojníci výsadkářské divize Hermanna Göringa přijížděli Tlustou branou a Cavourovou třídou v lehkých obrněných vozech, jejichž pásy drtily dlažební kameny na prach. Ani se na nás nepodívali. Pohybovali se vpřed s jistotou mužů, kteří vědí, že za jediný výstřel vypálený proti nim partyzány vypálí celé město. Proběhli ochozem po Tlusté zdi, podívali se z oken domů obrácených do údolí a k Říční silnici, vyklusali na vrcholek zvonice a obhlíželi si okolí podle mapy. Nakonec se čtyři nejvyšší důstojníci shromáždili na náměstí Lidu a porovnávali si své poznatky. Byli bychom jim rádi vysvětlili, že se naše město ani trochu nehodí k vedení války, že je postaveno na místě, které je vhodné jedině k pěstování révy.

„Za nic to tu nestojí,“ řekl jeden důstojník a ostatní s ním zřejmě souhlasili.

„Jak se jmenuje támhle ta obec?“ zeptal se druhý důstojník Vittoriniho. Ukázal prstem na Scarafaggio.

„Scarafaggio,“ odpověděl Vittorini. „Odtamtud je výborný rozhled na montefalconskou silnici.“

„Ano, Scarafaggio je strategicky velice výhodný místo,“ přidal se Bombolini.

„Jestli se chystáte k boji, tak Scarafaggio je pro to jako stvořené,“ upozorňoval i Pietrosanto.

Všichni tři horlivě pokyvovali hlavami a důstojník je přejel pohledem, jako by na něho promluvila cvičená zvířata z cirkusu, mluvící psi, počítající mezci či tančící medvědi.

„Držte huby,“ zařval. „Kdo tady velí?“ Mluvil plynnou italštinou.

„Myslíte italské nebo německé velení?“ zeptal se Bombolini.

„Italské? Italské?!“ užasl důstojník. Vybuchl tak prudkým vztekem, až se Pietrosanto na chvilku zděsil, že snad Bomboliniho na místě zastřelí.

Zavedli důstojníka přes piazzu a ukázali mu dům Constanzie. To, co potom následovalo, nebylo vůči kapitánu von Prumovi tak docela spravedlivé. Našli ho v posteli s Malatestou, která byla ještě příliš zesláblá na návrat do svého starého domova a také se bála, jakou dětinskou nepředloženost by kapitán von Prum mohl spáchat, kdyby ho v tuto chvíli opustila.

Vytáhli von Pruma z postele. Vlasy měl slepené vínem a krví a celé tělo zbarvené do červena. Byl ještě tak omráčený a zmožený pádem z tyče, že neměl sílu se bránit.

„Takovýhle ksindl necháváme velet v zázemí, zatímco my bojujeme,“ zařval důstojník výsadkářů. Slyšeli jsme ho až na piazze. Vyťal kapitánovi políček a tomu nezbylo nic jiného než stát v pozoru a hledět do země. Muselo mu být nesmírně trapně.

„Kde jsou vaši ostatní vojáci?“

„Nevím,“ řekl von Prum.

Důstojník se otočil na svůj doprovod.

„On neví!“

Chňapl von Pruma za nos a zacloumal mu hlavou zprava doleva. „On neví,“ vykřikoval přitom. „On neví!“ Ustoupil od něho, kopl ho do slabin a kapitán se snesl k zemi.

„Je mi z vás na blití. Hnusíte se mi,“ křičel důstojník. „Považujte se za zatčena.“

Nařídil kapitánovi, aby se hlásil k projednání svého případu v San Pierno, až se bojová linie ustálí a on se stáhne se svým oddílem ze Santa Vittorie. Kapitán se snažil povstat.

„Nehýbejte se,“ zařval na něho důstojník. „Nevstávejte! Nedovoluji vám stát v přítomnosti mužů. Jak se jmenujete?“

„Utrpěl jsem vážný úraz,“ vypravil ze sebe von Prum.

„Jak se jmenujete?“

„Mollendorf,“ zasípal von Prum. „Kapitán Hans Mollendorf.“ Jeden z mladších důstojníků si jeho jméno zapsal a starší ukázal na von Pruma, nataženého na kamenné podlaze.

„Tahleta schweinerei nás ničí,“ řekl. Nato odešli a za deset minut už se všichni vraceli Cavourovou třídou dolů.

Naší staré posádce jsme začali projevovat všestrannou úslužnost. Ženy jim nabízely šálky teplého bylinkového čaje, chlapi grappu na rozproudění krve. V rohu náměstí už stál připraven náklaďák a z jedné stodoly vyváželi motocykl s přívěsným vozíkem. Ženy se snažily uvést uniformy vojáků do stavu co nejdůstojnějšího, ačkoli to nebylo zrovna lehké a moc se jim to nedařilo. Všechny uniformy byly zmazány vínem, lojem a hnojem, potem a krví. Posbírali jsme přílby a kabáty, které odhodili cestou z vinic do kopce. Našli jsme jim polní torby a do vinařského koše jsme nacpali pár jejich osobních věcí, německé knížky, potřeby k holení a staré ručníky. Všichni vojáci si minulou noc přihnuli pěkně přes míru a ještě docela nevyšli z podroušeného stavu. Od Říční silnice a z údolí k nám doléhal rachot silné střelby, na dálku jsme však nic neviděli.

„Nebylo to u vás špatný,“ řekl Heinsick.

„Bylo to tu docela fajn, když se uváží, že je vojna,“ připojil vojín Zopf. Jeden z nich položil pár lir na vinný sud v rohu městského sklepa.

„To je za to víno, co jsme vám tu vytrundili.“ Traub také vyndal hrst peněz a položil ji na sud.

„A taky za víno, co jsme vám ukradli.“

Nebylo to moc peněz, skoro nic, ale přesto to něco znamenalo. Vyšli z kanceláře a lidé jim pomáhali vynést jejich věci Cavourovou třídou na náměstí Lidu. Kapitán von Prum už stál na piazze, ukládal si věci do náklaďáku a do přívěsného vozíku. Pohyboval se velice pomalu, trpěl bolestí a zmatkem v duši. Nařídil, aby z domu vynesli šedivou registračku, ale když zjistili, že se do vozu sotva vejde, zase ji vyndali ven a pak na ni zapomněli.

„A co s tímhle?“ zeptal se Bombolini a ukázal na poplachovou sirénu.

„To si můžete nechat,“ řekl rotmistr Traub.

„Vždycky jednou za rok ji spustíme a budeme na tyhle časy vzpomínat,“ řekl Bombolini.

Kapitán stál na piazze a zrakem přelétal kostel svaté Marie Ohnivé Pece, Palác lidu a fontánu čurající želvy. Zdálo se, jako by všecko do sebe vstřebával pohledem a ukládal do paměti, a přece působil dojmem člověka, který své okolí vůbec nevnímá. Přešel k fontáně. Mlčela. Víno už z ní neteklo a voda ještě nebyla zapojena.

„Mám vám ji pustit?“ otázal se Bombolini.

„Dělejte si s ní, co chcete,“ řekl kapitán. Někdo roztočil bicykl, dynamo se rozběhlo, pumpa začala pracovat a ve chvilce víno opět vytrysklo z želvy.

„Nikdy jsem se nezeptal, proč tohle dělá,“ pravil von Prum. „Proč to ta želva dělá?“

„To vám nemůžu prozradit,“ ošíval se Bombolini. „To je tajemství, který znají jenom našinci ze Santa Vittorie.“

„Pak to nechci slyšet,“ řekl kapitán.

Někteří vojáci už nalezli do zadní části náklaďáku, vecpali se mezi batohy a schoulili se na tvrdých dřevěných lavicích. Na náměstí se objevil Vittorini v parádní uniformě a s vytaseným mečem, z jehož čepele visela italská vlajka.

Na piazze se rozhostilo ticho. Stále jsme snili o tom, jak den jejich odchodu bude dnem hlučné oslavy. S radostí jsme přihlíželi jejich přípravám k odjezdu, ale den, který následuje po oslavě vinobraní, bývá vždycky smutný. Dlouhé léto je u konce, úroda je sklizena, všechny naděje celého roku jsou splněny nebo zmařeny a snáší se na nás, jak tu říkáváme, mrtvý čas, období zimního umírání.

Kapitán von Prum se pojednou otočil. Mysleli jsme, že se už chystá nastoupit do přívěsného vozíku a odjet, ale náhle se zarazil a vrátil se k Bombolinimu. V tu chvíli muzikanti ze San Marka, kteří se pro střelbu na silnicích báli jít domů, odložili nástroje.

„Tohle jste mi provedl,“ řekl kapitán von Prum Bombolinimu.

„Všechno, co se s váma dělo, máte na svědomí jenom vy sám. My za nic nemůžem,“ řekl Bombolini.

„Přišel jsem se snahou jednat s vámi slušně, korektně, čestně, a takhle to dopadlo. Dopustil jsem se chyby.“

To bylo víc, než Bombolini mohl snést.

„Máme tady jedno takový přísloví,“ řekl starosta, „který byste si měl poslechnout. ‚Když se holubičce zachce lítat s jestřábem, její peří zůstane bílý, ale srdce jí zčerná.‘ To všechno jste celou tu dobu nosil v sobě. To všechno, k čemu tady došlo, je vaše dílo. Bylo to zkrátka ve vás.“

„Jednal jsem s vámi čestně, a vy jste se mi odvděčili takovou potupou.“

„To všechno pošlo od vás. To vy jste mi vrazil pěst do tváře.“

„To přece nic neznamenalo. Učinil jsem to na vyšší rozkaz.“

„A pustil jste elektrický proud do Fabia a ani jste se toho nemohl nabažit.“

Na tohle neměl von Prum co říci. Tvářil se, jako by neslyšel, co mu Bombolini říká, ale slyšet ho musel.

„A ševce jste nám poslal na smrt. Na to jste zapomněl. Lidi vašeho druhu umějí zapomínat.“

Caterina se objevila ve dveřích a von Prum ji spatřil. Na zlomek okamžiku jsme mysleli, že se k ní rozběhne, ale zůstal stát.

„Každej člověk jako vy by si měl pamatovat, že se lidem nedá zabránit, aby se rodili.“

Von Prum se od něho odvrátil a vydal se k motocyklu.

„Ale že se někdy dá zabránit, aby zbytečně neumírali,“ volal za ním Bombolini. „Nechte si to projít hlavou.“

Kapitán se zastavil, snad v něm starosta cosi rozezněl. Vypadal naštvaně i zmateně. Pietro Pietrosanto se starostu pokoušel umlčet, protože lidé v takovémhle rozpoložení bývají nebezpeční. Hleděli teď jeden na druhého.

„Nechte si to projít hlavou,“ opakoval Bombolini, „a jestli vám to dojde, tak třeba ještě přijdete na to, jak by se z vás mohli pro změnu stát normální lidský tvorové. A teď naše město opusťte.“

Motory náklaďáku a motocyklu už byly nastartovány a kapitán vlezl do přívěsného vozíku. Vždycky jsme si představovali, jak v tuto chvíli zajásáme, ale mlčeli jsme. Ve dveřích domů podél náměstí a podél celé Cavourovy třídy stáli lidé, jako by se dívali na průjezd pohřebního vozu. Náklaďák už dojel na konec náměstí a zhoupl se do hlubiny Cavourovy třídy. Tu kapela spustila písničku, která se u nás zpívá, když končí svatební oslava a čeká se, až hosté před odchodem domů dopijí poslední sklenky. Motocykl se rozjel a stejně jako při svém prvním příjezdu do města nezamířil přímo dolů, nýbrž zakroužil kolem celé piazzy. Von Prum se však tentokrát nerozhlížel po okolí. Jeho oči se upíraly vpřed chladně a bez pohnutí, až se nám zdálo, že se nikdy, snad ani ve chvíli smrti, nedokážou zavřít. Vittorini salutoval, ale von Prum ho zřejmě neviděl a ani neslyšel kapelu, která mu vyhrávala na rozloučenou. Pár lidí zamávalo, ale ani je nevnímal. Jako tenkrát při příjezdu i nyní se motocykl náhle rozjel k Bombolinimu a prudce u něho zarazil.

„Kdybych se sem někdy po válce vrátil, co by mi lidé udělali?“ zeptal se rotmistr Traub.

„Nic. Vůbec nic,“ odpověděl Bombolini. Rotmistrův obličej se sešklebil do úsměvu, který ho tak hyzdil.

„Takže byste nám dokázali prominout?“

„Dokázali,“ přisvědčil starosta.

„Když si zaplatíte za víno, co u nás vypijete,“ řekl Pietro Pietrosanto. „Jako ostatní,“ dodal Bombolini.

Docela je omráčilo, když náhle promluvil von Prum. Sotva se mu přitom pohybovaly rty, hlas i tvář měl bez výrazu a oči strnulé a bez pohnutí.

„Je tu ještě nějaké víno nebo ne?“

Bombolini se jen usmál.

„Je tu víno nebo ne?“

Všichni se na kapitána začali usmívat, ale nevíme, jestli ten úsměv vnímal a chápal. „Je tady?“

Traub znovu nastartoval motor a velice pomalu se rozjel kolem Bomboliniho a Vittoriniho, který stál pořád v pozoru a salutoval, ačkoli na jeho pozdrav neodpovídali. Traub se lehce dotkl okraje své přílby, ale to Vittorinimu nestačilo. Viděli jsme, že kapitán pohybuje rty. Patrně svou otázku opakoval, ale rachot motoru ji přehlušil.

Sjížděli Cavourovou třídou a lidé se na ně smáli, smály se ženy i děti. Od piazzy viděli z Němců už jenom záda. U Tlusté brány se přihodila událost zřejmě předurčená osudem. Měli ji na svědomí chlapci s horkou mladou krví, svádějící k nepředloženostem, kteří ještě nezískali smysl pro úměrnost činů, jaký má Bombolini, jehož krev už vychladla. U brány motocykl zastavil a než mohl Traub znovu nastartovat, vinaři podali kapitánovi proutěný košík s dvanácti lahvemi nejlepšího vína Santa Vittorie. Na lahvích obložených slámou ležel lístek s poznámkou, napsanou Fabiovou rukou:

Vezměte si i tohle víno.

Neděkujte nám za ně.

Nebudeme ho postrádat,

protože máme ještě

1 000 000

slovy jeden milión

lahví tam, odkud pocházejí i tyto láhve.

Obyvatelé města Santa Vittorie

„Kde?“ vykřikl Traub.

„To vám nemůžeme povědět,“ odpověděl Fabio.

„Nechceme vám víno vzít, nechceme je ani vidět. Jenom chceme vědět, kde je.“ Fabio znovu zavrtěl hlavou a vypadal rozhodně. „Ne, ne. Jen si taky užijte trochu mučení.“

Traub pokývl hlavou.

„To budou ty žhavý dráty do vašich mozků,“ dodal Cavalcanti a Traub dál jenom přikyvoval. Tu se Fabio obrátil přímo na von Pruma.

„Ještě za deset let, jestli budete naživu, se v noci probudíte a začnete zase v duchu prohledávat město, dům od domu, ulici za ulicí, div se nepokusíte nadzvednout i kostel, abyste se podívali pod jeho základy, a bude vás to dohánět k šílenství. Kde jsme udělali chybu, budete se ptát sami sebe. Jak nás dokázali takhle napálit? Jenom jedno jediné budete vědět najisto.“

Fabio se odmlčel, aby se přesvědčil, že ho kapitán poslouchá.

„Co, co budeme vědět najisto?“ zeptal se Traub.

„Že jsme si z vás dělali legraci. Že jsme se vám smáli hned od vašeho příchodu a že jste nám pořád byli k smíchu a pořád nám budete k smíchu.“

Jakmile znovu zarachotil nastartovaný motor, seběhli lidé z piazzy na ochoz Tlusté zdi, aby nepropásli ani okamžik jejich odjezdu. Když motorka projížděla Tlustou branou a vynořila se z druhé strany, všichni na hradebním ochoze lehce zajásali. Začínali se radovat, ale dokud Němci ještě byli na jejich kopci, nikdo se neodvážil svou radost projevit hlasitěji.

„Ještě by se mohlo něco přihodit,“ říkali si. „Jen si dávejte pozor. Ještě se může stát něco zlýho.“

Mořili se vzájemně tou obavou, protože takové napětí přináší i trošku požitku, když doufáte, že se snad odbude jen ve vašich představách a doopravdy vám už neublíží.

Jedině Bombolini se mezi tím davem na hradbách neradoval.

„Co je ti, Italo? Proč jsi tak smutný? Proč koukáš tak zachmuřeně?“ ptali se ho, ale on jim nemohl odpovědět. Obrátili se tedy, aby mohli sledovat, jak motocykl sjíždí po klikaté vozovce dolů terasami. Bombolini sestoupil z hradebního ochozu a vrátil se po chodníku kolem kostela na náměstí Lidu, kde se ocitl docela sám. Samota mu v tu chvíli dělala dobře. Po chvíli za ním přišel od Tlusté brány také Fabio.

„Tak tys jim pověděl o vínu?“ ptal se Bombolini, ale Fabio zavrtěl hlavou.

„Neřekl jsem, kde je. Jenom jsem jim nasadil brouka do hlavy. Ať je potejrá.“

Bombolini zavrtěl hlavou. „To jsi neměl dělat, Fabio. Ale teď už na tom nezáleží. Teď už na ničem nezáleží.“ Rozešel se po piazze k Paláci lidu.

„Kam jdete?“ ptal se Fabio. „Lidé vás chtějí mít vedle sebe na hradbách. Vaše místo je na hradbách.“

Zezdola zazněl hlasitější pokřik než předtím. Fabio odhadoval, že motocykl asi dojel k Odpočívadlu na poloviční cestě po horském úbočí. Za chvíli se ponoří do stínu hory a divákům na hradbách se ztratí z dohledu.

„Jdu pryč, Fabio. Odjedu odtud.“

Fabio ustrnul překvapením.

„Tohle byla moje velká chvíle, ale už skončila.“ Starosta vztyčil ukazováček. „V neklidných dobách je zapotřebí nadaných lidí, ale v dobách klidu přicházejí ke slovu ti, kteří mají vlivné styky. Chápeš? Teď už tu pro mne nebude místo.“

Fabio nevěděl, co by na tohle měl říci.

„Přijdete o moji svatbu,“ vypravil ze sebe nakonec.

Bombolini pokrčil rameny. „Nechci čekat na spatlanej konec,“ řekl. „Opona spadla, je čas, aby herci odešli z jeviště.“

Obešli fontánu, když spatřili přicházet od Tlusté zdi Roberta. Mířil jako oni přes piazzu k Paláci lidu. Dav na hradbách ztichl a to znamenalo, že se Němci buď zastavili, nebo zmizeli z dohledu.

„To je pro tebe velký den, viď, Roberto?“ řekl Bombolini.

„Ano,“ přisvědčil Roberto, ale na obličeji mu seděl stejně zasmušilý výraz jako starostovi.

„Odejdeš teď od nás, Roberto?“

„Myslím, že ano.“

„Čím dřív, tím líp, Roberto.“

„Ovšem.“

„Nikdy nezůstávej tam, kam nepatříš.“ Roberto kývl hlavou.

„Žít někde, kam nepatříš, to je jako žít v pekle,“ pokračoval starosta. Vystoupil po schodech k paláci, ale zarazil se, když se od hradeb rozezněl hlasitý křik. Fabio usoudil, že se motorka asi znovu objevila u úpatí kopce. Starosta se otočil k Fabiovi.

„Jedna životní zásada, Fabio: nikdy nestárni tam, kde jsi byl jednou velký.“

Od hradby se znovu ozvalo jásání a tentokrát zvlášť silně. Bombolini se otočil na schodech a sešel na piazzu.

„Snad bych se tam přece jen měl podívat,“ řekl Fabiovi.

Zamířil po chodníku k městské zdi. „Jenom se tam mrknu. Poslední pohled – a pak zmizím.“ Kráčel rychle, div neběžel.

„Pamatuj si, co jsem ti povídal, Fabio, za chvilku už budu pryč.“

V ten okamžik už skoro utíkal. Fabio a Roberto se za ním dívali.

„Nikdy odtud neodejde,“ řekl Fabio. „Ty budeš dávno pryč, ale Bombolini tu zůstane napořád.“ Oba se vydali ke hradbám. „Máš štěstí, Roberto. Odejdeš odtud, ale on tu bude stárnout.“

Po chvíli ho spatřili stát nahoře na zdi a lidé kolem mlčeli. Motorka dojela k úpatí kopce a zastavila se asi deset, patnáct metrů od vchodu do římského sklepení. Moc lidí tu bylo vždycky přesvědčeno, že Němci o vínu vědí a že to budou oni, kdo se nám nakonec vysmějí, až těsně před svým odchodem zničí sklep i s vínem, zatímco na ně obyvatelé města budou radostně mávat z hradeb na rozloučenou.

Teď ovšem už víme, že se kapitán von Prum zřejmě zastavil u sklepa jen proto, aby si rozmyslel, má-li zabočit vpravo nebo vlevo, má-li jet na jih vstříc postupujícím nepřátelským armádám, čí rozjet se na sever ke své Otčině a k trestu, který ho tam čeká. Obrátil se k severu a jel pár metrů směrem k temnému ústí jeskyně, potom ji však minul a odbočil ke kozí stezce, přetínající údolí.

Ani tehdy ještě nikdo nezajásal, protože Němci dosud nezmizeli z dohledu. Má-li být rozloučení dokonalé, musí ten, kdo odchází, zmizet nadobro a se vším všudy.

Když přejeli údolím, začali stoupat do hor, které se zvedají za Santa Vittorii. Ještě jsme je viděli, ale už jsme nerozeznávali motorku ani její osazenstvo. Změnili se v pouhý bílý obláček zvířeného bílého prachu, ohlašující pohyb nepřítele mezi spletí révových keřů na protějším svahu, tak jako kouř signalizuje loď na moři. Ten obláček vlál nad vinicemi jako praporek, až se nakonec rozplynul a zmizel.

Vojáky jsme slyšeli přicházet dříve, než jsme je uviděli. Zakrývaly je nízké kopce, které maskují Říční silnici. Odbočili ze silnice na vozovku v místě, kde dosud ležely trosky Bomboliniho káry, a teprve tam se vynořili. Dlouhá kolona vojáků v plné polní, v čele s dvěma dudáky v kostkovaných skládaných sukénkách. Sledovali jsme, jak táhnou údolím a vylézají do kopce, ale když dopochodovali až na náměstí Lidu, naše radostné jásání jako by vůbec nebrali na vědomí.

„Královští horští myslivci ze Sutherlandu.“

Ani Roberto pořádně nerozuměl, co jejich velitel říká. Shlukli se okolo fontány čurající želvy a nahlíželi do ní, zela však prázdnotou. Nebylo v ní víno, ani voda.

„Nemáte něco k pití?“ zeptal se skotský důstojník.

„Ptá se, jestli nemáme něco k pití,“ tlumočil Roberto Bombolinimu. Starosta se obrátil ke svým lidem shromážděným na piazze.

„Slyšíte? Jestli prý nemáme něco k pití,“ vykřikl na ně. Lidé se začali usmívat jeden na druhého a pak vypukli v hlasitý smích.

„On se ptá, jestli nemáme něco k pití,“ křičel Bombolini.

Nato následoval takový výbuch smíchu a křiku, až si vojáci zřejmě začali dělat starosti o náš duševní stav. Nechápali, co se s námi děje. Nikdy nic podobného nezažili. Bombolini se otočil k Robertovi, a třebaže stáli od sebe vzdáleni jen pár centimetrů, musel na něho zakřičet:

„Řekni jim, Roberto, řekni jim: no bodejť by ne, proboha, k pití tu opravdu něco máme!“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai