J. A. Cronin

Zelená léta

««KNIHA PRVNÍ»»

«KAPITOLA 1.»

Drže se pevně Maminy ruky, vyšel jsem z temna nádražního klenutí přímo do širokých tříd cizího města. Byl jsem ochoten důvěřovat Mami, kterou jsem před dneškem ještě neviděl, a jejíž sešlý, ustaraný obličej s vybledlýma modrýma očima neměl pražádnou podobu s obličejem mé matky. Ale přestože mi koupila v automatu tyčinku čokolády, nedovedla ve mně vzbudit náklonnost. Znelíbila se mi za pomalé jízdy vlakem z Wintonu, když seděla mlčky proti mně v oddělení třetí třídy oděna v obnošené šedé šaty, sepjaté na prsou velkou mosaikovou broží, s odřeným kožešinovým nákrčníkem a kloboukem s opelichanými černými křídly, který jí padal přes uši, a dívala se z okna majíc hlavu skloněnu na stranu, zatím co se jí rty pohybovaly, jako by vedla tichou, ale vzrušující rozpravu sama se sebou. Jen čas od času se dotkla koutku oka svým kapesníkem, jako by odháněla mouchu.

Ale nyní jsme už byli venku z vlaku, a tu učinila pokus, aby přemohla svou nevrlost; usmála se na mne a stiskla mi ruku.

„Jsi hodný hošík, že už nepláčeš. Myslíš, že bys došel domů pěšky? Není to příliš daleko.“

Ve snaze zavděčit se jí odpověděl jsem, že mohu jít, a tak jsme si nevzali osamělou drožku, která stála před nádražím, nýbrž pustili se dolů po High Street. Mami se marně pokoušela vzbudit můj zájem o důležitá místa, kolem nichž jsme právě šli.

Chodník se pode mnou stále ještě houpal; bouřlivá hladina Irského moře mi stále ještě hučela v hlavě; cítil jsem se stále ještě trochu ohlušen lomozem strojů parníku Viper. Ale před úhlednou budovou s hlazenými žulovými sloupy, která byla oddělena od uličního ruchu dvěma železnými děly a vlajkovou žerdí, slyšel jsem Mami říci se vznešenou pýchou:

9$

„To je levenfordský obecní úřad, Roberte. Pan Leckie – Tati – tam pracuje ve zdravotním oddělení.“

„Tati,“ přemýšlel jsem rychle, „to je Mamin manžel … otec mé matky, tedy můj dědeček.“

Mé síly počaly ochabovat a Mami se na mne starostlivé podívala.

„Škoda, že dnes nejedou tramvaje,“ řekla potom.

Byl jsem víc unaven, než jsem si myslil; spíše jsem byl ustrašen. Město, nepříjemně osvětlené podzimním odpoledním sluncem, bylo plné dlažebních kamenů a zvuků daleko méně povzbuzujících než jednotvárný hluk uličního provozu, pohybujícího se pod otevřeným oknem mého bývalého domova ve Phoenix Terrace. Z loděnic bylo slyšet trvalý hluk kladiv a z kotláren, na které Mami ukázala prstem, vylézajícím z prasklé rukavice, vyšlehovaly hrozivé plameny jazyků a vyrážela mračna páry. Na ulici překládali koleje tramvají. Na rozích ulic mi prudké závany větru vháněly prach do oteklých očí a dráždily mě ke kašli.

Konečně jsme nechali za sebou městský hluk a zmatek, přešli veřejné prostranství s rybníkem a s hudebním pavilonem a vešli do klidného předměstí, které se zdálo být součástí malé vesničky, příjemně položené blízko zalesněného kopce. Byly tam stromy a zelená pole, několik staromódních obchůdků a bud, kovář s napajedlem pro koně před kovárnou, a zbrusu nové vily s nalakovanými litinovými ploty, s upravenými záhony a s hrdými jmény jako Helensville a Glenelg, namalovanými pozlacenými písmeny na barevných sklech nad vstupními dveřmi.

Konečně jsme se zastavili asi v polovině Drumbuck Roadu před vysokým, na dvě poloviny rozděleným domem z šedého pískovce, se žlutými krajkovými záclonami v oknech a označeným jménem Lomond View. Byl to nejméně okázalý dům ze všech domů v této tiché ulici – jen obložení dveří a oken bylo z opracovaného kamene – zbytek byl ponechán neopracovaný, což vytvářelo poměrně nešťastný zevnějšek, ale tento dojem byl zachráněn zahradou před domem, která k mému překvapení žhla žlutými chrysantémami.

10$

„Tak jsme tu, Roberte.“ Paní Leckieová mě oslovila s přízvukem starostlivého uvítání, zvýšeným ještě pocitem příchodu. „Když je jasno, máme odtud krásný pohled na horu Ben. Bydlíme tu hezky a také blízko vesnice Drumbucku. Levenford je zakouřené staré město, ale tady je široko daleko příjemná krajina. Utři si oči a pojď dovnitř!“

Ztratil jsem kapesník, když jsem krmil racky, a tak jsem jen poslušně následoval babičku okolo jedné strany domu, zatím co se mi srdce znovu rozbušilo strachem z neznámých věcí. Opět mi zazněla v uších vážná, ale nic mi neříkající slova naší dublinské sousedky, paní Chapmanové, když mě políbila na rozloučenou, než mě svěřila babičce: „Co se teď s tebou stane, ubožátko?“

U zadních dveří se Mami zastavila: pracoval tam kleče asi devatenáctiletý mladík v nově založeném květinovém záhonu; když jsme se přiblížili, povstal, ale lopatu z ruky nepustil. Měl těžkopádný a netečný výraz, zvýšený ještě bledou pletí, kšticí černých vlasů a velkými tlustými brýlemi, jež zmenšovaly jeho krátkozraké oči.

„Už zase zahradničíš, Murdochu!“ Mami nemohla potlačit lehkou výčitku. Pak, postrčivši mě kupředu, řekla: „To je Robert.“

Murdoch nepřestal na mne tupě zírat z pozadí ostříhaného záhonu, v němž byly na rozích železné obloučky. Na jedné jeho straně byl záhon rebarbory; na druhé straně byla skalka z šedých lávových kamenů, navršených plástvovitě na sebe a postříkaných roztokem mouru proti slimákům. Konečně vyjádřil velmi slavnostně své myšlenky: „Dobře, dobře! Tak to je on. Konečně!“

Mami kývla, při čemž jí nervosní smutek opět ulehl na oči; za okamžik nato Murdoch ke mně vztáhl skoro dramaticky velkou ruku, topornou a se škraloupem těžké hlíny.

„Těší mě, že se s tebou shledávám, Roberte. Můžeš se na mne spolehnout.“ Pak obrátil své silné čočky vážně k Mami. „Tyhle astry jsem dostal ze zahradnictví, Mami. Nestály mě vůbec nic.“

11$

„To je dobře, drahoušku,“ řekla Mami obracejíc se. „Hleď se umýt, než přijde otec. Víš, jak by se zlobil, kdyby tě tu našel.“

„Už jsem hotov. Za minutku přijdu za vámi.“ Chystaje se kleknout ještě uklidnil matku, když mě už odváděla ke dveřím. „Postavil jsem brambory na plotnu, Mami.“

Prošli jsme umyvárnou nádobí do kuchyně, zařízené jako obývací pokoj nepohodlným vyřezávaným mahagonovým nábytkem a polepené čtverečkovanými tapetami, které silně odrážely tikot nástěnných hodin. Když mi Mami řekla, abych si sedl a odpočinul si, vytáhla dlouhé jehlice z klobouku a než složila závoj, podržela je v ústech.

Pak připjala závoj na klobouk, pověsila oboje s pláštěm do výklenku, zataženého záclonou, vzala si modrý župan, který visel za dveřmi, a počala se s daleko větší jistotou pohybovat sem a tam po vyšlapaném hnědém linoleu, dívajíc se na mne něžnými povzbuzujícími pohledy. Ale já seděl stále strnule vedle plotny na rohu židle, vycpané koňskými žíněmi, a sotva jsem dýchal v tomto cizím domě.

„Večer jíme všichni pohromadě,“ ozvala se Mami, když viděla, že bloudím duchem bůhvíkde.

„Až přijde Tati, seber se a ať tě nevidí plakat! Úmrtí jeho dcery – tvé maminky – způsobilo mu velký zármutek. A kromě toho má ještě mnoho jiných trápení ve svém odpovědném místě v městské službě. Kate, má druhá dcera, přijde také co nevidět. Je učitelkou. Možná, že ti už o tom maminka vyprávěla.“ Když se mi po této řeči začal třást dolní ret, promluvila rychle znovu: „Vím, že jsi popleten – třebaže jsi už velký hoch – z prvého setkání s tolika matčinými příbuznými. Ale bude jich ještě víc.“ Snažila se i při popisování členů své rodiny vylákat ze mne úsměv. „Nejdřív je to Adam, můj nejstarší syn, kterému se skvěle vede v pojišťovacím oboru ve Wintonu. Nebydlí u nás, ale navštěvuje nás, pokud může. Pak je tu Tatiho matka … Právě teď je na delší návštěvě u svých přátel … ale polovinu roku tráví u nás. A nakonec je tu můj otec, který zde žije stále – to je tvůj pradědeček Gow.“ Zatím co se mi rozbrněla hlava z klubka všech těch neznámých

12$

příbuzných, její slabý úsměv nezmizel. „Každý hoch nemá pradědečka, to mi můžeš věřit. Ale budeš mu říkat jen ,dědečku‘, aby to bylo kratší. Až připravím tento podnos s jídlem, vezmeš jej k němu nahoru. Řekneš mu ,Dobrý den‘ a přitom mi pomůžeš.“

Nejenže prostírala pro pět osob, ale zkušenou rukou připravovala jídlo na otlučený černý japonský podnos oválného tvaru s růží, namalovanou uprostřed. Postavila na něj nádobu na hořčici z bílého porcelánu, v níž však byl čaj, dále misku marmelády, sýr a tři krajíčky chleba.

Dívaje se na Mami podivil jsem se nahlas trochu nesměle: „Cožpak dědeček nejí s vámi dole?“

Mami se zdála poněkud v rozpacích. „Ne, hošíčku – jí ve svém pokoji.“ Zvedla podnos a podávala mi jej. „Uneseš jej? Je to do nejvyššího patra. Dej pozor a neupadni!“

Vzal jsem podnos a počal stoupat po nepohodlných rozviklaných schodech, pro mne příliš vysokých, které zato měly „běhoun“ z lesklého voskovaného plátna. Vysokým okénkem sem vnikaly jen nepatrné záblesky soumraku. V druhém patře, proti vodovodu v bednění, zkusil jsem otevřít první ze dvojích dveří. Byly zamčeny. Druhé nicméně povolily mému nejistému tlaku.

Vstoupil jsem do podivného, zajímavého a strašlivě neupraveného pokoje. V rohu byla ještě neustlaná vysoká mosazná postel se záplatovanou přehrnutou pokrývkou a slamníkem, k jedné straně sleženým; předložka z vypelichané medvědí kůže před krbem byla zmačkaná do nemožnosti; ručník na postříkaném mahagonovém umyvadle visel nakřivo. Mé oko upoutaly hodiny z černého mramoru na krbu, které však ležely na boku, a jejich stroj vedle nich. Cítil jsem podivný pach tabákového kouře a starého jídla, což vše vytvářelo nepopsatelné ovzduší neustále obydleného pokoje.

V zelených pantoflích a zchátralých šatech z doma tkané látky vězel můj pradědeček u zašlého krbu hluboce v mohutné zřícenině ušáku, vycpaného koňskými žíněmi, a pilně psal na dlouhém silném svazku papírů, jehož listy ležely před ním na zelené desce psacího stolu zároveň s originálem smlouvy, kte—

13$

rou opisoval. U zdi stála ohromná sbírka vycházkových holí, na druhé straně krabice s fidibusy z novin a dlouhá polička plná hliněných dýmek s kovovými víčky, nacpaných a připravených k zapálení.

Byl to rozložitý muž, více než průměrné výšky, asi pětašedesátník, s růžovou pletí a hřívou stále ještě slabě rudých vlasů, padajících mu bohatýrsky až za límec. Byly to opravdu zrzavé vlasy, které ztratily trochu své barvy, ale dosud ještě nezbělely, takže výsledek byl pozoruhodný odstín, přecházející při určitém osvětlení do zlatova. Jeho vousy a bradka, které se bojovně vlnily, byly téhož zabarvení. Ačkoliv bělmo jeho očí bylo zvláštně pokropeno žlutými body, zřítelnice byly čisté, pronikavé a modré – ne onou mizející modří Maminých očí, nýbrž mužnou a rozněcující modří, pravou pomněnkovou modří, nápadnou a zároveň okouzlující. Ale nejpozoruhodnějším zjevem u něho byl jeho nos. Byl to přímo obrovský nos, velký, červený a bambulovitý; když jsem na něj zíral, jat posvátnou hrůzou, nemohl jsem jej přirovnat k ničemu podobnějšímu než k ohromné zralé jahodě, neboť měl také takovou barvu a byl dokonce poset malými dírkami, jako jsou tyto přesládlé plody opatřeny otvůrky na semena. Tento orgán ovládal celý jeho obličej; nikdy jsem neviděl takový zvláštní nos – nikdy.

Nyní přestal psát, a uloživ pero za ucho, obrátil se zvolna, aby si mě prohlédl. Zlomená pera v ušáku, přestože byl okolo nich nacpán hnědý papír, melodicky zazněla, když se přenášela jeho váha – tak jako znamení k započetí dramatu našeho seznámení. Zírali jsme na sebe bez jediného slova, a já, zapomenuv na okamžité oslnění jeho nosem, zarděl jsem se při myšlence, jaký asi žalostný obrázek vidí, když tu před ním stojím v černých, hotově koupených šatech, s jednou punčochou dole, rozvázanými tkaničkami, bledým obličejem, uslzenýma očima a s vlasy taktéž neodvolatelně zrzavými.

Stále beze slova odstrčil listiny, učinil nervosní, ale mocný pohyb rukou směrem k uprázdněnému místu na stole. Postavil jsem na ně podnos. Nespustil se mne oči a počal jíst, rychle a s dávkou velké lhostejnosti. Pokrýval chléb sýrem a marme—

14$

ládou bez rozlišování, namáčel kůrky do čaje a splachoval vše konečným napitím. Pak utřev si vousy pohybem dolů, samočinně vykročil, jako by obřad jídla byl jen pouhou předmluvou pochutnání na tabáku, anebo na lepších věcech – a zapálil si dýmku.

„Tak ty jsi Robert Shannon?“ Jeho hlas byl zdrženlivý, ale společenský.

„Ano, dědečku.“ Ačkoliv má odpověď vyzněla vynuceně a omluvně, zapamatoval jsem si Mamin pokyn a vynechal slůvko „pra“.

„Měls dobrou cestu?“

„ Myslím, že ano, dědečku.“

„Ano – ano – jsou to hezké parníky, Adder a Viper. Viděl jsem je oba v loděnici, když jsem byl celníkem. Adder má bílou čáru na spodní části, takže podle ní je rozeznáš na dálku. Umíš hrát kostky?“

„Ne, dědečku.“

Kývl povzbudivě, ale přece jen se stopou blahovůle.

„Naučíš se tomu brzy, hochu, když tu zůstaneš. A já mám za to, že tu zůstaneš.“

„Ano, dědečku. Naše sousedka, paní Chapmanová, říkala, že nemám, kam bych jinam šel.“ Po mně se znovu rozlila vlna útrpnosti nad sebou samým.

Náhle jsem divoce zatoužil po jeho sympatii. Nesnesitelná touha svěřit se mu se svou strašlivou tísní. Zdalipak věděl, že můj otec zemřel na souchotiny, rodinnou nemoc, která už před ním sklátila jeho dvě sestry – která nakazila a se strašnou rychlostí zničila mou matku – která, jak se šeptalo, vložila dokonce svůj malíček úskočně i na mne?

Ale dědeček učinil několik zamyšlených tahů, prohlédl si mě skrz naskrz a s ironickým škubnutím rtů změnil náhle předmět hovoru.

„Je ti osm – viď?“

„Skoro, dědečku.“

Chtěl jsem se udělat tak mlád, pokud by to jen šlo, ale dědeček byl neúprosný. „To je věk, kdy se už hoši mají starat

15$

sami o sebe. Ačkoliv bych řekl, že by tě mohl být větší kousek na ta léta. Chodíš rád na výlety?“

„Nezkusil jsem to mnoho, dědečku. Šel jsem k Obří hrázi, když jsme byli na prázdninách v Portrushi. Ale nazpět jsme jeli vlakem.“

„Docela v pořádku. Vyjdeme si někdy, ty a já, a uvidíme, jak nám poslouží skotský vzduch.“ Pak učinil přestávku – jako by mluvil sám k sobě. Potom řekl: „Jsem rád, že máš mé vlasy. Žlutohnědou barvu rodu Gowů. Tvá matka ji měla také, ubohé děvče.“

Už jsem nemohl udržet teplý příliv – skoro ze zvyku jsem začal plakat. Od pohřbu mé matky před týdnem vyvolala pouhá zmínka jejího jména tento reflex, živený sympatií, kterou mi vždycky přinášel pláč. Ale při této příležitosti se mi nedostalo ani srdečného polaskání paní Chapmanové na jejích ňadrech, ani ufňukaných projevů soustrasti, kterými mě zasypal Otec Shanley z kostela sv. Dominika. A brzy vnitřní vědomí pradědečkova nesouhlasu uvrhlo mě v trapný zmatek; snažil jsem se přestat, zakuckal jsem se a začal kašlat. Kašlal jsem a kašlal, až jsem byl nucen držet si bok. Byl to jeden z nejpůsobivějších záchvatů kašle, které jsem kdy měl, jež se vyrovnaly dokonce nejtěžším záchvatům mého otce. Byl jsem, abych řekl pravdu, spíš hrdý na svůj kašel, a když jsem přestal, podíval jsem se vyčkávavě na pradědečka.

Ale ten mi nedodal útěchy, ba neutrousil ani slovo. Místo toho vyňal z kapsy u vesty cínovou krabičku, otevřel víčko a vybral z malé zásoby velký větrový bonbon. Myslil jsem, že mi jej nabídne, ale k mému překvapení a zármutku tak neučinil, nýbrž vložil jej klidně do úst. Pak prohlásil přísně: „Jediná věc, kterou nesmím zmeškat, je vzít si zdravotní pastilku. Roberte, máš slzy na krajíčku. Musíš se trochu vzmužit.“ Pak sňal pero s ucha a vypjal prsa. „V životě jsem musil překonat spoustu nepříjemností. Myslíš, že bych nad nimi zvítězil, kdybych se jimi dal přemoci?“

Zdálo se, že se dědeček chystá spustit obsáhlou a okázalou řeč, ale právě V této chvíli se ozval u domovních dveří zvonec.

16$

Dědeček přestal – zřejmě zklamán, jak jsem si myslil – a troubelí dýmky učinil pohyb, znázorňující, že mám jít dolů. Když počal opět psát, vzal jsem prázdný podnos a kradl se zahanbeně ke dveřím.

17$

«KAPITOLA 2.»»

Dole už byli shromážděni pan Leckie, Kate a Murdoch, který přišel poslední, a očekávali mě v kuchyni. Jejich náhlé ztišení, jež až znehybnělo celou místnost, prozradilo, že mluvili o mně. Skoro jako všichni jedináčkové jsem trpěl až bolestivou plachostí, obzvlášť vystupňovanou v přítomném stavu. Ježto jsem věděl o hlubokém odcizení, které vládlo mezi mou matkou a jejím otcem, panem Leckiem, skrčil jsem se jakoby oslněn. Po krátké přestávce pokročil pan Leckie kupředu, vzal mě za ruku, podržel ji chvíli a poté se shýbl a políbil mě na čelo.

„Mám radost, že tě poznávám, Roberte. Nikdo nelituje víc než já, že jsme se nesetkali už dříve.“

Jeho hlas nebyl hněvivý, jak jsem se nejasně obával, ale potlačený a stísněný. Řekl jsem si, že nesmím plakat, ale dalo mi to mnoho práce, když se také Kate sehnula a políbila mě, sice nemotorně, ale se šlechetným úmyslem.

„Sedněme si tedy!“ Mami, vedouc mě na místo, projevila opět zdání své čilosti. „Je skoro půl sedmé. Jistě už umíráš hlady, synáčku.“

Když jsme se posadili, Tati v čele stolu sklopil oči a počal se modlit dlouhou, zvláštní modlitbu, kterou jsem nikdy předtím neslyšel, a ani se nepožehnal. Pak začal krájet kouřící se hovězí na oválné míse, ležící před ním, zatím co Mami podávala na druhém konci stolu brambory a kapustu.

„Tu máš,“ řekl Tati, dávaje mi pěkný kousek přesnými pohyby rukou. Byl to malý, spíše bezvýznamný muž asi sedmačtyřicetiletý, s úzkým obličejem, bledými tvářemi a malýma očima. Jeho tmavý vous byl navoskován do tuha a vlasy měl umně sčesány přes hlavu, aby mu zakryly lysinu. Jeho výraz byl vyznačen onou slabou dávkou odevzdanosti, jaká je patrna na obličejích lidí, kteří vědí, že jsou svědomití a podnikaví,

18$

kteří však nedošli uznání, anebo podle svého mínění nebyli přiměřeně odměněni životem. Měl vysoký škrobený límec, hotovou černou kravatu a zajímavý, ne-li nečekaný, dvouřadový oblek z modrého serže s kovovými knoflíky. Stejnokrojová čapka s lesklým vrškem, podobná čapce námořního důstojníka, ležela na kredenci za ním.

„Jez kapustu s masem, Roberte!“ Naklonil se kupředu a poklepal mi na rameno. „Je to velmi výživné.“

Pod pohledy všech těchto očí bylo mi nesnadné ovládnout cizí nůž s kostěnou střenkou a vidličku, mnohem delší, než jsem měl doma, a mnohem kluzčí. Pak jsem také nerad jedl kapustu a malý kousek hověziny byl hrozně slaný a šlachovitý. Můj otec svým veselým způsobem vždycky prohlašoval, že na našem stole ve Phoenix Crescentu se smí objevit „jen to nejlepší“, a často přišel domů z úřadu s nějakou zvláštní pochoutkou, jako guavovou huspeninou nebo whitestableskými ústřicemi – skutečně byl jsem nadobro rozmazlený kluk a moje chuť byla tak zkažená a vrtošivá, že mě často v uplynulých šesti měsících musila matka podplácet šestipencí a polibky, abych snědl kousek kuřete. Ale přesto jsem cítil, že se nemohu znelíbit Tatimu; dostal jsem s námahou do krku několik soust vodnaté zeleniny.

Zřejmě odvrácen mou horlivostí podíval se Tati na dolní konec stolu k Mami, vraceje se opatrně, avšak starostlivým způsobem k jejich přerušené rozmluvě.

„Paní Chapmanová neříkala nic?“

„Ne.“ Pak pokračovala Mami nižším hlasem. „Ačkoliv se jistě vydala z peněz, když zaplatila poplatky a kdovíco ještě. Zdála se mi být hodnou, citlivou ženou.“

Tati si krátce oddychl. „Je to ulehčení, když se zjistí, že slušnost na světě ještě nevymřela. Musilas vzít drožku?“

„Ne … neměli jsme mnoho zavazadel. Vyrostl skoro ze všeho. A zdá se, že jim lidé vzali všechno.“

Připadalo mi, že jakási vnitřní křeč zchvátila Tatiho. Jakoby pod vlivem nějakého trapného vidění zamumlal: „Výstřednost za výstředností. Není divu, že nic nezbylo.“

„Ale, Tati – v té rodině bylo tolik nemocí …“

19$

„To není důvod k nejhoršímu. Proč se nepojistili? Dobrá pojistka by je byla zbavila obtíží.“ Najednou jeho vpadlé oči utkvěly na mně přívětivě, když jsem se snažil přes rostoucí únavu sníst vše do posledního soustečka.

„Jsi hodný hoch, Roberte. U nás nesmí nikdy nic zůstat na talíři.“

Kate, která seděla proti mně, zádumčivé pozorovala soumrak, jako by ji rozmluva nezajímala, a najednou se na mne povzbudivě usmála. Ačkoliv jí bylo jednadvacet let, tedy jen o tři roky méně než mé matce, byl jsem překvapen, jak málo jí byla podobná. Kde moje matka byla plná, byla ona plochá, měla bledé oči, vysoké lícní kosti a suchou, rozpukanou, růžovou kůži. Její vlasy byly bezbarvé – jako by ustrnuly na středním stupni mezi zrzavostí rodu Gowů a černí rodu Leckieů.

„Předpokládám, žes už chodil do školy?“

„Ano.“ Začervenal jsem se jen proto, že jsem byl osloven. „K slečně Bartyové v Crescentu.“

Kate kývla s porozuměním. „Bylo to tam hezké?“

„Moc hezké. Když někdo dobře odpověděl z náboženství nebo z občanské nauky, dostal od slečny Bartyové bonbónek.“

„Tady v Levenfordu máme také hezkou školu. Myslím, že se ti tu bude líbit.“

Tati si odkašlal. „Myslil jsem, že obecná škola v John Street … a tvoje pomoc, Kate … mu úplně postačí.“

Kate odvrátila oči od okna a podívala se přímo na otce – skoro podmračeně, jako by mu chtěla odporovat: „Vždyť víš, Tati, že to je špatná škola. Robert musí chodit do Akademie, kam jsme chodili všichni. Při svém postavení ho nemůžeš jinam poslat.“

„Dobrá …“ Tatiho oči se sklopily. „Snad … ale dříve ne, až v druhém období. A to je čtrnáctého října – že? Dej mu několik otázek, abys zjistila, do které třídy by mohl být zařazen.

Kate potřásla krátce hlavou.

„Teď už skoro spí únavou a měl by se dostat do postele. S kým bude spát?“

20$

Vyrušen ze své stále se zvětšující malátnosti, vzhlédl jsem k Mami, která začala rychle přemýšlet, jako by jí její zmatky zabránily rozvážit tuto otázku již dříve.

„Pro tebe, Kate, je už příliš velký … Murdochu, tvá postel je velmi úzká. Což ho dát do babiččina pokoje, Tati? Totiž, jen dokud bude babička pryč.“

Tati zamítl tento návrh zavrtěním hlavy. „Za svůj pokoj platí dobré peníze. Nemůžeme něco udělat bez jejího svolení. A pak se brzy vrátí.“

Až dosud se Murdoch neozval. Jedl netečně, rozděloval potravu na malé kousky a prohlížel každý kousek chleba jako detektiv. Čas od času zvedl učebnici, která ležela vedle jeho talíře, a přidržel ji tak těsně u očí, že se zdálo, jako by k ní čichal. Náhle vzhlédl a pronesl jedinou rozumnou radu.

„Musí spát s dědečkem. Je to nejvýhodnější řešení.“

Tati ihned projevil kývnutím hlavy souhlas, ačkoliv se zamračil při zmínce o dědečkovi.

Byl jsem zničen. Ačkoliv jsem už skoro spal, zastavilo se mi srdce hrůzou z tohoto nového výhledu, který mě připoutal k té zvláštní a strach nahánějící osobnosti tam nahoře. Ale bál jsem se jim vzepřít, jsa příliš sláb, abych jen udržel vzhůru oční víčka. Vtom Kate odstrčila židli.

„Pojď se mnou, Robie! – Mami, je voda teplá?“

„Myslím, že ano. Ale neutíkej daleko, čeká tě nádobí!“

V rozkramařené koupelně mi Kate pomohla svléci šaty. Nechápal jsem, proč se začervenala, když jsem se před ní objevil docela nahý. Bylo jen šest palců vlažné vody ve vaně, nažloutlé uvnitř a drsné od nedávného nového nátěru. Sehnula se, aby mě umyla žínkou a kouskem hrubozrnného žlutého mýdla. Hlava se mi kývala dopředu a dozadu a oči byly příliš těžké, aby mohly vyloučit další slzy. Nechal jsem se osušit, jak chtěla, a pak mi opět oblekla denní košili. Nato jsme šli nahoru. A tam na plošině patra se mi objevil v mlžné dálce mezi vlnami, otřesy lodi a hřmotem tunelů, se vztaženou rukou, která mě sevřela – dědeček.

21$

«KAPITOLA 3.»

Dědeček byl těžko snesitelný spáč tím, že hlasitě chrápal, obracel se stále na chuchvalcovité matraci, vycpané mořskou trávou, a tísnil mě ke zdi. Přes to přese všechno jsem spal tvrdě, ale když se blížilo ráno, měl jsem zlý sen. Viděl jsem svého otce v dlouhé bílé noční košili, jak vdechoval páru ze svého inhalátoru, který mu doporučil jeden jeho přítel, když mu ostatní léky nepomáhaly. Chvílemi přestal. Hnědé oči měl plné čtveráctví a vesele žertoval s matkou, která u něho stála a pozorovala ho s křečovitě sevřenýma rukama. Pak vstoupil lékař, starší pán s šedým neúměrným obličejem. Za chvíli se ozval rachot hromu a velký černý kůň s vlajícími černými chocholy se vřítil do pokoje. Skryl jsem obličej v hrůze a v zármutku, když matka s otcem vstoupili na jeho hřbet a odjeli.

Otevřel jsem oči zalit potem a srdce se mi tetelilo až v hrdle, zatím co ranní slunce zářilo do pokoje. U okna stál skoro už oblečen dědeček a vytahoval skřípějící roletu.

„Vzbudil jsem tě?“ Obrátil se. „Je krásný den a svrchovaný čas, abys už byl vzhůru.“

Když jsem vstal a začal se oblékat, vysvětlil mi, že Kate už odešla učit do školy a Murdoch že se také odebral na vlak do Wintonu, kde navštěvoval Skerryovu střední školu a kde se připravoval na místo v poštovní službě. Až Tati odejde do služby, bude dole pro nás „vzduch čistý“. Působilo na mne jako mírný otřes, když mi ještě vyprávěl, že Tati přes svůj skvělý stejnokroj je jen obvodní zdravotní dozorce. Jeho velkou touhou bylo stát se vrchním dozorcem vodáren, kdežto jeho nynější povinností bylo – dědeček se nepopsatelně usmál – dohlížet, aby každý měl v pořádku nádoby na odpadky a záchody.

Vzápětí jsme slyšeli bouchnutí hlavních domovních dveří. Mami přišla ke schodům a zavolala nás, načež jsme sešli dolů.

22$

„Jak jste se vyspali, vy dva?“ Pozdravila nás se slabým spojeneckým úsměvem na své ustarané tváři, jako bychom byli školáci, dychtiví provádět všelijaké kousky.

„Docela hezky, Hannah, díky,“ odpověděl dědeček zdvořile a usadil se v čele stolu v Tatiho židli s dřevěnými opěradly. Toto ranní jídlo, jak jsem brzy poznal, bylo jediné, které jedl mimo samotu svého pokoje, a velmi si toho vážil.

V kuchyni bylo útulně od ranního zatopení; kusy kůrek a střídky byly na Murdochově místě; pocit důvěrného přátelství nás spoutal všechny tři, když Mami nalila do šálků kakao z reklamní konvice firmy Van Houten a přilila vařící vodu z velkého černého kotlíku.

Pak řekla: „Otče, vzal bys ráno s sebou Roberta?“

„Ovšem, Hannah,“ odpověděl dědeček sice zdvořile, ale s určitou výhradou.

„Vím, že mi pomůžeš ze všech sil.“ Zdálo se, že mluví jen k němu samému. „Ze začátku to bude všechno těžké.“

„Pst!“ Dědeček zvedl šálek oběma rukama. „Není třeba, aby ses jen z poloviny trápila, děvče.“

Ale Mami se nepřestala na něho dívat stále stejným smutným poloskrytým úsměvem – zvláštním to výrazem, který, právě tak jako ono malé potřesení hlavou, byl důkazem její hluboké lásky k němu. Když jsme dokončili snídani, vyšla na chvíli a vrátila se s jeho holí, tvrdým kloboukem a listinami, které jsem ho viděl včera opisovat. Pečlivě mu okartáčovala starý, zašlý klobouk a uvázala ještě pevněji tenkou červenou šňůrku, vížící listiny.

„Muž tvého nadání by tohle neměl dělat, otče. Ale sám víš, že nám to pomáhá.“

Dědeček se nevyzpytatelně usmál, vstal od stolu a širokým rozmachem si nasadil klobouk na hlavu. Mami nás doprovodila ke dveřím. Tam přistoupila velmi blízko k dědečkovi a podívala se hluboce a významně s celou vřelostí svého srdce do jeho modrých očí. Pak řekla tiše:

„A teď mi slib, otče – – „

„Tch, Hannah! Snad by ses nezlobila!“ Usmál se na ni shovívavě a vzav mě za ruku, vydal se se mnou na cestu.

23$

Brzy jsme se dostali ke konečné stanici elektrické dráhy, kde čekal červený vůz, jehož průvodčí právě obracel kladku a vkládal její kolečko do vedení, při čemž vznikla prška modravých jisker. Pro mne to vše bylo tehdy naprostou novinkou. Dědeček mě zavedl, abych měl dobrý rozhled, na přední sedadlo na střeše vozu. Držel jsem se jeho ruky ještě křečovitěji. Občas na mne po očku mrkl pohledem plným sdílné horlivosti, zvláště když jsme jeli stoupající rychlostí po mírném svahu od mýtnice a rychle se blížili ranním vzduchem k Levenfordu.

„Jízdenky, prosím!“ Slyšel jsem cvakání kleští průvodčího, který se blížil, a cinkot peněz v jeho tašce – ale dědeček zíral stále kupředu maje bradu na holi, zatím co mu vlasy divoce poletovaly ve větru. Upadl do jakési ztrnulosti, z níž ho nevyrušil ani můj prosebný pohled, ani průvodčího výzva. Takové bylo jeho zaujetí – až do sošné nehybnosti, že průvodčí přešel s pochybností okolo nás. Nato dědeček, aniž změnil posici, vložil do svého nehybného vzezření tolik ujištění přátelské shody a tajného porozumění – což vše vyvrcholilo mrknutím oka, jež bylo plné spoluviny a očekávání – že průvodčí se s porozuměním usmál.

„A to jste vy, Dandie,“ řekl pak a po chvíli váhání se ztratil.

Byl jsem překonán touto ukázkou dědečkova šibalství, ale současně jsem poznal, že jsme v High Street proti obecním úřadovnám. Tam dědeček vystoupil a kráčel k nízké budově, k níž vedlo několik schodů. Vedle nich byla velká mosazná cedule se jménem, jež bylo čištěním skoro odstraněno: Duncan McKellar, právní zástupce. Okna po obou stranách dveří byla na polovic zakryta průhlednou tkaninou. Na jedné straně byl v zlatých, ale už vybledlých barvách nápis Levenfordská stavební společnost, na druhé Pojišťovací společnost Rock. Když dědeček vstoupil do této úřadovny, valná část jeho velikášství byla vystřídána průhlednou ponížeností, která nicméně mu nebránila, aby na mne neučinil komický úšklebek, když nám nelákavá ženská za dřevěným zábradlím přísně řekla, že pan McKellar jedná se starostou Blairem, takže musíme čekat.

24$

Brzy jsem se dozvěděl, že nevrlé ženy se nikdy nesnesly s dědečkem a vždycky se na něho takhle utrhovaly.

Asi za pět minut se otevřely vnitřní dveře a úspěchem zářící muž s tmavými vousy prošel čekárnou, kde si nasadil klobouk. Jeho pozorný pohled mě zmátl; náhle se s odmítavým zamračením vůči dědečkovi zastavil před námi.

„Tak to je ten hoch?“

„Ano, pane Blaire,“ odpověděl dědeček.

Starosta Blair si mě prohlížel skrz naskrz, jako muž, který zná můj příběh lépe než já sám. – Tak zřejmě uvazoval o skutečnostech, spojených s mou osůbkou, že jsem cítil, jak se mi rozechvěly nohy hanbou.

„Ještě ses nespřátelil s hochy svého stáří?“ promluvil s uklidňující vlídností.

„Ne, pane.“

„Můj syn Gavin si s tebou bude hrát. Není o mnoho starší než ty. Přijď k nám brzy za ním. Je to docela blízko na Drumbuck Roadu.“

Svěsil jsem hlavu. Nemohl jsem mu říci, že se mi nechce hrát si s tím neznámým Gavinem. Blair stál ještě chvíli nerozhodně, hladě si bradu, ale pak kývnuv hlavou vyšel.

Nyní jsme už směli k McKellarovi. Jeho vnitřní úřadovna, ačkoliv staromódně zařízená, byla velmi hezká. Ovšemže tam byl mahagonový psací stůl, koberec s červeným vzorkem, do něhož se mi bořily nohy, několik stříbrných pohárů na plášti krbu, a na nudných zelených zdech zarámované fotografie důležitě se tvářících lidí. Sedě v otáčivé židli McKellar promluvil, aniž vzhlédl.

„Jistě zas něco chcete, Gowe. Opsal jste to? Nebo vás žaluje nějaká ubohá holka …“ Zvednuv hlavu postřehl mou maličkost a nedokončil větu, jako bych mu byl zkazil žert. Byl to usedlý padesátník s červeným obličejem, hladce oholený, krátce přistřižených vlasů a střízlivě oblečený. Jeho oči pod pískově žlutým hustým obočím byly suché a pronikající, ale byl v nich ráz dobromyslnosti. Jeho červený spodní ret, od přírody plný, vynikl, když vzal od dědečka listiny a zběžně si je prohlédl.

25$

„Pomoz vám Pánbůh, Dandie, ale jste pilný písař. Bylo toho dost. Přál bych vám, abyste měl tak dobrou svou vlastní práci, jakou jste dokázal opsáním téhle smlouvy.“

Dědeček se zasmál trochu vynuceně. „Člověk míní, Pánbůh mění. Jsem vám vděčný za práci, kterou mi dáváte.“

„Tak odolejte pokušení!“ McKellar učinil záznam v knize, ležící před ním. „Připíši vám to ke zbytku. Náš přítel Leckie“ – nyní napjal jazykem tvář – „dostane šek koncem měsíce. Vidím, že máte přírůstek v rodině.“

Posadil se zpět a vpíjel se do mne očima snad ještě pronikavěji než starosta. Potom – jako by připustil lepší skutečnost proti svému úsudku, když jistě očekával, že se před ním objeví nějaká bojácná a zubožená bytost jako výsledek hrozného řetězu událostí, které se udály před jeho vnitřním zrakem – zamumlal: „Je to dost milý hošík. Ten vám nebude dělat nesnáze – leda bych se mýlil.“

S patřičnou úvahou vybral z drobných v kapse šilink a podal jej přes stůl dědečkovi.

„Kup tomu malému čertíkovi limonádu, Dandie. A pryč s vámi! Slečna Glennie vám dá ještě jinou smlouvu. Mám práce až nad hlavu.“

Dědeček opustil kancelář ve skvělé náladě a vypínal hruď, jako by takto chtěl vychutnat čerstvý vánek. Když jsme sešli se schodů, upozornil mě na druhou stranu ulice. Dvě opravovačky košíků tam obcházely s košíky a proutím. Jedna, mladší, silná a se snědým obličejem, s ohnivě světle-rudými vlasy, které možno často vidět u potulných skotských cikánů, nesla své břemeno na hlavě, kolébajíc se trochu v chůzi, při níž jí vztažené ruce zpevňovaly prsa.

„Podívej se, hochu,“ prohlásil dědeček skoro s úctou, „není-liž to příjemný pohled jednoho svěžího podzimního dne?“

Nemohl jsem souhlasit s jeho názorem – vždyť dvě cikánky, oděné v šátky, nezdály se mně být hodny našeho povšimnutí. Byl jsem sklíčen jistými temnými závěry z advokátní kanceláře, takže jsem cítil okolo sebe víc záhad než dříve. Nemohl jsem to zvládnout, a proto jsem svraštil čelo v zamyšlení, když jsme se vydali zvolna nazpět. Proč jsem byl všem

26$

těm lidem předmětem tak pronikavé zvědavosti? Proč nade mnou potřásali hlavami?

Pravda – ačkoliv jsem ji nemohl uhodnout – byla prostá.

V tomto malém skotském městě, plném předsudků, bylo všeobecně známo, že moje matka, hezká a oblíbená dívka, která mohla udělat „nejlepší partii“, úplně se zneuctila tím, že si vzala mého otce Owena Shannona. Byl to cizinec, s nímž se setkala o prázdninách, Dubliňan, který neměl příbuzenské vztahy, který byl jen bezvýznamným úředníkem ve firmě dovozců čaje a neměl jiné doporučení než smělost a hezký zevnějšek – pakli takové přídomky mohly být doporučením. Nebral se zřetel na léta štěstí, jež spolu prožili. Jeho smrt, po níž následovala nečekaně i smrt matčina, byla považována za odplatu; a mé objevení se u Leckieova prahu bez jakýchkoliv prostředků bylo důkazem soudu Prozřetelnosti.

Dědeček určil k návratu Obecní cestu, odkud jsme měli pohled na rybník. Za půl hodiny – právě když houkalo melodicky poledne ve vzdálených kotlárnách – přivedla nás nečekaná zatáčka do vesničky Drumbucku, které jsme se dotkli předešlého dne s Mami.

Bylo to hezké místo, položené pod zalesněným svahem a proťaté potokem, který tekl pod dvěma kamennými mosty. Šli jsme okolo krámu s cukrovinkami, kde měli plno „kouzelných obálek“ a kousků sladkého dřeva a nahoře nápis „Tibbie Minnsová“ a „Úředně povolený prodej tabáku“; pak okolo otevřených dveří domku, kde seděl tkadlec u stavu. Přes cestu jsem viděl, jak kovář v zástěře okovává bílého koně, maje za zády rudou zář výhně, a nade vším se vznášel pro mne příjemný pach připálené rohoviny.

Zdálo se, že dědeček zná kdekoho – dokonce i pouličního prodavače, který prodával na trakaři ryby, a ženskou, která křičela: „Zavařená rebarbora! Rebarbora!“ Cestou zdravil a byl zdraven nejsrdečnějšími pozdravy. Cítil jsem, že je opravdu velkou osobností.

„Jak se máš, sedláři?“

„A jak ty, Dandie?“

27$

Silný červenolící muž, který stál s vyhrnutými rukávy košile na schodech hostince Drumbuck Arms, pozdravil dědečka obzvlášť srdečně, takže se zastavil, posunul klobouk nazad a přejel si čelo s výrazem příjemného očekávání.

„Nesmíme zapomenout na limonádu, hochu.“

Zatím co vstoupil do hostince, zůstal jsem sedět na teplém kamenném schodu v otevřených postranních dveřích, a díval jsem se, jak několik bílých kuřat klovalo rozsypané zrní na zaprášeném dvoře s chtivým spěchem vetřelců, vědomých malátného poledního klidu ve vesnici, a jak slečna Tibbie Minnsová, strážkyně obchodu s cukrovinkami, na mne pokukuje za zelenou záclonou v okně, při čemž její obličej byl rozmazán vlivem lomu paprsků ve foukaném skle, takže vypadala jako mořská příšera, plovoucí v akvariu.

Nyní mi přinesl dědeček sklenici limonády, která mě příjemně zašimrala na jazyku a ohromně mi zachutnala. Díval jsem se za ním, když se vrátil na své místo mezi polední shromáždění vesničanů v chladné temné místnosti, kde vyprázdnil malou silnou skleničku jediným zkušeným tahem. Potom – mezitím co hovořil velmi suchopárně a důležitě s ostatními – pil v malých doušcích z velké sklenice s pěnou, splachuje tak první napití zlatistého likéru.

Nyní jsem byl upoután výkřiky a pobíháním dvou děvčátek, která běhala za dvěma obručemi po trávníku na druhé straně cesty před hostincem. Protože jsem se cítil osamělý – dědeček byl zřejmě zaneprázdněn na dlouhou dobu – vstal jsem a přišoural jsem se na kraj trávníku. Nestaral jsem se nikdy o cizí hochy; většinu žactva ve třídě slečny Bartyové tvořila děvčata a já jsem se s nimi vždycky dovedl spřátelit.

Mladší z děvčat ustalo ve hře a sedlo si na lavičku, kdežto její společnice zuřivě tloukla do obruče a hnala ji daleko odtud. Děvče na lavičce bylo asi tak staré jako já, mělo sukénku z kostkované vlněné látky se šlemi přes ramena a zpívalo si. Zatím co zpívalo, sedl jsem si nevtíravé na nejzazší kraj lavice a počal si prohlížet škrábnutí na koleně. Když skončilo písničku, ztichlo; pak, jak jsem čekal, se obrátilo na mne s přátelsky pronesenou otázkou:

28$

„Které písničky umíš zpívat?“

Potřásl jsem smutně hlavou. Neuměl jsem zazpívat žádnou s výjimkou jediné, kterou se mě pokoušel naučit otec, a to o krásné paní, zemřevší v nemilosti. Ale líbilo se mi toto děvčátko s hnědýma očima a kučeravými tmavými vlasy, jež mělo přidrženy nazad s bílého čela polokruhovitým hřebenem. Snažil jsem se proto, aby naše rozmluva neuvázla.

„Je tvá obroučka železná?“

„Ovšem. Ale proč říkáš ‚obroučka‘? My říkáme ,kolo‘. A téhle tyčce, kterou je vedeme, říkáme ,hůlka’.“

Zahanben svou nevědomostí, která mě rychle odhalila jako cizince, bleskl jsem okem po její společnici, jež se k nám nyní blížila s kolem.

„To je tvá sestra?“

Oslovené děvče se usmálo, ale klidně a laskavě odpovědělo: „Louisa je má sestřenice. Přijela mě navštívit z Ardfillanu. Já se jmenuji Alison Keithová a bydlím se svou matkou tamhle.“ Označila mohutnou střechu, vynikající ze stromoví, na vzdálené straně vesnice.

Ponížen svou novou chybou a pocitem jejího vznešenějšího bydliště pozdravil jsem bouřlivý Louisin příchod obranným úsměvem.

„Halo!“ Udýchaná Louisa zarazila dovedně kolo a pohlédla na mne úkosem: „Odkud ses tu vzal?“

Bylo jí asi dvanáct let, měla dlouhé vlasy jako len, které odhodila s panovačnou důležitostí, jež mě přinutila, abych se nedal – pro mé a Alisonino blaho.

„Přijel jsem včera z Dublinu.“

„Z Dublinu? Pro pána krále!“ Nyní pokračovala zpěvavým hlasem: „Dublin je hlavní město Irska.“ Pak učinila přestávku. „Narodil ses tam?“

Přikývl jsem, povšimnuv si zájmu v jejím pohledu.

„Pak jsi Ir?“

„Jsem Ir a Skot,“ odpověděl jsem trochu vychloubačně.

Na Louisu to neučinilo takový dojem, jaký jsem čekal, ale přesto promluvila přívětivě.

29$

„Nemůžeš být současně Irem a Skotem. To nejde. Je to vůbec zvláštní.“ Náhlý nápad jí projel hlavou, zvážněla a podívala se na mne ostrým podezřívavým pohledem jako inkvisitor.

„Do kterého kostela chodíš?“

Usmál jsem se povýšeně – copak to nevím? Už jsem chtěl odpovědět: „K Sv. Dominiku,“ když žár, planoucí v jejích očích, ve mně vzbudil podvědomý pud ochrany. Pak jsem řekl:

„Docela do obyčejného kostela. Má vysokou věž. A byl blízko nás ve Phoenix Crescentu.“ Rozpálen touto rozmluvou pokusil jsem se utéci od dalších otázek tím, že jsem předvedl jediný tělocvičný kousek, který jsem uměl – totiž trojnásobný kotrmelec.

Když jsem vstal s rudým obličejem, Louisin pohled, který mě uváděl ve zmatek, zůstal na mně tkvět a její hlas působil víc ve své kruté přirozenosti než jakákoliv obžaloba.

„Už jsem začínala mít strach, že jsi katolík.“ Pak se usmála.

Červenější než kdy předtím jsem vykoktal: „Jak sis to jen mohla myslit?“

„Nevím. Ale je dobře, že nejsi katolík.“

Překonán těmito událostmi jsem zíral na boty, jsa víc v nesnázích skutečností, že Alisoniny oči odrážely cosi z mé trýzně. Stále se usmívajíc Louisa hodila nazpět své dlouhé vlasy.

„Zůstaneš tady?“

„Ano,“ odpověděl jsem tuhými neochotnými rty. „Za tři týdny budu chodit do Akademie, když to chceš vědět.“

„Do Akademie! Tam chodíš ty také, Alison. To je dobře, že nejsi katolík, jak jsem si myslila. Nedovedu si představit, že by v celé Akademii byl jediný katolík. Nebo je tam nějaký?“

Alison potřásla hlavou dívajíc se do země. Víčka mě pálila; najednou se Louisa vesele rozesmála.

„Musíme už jít k obědu.“ Popadla kolo a zkrušila mě svým soucitem: „Nedívej se tak smutně! Nic se ti nestane, je-li pravda, co jsi nám teď říkal. Pojď, Alison!“

30$

Když odcházely, Alison se obrátila a podívala se na mne přes rameno pohledem, naplněným bolestnou sympatií. Ale pomohlo mi to pramálo – tak jsem byl překonán strašnou a nepředvídatelnou katastrofou. Skoro zmrazen hrůzou stál jsem nehnuté a díval se za mizejícími postavičkami, až jsem si všiml, že mě dědeček volal s druhé strany ulice.

Smál se na mne ze široka, když jsem k němu běžel. Viděl jsem, že má rozveselené oči a klobouk nasazen poněkud v divném úhlu. Když jsme kráčeli k Lomond View, klepl mi s porozuměním na záda.

„Zdá se, že máš velké úspěchy u žen, Robie. To byla malá Keithová – že?“

„Ano, dědečku,“ zamumlal jsem.

„Jsou to hodní lidé!“ Dědeček promluvil blahosklonně s nepodezíravou okázalostí: „Její otec byl kapitánem u indického pluku … než zemřel. Matka je jemná dáma, ovšem nepříliš silná. Hraje překrásně na klavír … a její dcerka zpívá jako slavíček. Ale co je ti, hochu?“

„Nic, dědečku. Vůbec nic.“

Potřásl nade mnou hlavou a k mému prudkému zmatku počal pískat. Pískal překrásně – čistě a melodicky – ale bez starostí o případné tlumení. Když jsme se přiblížili k domu, začal si prozpěvovat:

„Má láska je jako rudá, rudá růže, která rozkvetla v červnu …“

Nato dal do úst stroužek česneku a zašeptal mi důvěrně: „Mami neříkej ani slovo o našem malém občerstvení. Zlobila by se.“

31$

«KAPITOLA 4.»

Myslím, že to byla Mamina strategie v tomto časném údobí, když mne odklízela z cesty ostatním členům domácnosti. Často jsem Tatiho neviděl až večer, neboť když měl „prohlídku kouřovodů“ nebo „zkoušku mléka“, nešel ani k obědu. Jeho oddanost k práci byla příkladná; často ani v noci neodpočíval, nýbrž sedě ve svém křesle pročítal úřední zprávy o instalacích nebo o falšování potravin. Každý čtvrtek večer navštěvoval obchodní schůze Levenfordské stavební společnosti.

Murdoch byl skoro celý den ve škole. Když se vrátil domů, prodléval, pokud bylo možno nejdéle, u večeře; pak – ačkoliv se zdálo, že si se mnou chce pohovořit – rozložil si učebnice po stole a usadil se k nim s výrazem těžkého odevzdání.

Kate si odskočila v poledne ze školy na oběd, ale byla nespolečenská a večer se málokdy připojila k rodinnému kruhu. Nešla-li navštívit svou přítelkyni Bessii Ewingovou, zavřela se ve svém pokoji a jala se opravovat úlohy žáků nebo četla, zabouchnuvši za sebou dveře, při čemž jí vyvstaly podivné vybouleniny na čele jako důkaz jejího vnitřního nepokoje.

Nebylo proto divu, že zatím co jsem čekal na zahájení docházek do Akademie, dostával jsem se stále víc do dědečkových rukou. Nehledě k opisování měl velmi málo na práci a ačkoliv předstíral, že na mne pohlížel jako na obtížného tvora, neodříkal se mého společenství. Když bylo odpoledne hezky, brával mě do Drumbuck Greenu, abych se na něho díval, jak vyhrává v kuželkách, které hrál vznešeně se svými dvěma přáteli: sedlářem Boagem, tlustým a prudkým gentlemanem, který prodával ve vesnici koňské postroje už třicet let, a Petrem Dickiem, malým, jakoby vrabčím mužíkem, bývalým listonošem. Ten mi vyprávěl, že v době, kdy sloužil, učinil tolik kroků, že by byl obešel půl světa, a nyní jevil hluboký zájem o Halleyovu kometu, která, jak se obával, mohla se

32$

každou chvíli srazit se zemí. Dědeček se držel znamenitě. Jaký to byl na něho skvělý pohled, když rozhoupával kouli a pak hlásil „všech devět“!

Jindy mě dědeček brával na prohlídku městské čítárny, anebo na cvičení levenfordských hasičů, jež posuzoval velmi přísně. Jednou také, když pan Parkin, který půjčoval loďky na obecním rybníku, byl pryč, svezl mě zadarmo na loďce.

V neděli, kdy jsem měl tak jako tak divný pocit prázdnoty v žaludku, byl doma zcela jiný program. V tento den vstala Mami časněji než jindy a když přinesla Tatimu do postele šálek čaje, dala do trouby pečeni a přinesla mu proužkované kalhoty a žaket. Pak začalo všeobecné pobíhání a zmatek v oblékání. Kate běhala v živůtku a ve spodničce po schodech nahoru a dolů, Mami se snažila dostat prsty do rukavic, které se při praní srazily, Murdoch se objevil v poslední minutě v košili a šlích, vystrčil svou rozcuchanou hlavu přes zábradlí a křičel: „Mami, kams mi dala čisté ponožky?“ – zatím co se Tati škrtil ve svém vysokém tvrdém límečku, hryzal si vousy na chodbě a s hodinkami v ruce neustále vykřikoval: „Zvony začnou zvonit co nevidět!“

Byl jsem si více než kdy jindy vědom toho, jakou jsem byl přítěží těmto hodným lidem, a odklidil jsem se proto do dědečkova pokoje, dokud vzdálené zvony nezačaly vyzvánět v ranním vzduchu a nezvětšily ještě více mou osamělost. Dědeček nešel nikdy do kostela. Zdálo se, že po tom ani netouží; a kromě toho jeho šaty nebyly v dobrém stavu. A tak, když se ostatní vydali do kostela anglikánské církve na Knoxhillu, kde se zúčastňoval bohoslužeb starosta a městští úředníci, mrkl na mne dědeček významně, čímž mi dovolil, abych ho doprovodil na „sousedskou návštěvu“ k jeho známé, paní Bosomleyové, majitelce sousedního domu.

Paní Bosomleyová byla vdova po řezníkovi a byla kdysi první milovnicí kočující herecké společnosti. Její nejlepší úlohou byla císařovna Josefina v „Císařově nevěstě“. Byla silnější postavy – asi padesátnice, její hnědé vlasy byly nakadeřeny želízky, měla široký obličej, tenké červené žilky na tvářích a malé dobromyslné oči, které, když se smála, mizely

33$

v tlustých tvářích. Často, když jsem se díval tyčkami plotu, viděl jsem ji chodit po zahradě se žlutým kocourem Mikádem, při čemž se čas od času zastavovala, narovnala se do malebné pózy a cosi nezřetelného vykřikovala. Jednou jsem jí rozuměl toto: „Zaútočte pro zelené hroby svých vládců! Zaútočte pro svou rodnou zemi!“

Levenford nebyl její rodnou zemí; její původ, jakož i mladá léta byla zahalena temnotou. Později mi hoši ve škole naznačili, že nebyla herečkou, nýbrž že jezdila s cirkusem a byla tetována na břiše. Budu ještě mluvit o paní Bosomleyové později; nyní jen povím, že její pohostinství bylo v příkrém rozporu se spartským šetřením u nás. V předním pokoji mi dala mléko a obložené chlebíčky, kdežto ona s dědečkem pila kávu; poděsila mě hrozně, když si zapálila cigaretu, neboť to bylo po prvé, co jsem viděl kouřit dámu. Tato událost se mi tak vtiskla do paměti, že si dodnes pamatuji značku jejích cigaret v zeleném balíčku. Jmenovaly se „Wild Geranium“.

V neděli odpoledne, když Tati, uvolniv si límeček a kravatu, zdříml si na pohovce v chladných hlubinách salonu a když Murdoch s Kate odešli vyučovat do nedělní školy, dědeček mi opět dal spiklenecké znamení a odloudal se se mnou k vesnici, pohroužené nyní v zažívací klid. Na polovině cesty si odpočinul v aleji u plotu z hlohu, který obepínal Dalrympleovu zahradu.

Byla to překrásná zahrada. Nad vstupní branou zářil nápis „A. Dalrymple, zahradník“. Kapusta, zelí a mrkev byly seřazeny v řadách a v ovocné zahradě byly větve obtíženy hruškami a jablky. Dědeček nejdříve prohlédl opuštěnou alej, pak se podíval opatrně přes plot; nato mlaskl lítostivě jazykem.

„Škoda! Zahradník tu není.“ Potom se obrátil, sňal klobouk a podal mi jej s tajemným úsměvem: „Protáhni se plotem, Roberte! Ušetří ti to cestu k bráně. Natrhej hrušky medovky

– jsou nejlepší. A skloň přitom hlavu!“

Řídě se jeho šeptanými pokyny, prolezl jsem plotem a naplnil klobouk zralými žlutými hruškami, zatím co dědeček stál uprostřed aleje a opatrně obhlížel krajinu a prozpěvoval si.

34$

Když jsem se k němu opět připojil a začali jsme dychtivě jíst, až nám šťáva tekla po bradách, poznamenal vážně:

„Dalrymple by mi dal i svůj poslední angrešt. Je mi velmi oddán, ten vzácný muž.“

Ačkoliv jsem byl zádumčivé dítě, nechci popírat, že u dědečka jsem nacházel velké, byť jen dočasné ulehčení. Ale vyskytlo se nešťastné a podivné nactiutrhání, které mě zbavilo radosti z našich vycházek a které mě poděsilo a zarazilo. Dědeček, který byl kdekým srdečně zdraven a rád viděn, byl vítán jistou částí mládeže výkřiky neuvěřitelného posměchu.

Našimi trapiči nebyli hoši z Akademie, jako Gavin Blair, kterého mi dědeček ukázal přes ulici a před nímž jsem zrudl, ale vesničtí hoši, kteří chytali u mostu do čepic mřenky. Když jsme šli okolo nich, chlapci se na nás divoce dívali a křičeli: „Ví to vrabec,, ví to kos – že pan Gow má hrozný nos!“

Zbledl jsem hanbou, zatím co dědeček kráčel dál naprosto nevšímavě, pronásledován hanebným křikem. Z počátku jsem předstíral, že neslyším. Ale konečně má zvědavost přemohla mé rozpaky. Zeptal jsem se ho se široce rozevřenýma očima:

„Odkud máš ten velký nos, dědečku?“

Ticho. Pak se na mne podíval s vysoka a velmi důstojně.

„Hochu, ten je z války se Zulukafry.“

„Ach, dědečku!“ Má hanba roztála v přívalu pýchy a hněvu proti těm nevědomcům. „Vyprávěj mi o tom, dědečku – prosím pěkně!“

Věnoval mi obezřetný pohled. Ačkoliv váhal, zdál se být polichocen mým zájmem.

„Dobrá, hochu,“ začal. „Nechci se chlubit, ale …“

Zatím co jsem capal vedle něho jako očarován, vyjela velká vojenská výprava z přístavu vyprovázena pláčem krásných žen a přistala u vyprahlého pobřeží i s čackým hrdinou brigády Scottish White Horše, velitelem Dougalem Macdougallem.

Protože se dědeček vyznamenal v boji proti Matabelům, byl brzy povýšen a stal se plukovníkovou pravou rukou. A hned nato byl vybrán, aby nosil zprávy z obležené posádky, když brigáda White Horse byla odříznuta. Sotva jsem dýchal, jak

35$

se v noční temnotě, v každé ruce revolver a mezi zuby nůž, plížil přes kamenitou pláň. Prošel již skoro nepřátelskými liniemi, když měsíc – ten zrádný měsíc! – vyplul z mraků. Divoši se na dědečka ihned vrhli. Pif! Paf! Puf! Jeho kouřící revolver byl prázdný. Opřen o balvan, chtěl se prosekat nožem. Černá těla číhala na zemi okolo něho. Vtom silně zahvízdal a z temnot noci přicválal jeho zamilovaný bělouš. To byla divoká půlnoční jízda! A za ním se hnali rychlonozí Zulukafři. Hvízdot šípů naplňoval vzduch. Tsí! Fí! Konečně umdlen a krváceje – vise na koňově krku – dorazil do tábora. Vlajka byla zachráněna.

Zhluboka jsem vydechl. Vzrušením a obdivem mi ztrnuly oči.

„Byl jsi těžce raněn, dědečku?“

„Ano, holičku. Byl – „

„A tehdy tě trefili do … nosu?“

Kývl slavnostně a pohladil svůj čichací orgán se vzpomínkovou něžností. „Ano, hochu … byl jsem střelen otráveným šípem … byl to přímý zásah.“ Narovnávaje si klobouk proti slunci, zakončil ještě připomínkou: „Sama královna mi vyjádřila politování, když mě vyznamenala v Balmoralu.“

Obdařil jsem ho novým zbožněním a novou něžností. Skvělý hrdina dědeček! Držel jsem se pevně jeho ruky, když jsme se vraceli z hostince Drumbuck Arms do Lomond View.

Když jsme vstoupili, byla Mami v chodbě a pročítala pohlednici, která byla právě doručena odpolední roznáškou.

„Babička se vrátí zítra.“ Pak se obrátila ke mně. „Těší se, že tě uvidí, Roberte.“

Tato zpráva se podivuhodně dotkla dědečka. Nepromluvil, ale obdařil Mami jedním ze svých zvláštních úšklebků, jako by byl spolkl něco kyselého, a začal šplhat do schodů.

Mami se dívala za ním a snažila se ho utěšit. „Nechtěl bys vajíčko k čaji, otče?“

„Ne, Hannah, ne.“ Nebojácný zabíječ Zulukafrů mluvil malomyslně. „Po téhle zprávě nemám chuť vůbec na nic.“

Pak odešel nahoru. Slyšel jsem ještě melancholický zvuk per, když se vrhl do svého ušáku.

Ať byla dědečkova reakce jakákoliv, já byl pln očekávání.

36$

Příštího dne – bylo to v sobotu – dramatický zvuk drožky mě vylákal úprkem k oknu.

Vzrušeně jsem pozoroval babičku, jak sehnula hlavu, přitiskla jednou rukou kabelku na pláštěnku, pošitou černými korálky, druhou rukou zvedla sukně nad svá perka a počala opatrně vystupovat z drožky. Kočí se zdál zbaven vší dobré nálady. Když mu babička platila, zvedl ruce; konečně, jako by uznal svou porážku, souhlasil s tím, že přinese zavazadla. Dědeček odešel mlčky na procházku v tuto neobvyklou dobu, ale Kate s Murdochem přišli babičku uctivě uvítat. V předsíni Mami zavolala: „Robie! Kde jsi? Pojď pomoci babičce se zavazadly!“

Vyběhl jsem a za všeobecného zmatku jsem počal nosit lehčí zavazadla do nejvyššího patra, při čemž jsem si, pokud to šlo, prohlížel babičku s plachým zájmem. Byla to velká žena s ploskýma nohama, silnější než dědeček, s podlouhlým, pevným, žlutavým a hluboce vrásčitým obličejem, příjemně se odrážejícím od neposkvrněně bílého límečku, který zdobil její černou pláštěnku. Její vlasy, stále ještě tmavé, byly rozděleny uprostřed pěšinkou a na konci jejího dlouhého tenkého horního rtu byla malá hnědá skvrna, z níž trčela štětička chloupků. Když mluvila s Mami, vykládajíc jí události cesty, ukazovala silné, vybledlé falešné zuby, které nebyly v nejlepším pořádku, takže jsem slyšel slabý cvakot.

Nahoře se odemkly ony tajemné zamčené dveře a zatím co se prababička osvěžovala dole šálkem čaje, seděl jsem ve dveřích na velkém kufru a uspokojoval zvědavost, která mě už tak dlouho trápila. Byl to čistý a uspořádaný pokoj, kde bylo cítit kafr a včelí vosk; dva přehrnuté koberce tvořily ostrov na naleštěné podlaze a mezi tím vším vynikala těžká mahagonová postel s točenými nohami, tlustým tmavočerveným přehozem a velkým polštářem, vycpaným kajčím peřím, při čemž lesknoucí se nočník se diskrétně krčil pod ní. V rohu byl šicí stroj; u okna čekala houpací židle s plyšovým opěradlem. Tři barevné litografie, velkolepé a současně hrůzné, visely na zdech: „Samson ničící chrám“, „Přechod Izraelitů Rudým mořem“ a „Poslední soud“. V smutném ebenovém rámu, upra-37$

veném jako náhrobní kámen, a blízko dveří, takže jsem si mohl všechno přečíst, visela černě lemovaná báseň „Významný den“, která velebila Abrahama, že povolal na svá prsa Samuela Leckiea a seslal těžký zármutek na Samuelovu oloupenou a milovanou manželku.

Prababička vystoupila nahoru zvolna, ale rozvážně, stoupnuvši pevně na každý schod, kdežto já tu trčel proti své vůli jako očarován – zcela po způsobu oněch rybek, které více pudem než vůlí jsou postupně nakloněny následovat obry hlubin. Prohlížela svůj pokoj, nebylo-li tam něčím hnuto; pohybovala židlemi o zlomek palce, zkoušela nohou šlapadlo na šicím stroji a po celou dobu mě prohlížela jasným, ale pronikavým zrakem.

Konečně – ne zcela uspokojena – potřásla hlavou a otevřevši svůj příruční vak, vyňala z něho brýle, bibli a několik lahviček léků, které rozestavila s největší přesností na malý stolek, přikrytý háčkovanou pokrývkou a stojící vedle postele. Pak se obrátila ke mně a oslovila mě širokým venkovským přízvukem.

„Byl jsi hodný, když jsem byla pryč?“

„Ano, babičko.“ Vynechal jsem slůvko „pra“ stejně jako u dědečka.

„Jsem ráda, že to slyším, hošíčku.“

Její střízlivý způsob řeči přešel v teplejší projev. „Můžeš mi pomoci uspořádat věci. Nemohu odtud odjet ani na den, aby mi tu někdo nehýbal nábytkem.“

Pomáhal jsem jí vybalovat, zatím co ona rozvěšovala šaty a skládala prádlo do skříně. Pak mi podala flanel a poznamenavši, že čistota sídlí v sousedství zbožnosti, nařídila mi leštit svícny, zatím co sama oprašovala peřovým oprašovadlem porcelánové psíčky na plášti krbu.

Potěšena mou činností zmírnila později svou strohost a oblažila mě pohledem hluboké a významné starostlivosti.

„Jsi opravdu hodný hoch. Tvá babička má pro tebe něco dobrého.“

Ze zásuvky jedné skřínky vylovila hrst tvrdých větrových bonbonů, vzala si jeden sama a ostatní mi vnutila.

38$

„Cucej je – ale nekousej!“ poradila mi. „Vydrží ti déle.“ Pak mi pohladila čelo jako ochránce. „Budeš babiččin hošíček. Vezmu tě někam na čaj.“

Podle svého slibu podržela mě většinu dne. Hovořila se mnou čas od času a někdy mi vyprávěla dokonce ledacos o sobě. Pocházela ze zámožné venkovské rodiny. Její bratranec, u něhož dlela na návštěvě, měl v Ayrshire velké hospodářství. Její manžel Samuel byl kdysi hlavním dozorcem v levenfordských kotlárnách bratří Marshallů, „světec“, který jí pomáhal hledat milost Boží. Jednoho nezapomenutelného dne, když přecházel dvůr, padla mu na hlavu při dopravě s jeřábu tuna ocele. Chudák Samuel! Ale odešel k Pánu a bratři Marshallové se zachovali k vdově velmi hezky: brala od nich každého čtvrt roku pensi. Byla nezávislá, díky Bohu, a mohla slušně platit za ubytování a stravu.

Ve čtyři hodiny odpoledne mi poručila, abych si umyl obličej a ruce. Za půl hodiny jsme se vydali na cestu do vesnice Drumbucku.

Touto dobou už měl na mne vliv babiččin přísný a křesťanský duch, takže ve snaze získat si její náklonnost stal jsem se vážný, staromódní, ba dokonce jsem počal napodobovat její způsob kývání hlavou. Byl jsem naplněn přenáramným pocitem důležitosti, když jsem kráčel vedle ní a ona byla oblečena v celou svou nádheru. Přestože den byl velmi teplý, měla na sobě totéž oblečení, v němž přijela, nesouc jako žezlo svůj dlouhý, těsně stočený slunečník s rukojetí, vykládanou zlatem a perletí.

„Pamatuj si, hošíčku,“ napomenula mě, když jsme zahnuli ke krámu s cukrovinkami mezi koňským napajedlem a kovářstvím, „že se musíš chovat způsobně. Slečna Minnsová je má nejlepší přítelkyně – chodíme do téhož svatého shromáždění. Nesrkej, až budeš pít čaj, a mluv jen, když budeš tázán.“

Nebylo by mě ani napadlo, když jsem před časem tiskl dychtivě obličej k výkladci slečny Minnsové, že budu tak brzy jejím hostem. Dveře se otevřely s cvaknutím, jak do nich babička strčila, a já ji následoval v patách dolů do přívětivého pokojíčku v malém sklepení, kde byly cítit větrové bonbony,

39$

anýzové kuličky, voňavé mýdlo a lojové svíčky. Slečna Minnsová, malá ohnutá žena v tuctových černých šatech, s ocelovými brýlemi na čele, seděla za pultem a pletla; ale když jsme vstoupili a náhle se před ní objevili, vykřikla radostí a překvapením.

„Pro páníčka – snad ses nevrátila?!“

„Ano, ano, Tibbie – jsem to já a nikdo jiný.“

Babička byla potěšena, že zastala svou přítelkyni nepřipravenu na svůj příchod, a oplatila jí vřelé přivítání, jež bylo často přerušováno hojnými výkřiky slečny Minnsové.

Pak kulhajíc vlivem reumatismu odešla slečna Minnsová do zadní části krámu, kde rozložila na kulatý stůl šálky a konvice a postavila na oheň kotlík, všímajíc si bedlivě babiččina vyprávění o tom, že se vypravila též do Kilmarnocku, kde se konala shromáždění, jež navštěvovala i ona.

„Ano,“ povzdychla slečna Minnsová při závěru v pokorném a něžném polichocení, „byl to pro tebe prospěšný čas. Kéž bych byla slyšela kázat pana Dalgottyho. Ale je lépe, žes tam byla ty než já.“

Nalévajíc čaj počala líčit babičce všechno, co se tu událo za její nepřítomnosti: narození a úmrtí, a ačkoliv jsem tomu tehdy nerozuměl, i nejrůznější těhotenství, která se tu vyskytla. Ale když byly tyto světské malichernosti odbyty, nastalo ticho. Dívaly se po mně s výrazem labužníků, kteří po předkrmu se chtějí věnovat se zvýšenou chutí hlavním jídlům.

„Je to jemný hošík,“ řekla otevřeně slečna Minnsová. „Vezmi si ještě jeden koláč, budoucí muži. Půjde ti k duhu.“

Mohl jsem se cítit jen polichocen touto zvláštní pozorností. Slečna Minnsová mi také dala – jenom mně – celou mísu zákusků a zvláštní podušku na židli, abych byl výše u stolu. Když pak zjistila, že jsem nevypil všechen čaj, přinesla mi z krámu láhev žlutě zbarvené sodové vody s nálepkou, na níž byl vyobrazen silák v levhartí kůži, jak zvedá činky nesmírné váhy.

„A teď, chlapečku,“ řekla mile, „pověz babičce a mně, jak se ti vedlo. Byls hodně s dědečkem pohromadě?“

„Ovšemže ano. Byl jsem s ním skoro pořád.“

40$

Obě dámy vyměnily významný a pochmurný pohled. Pak se mne zeptala babička hlasem, který se zdál zahalovat to, co měla za lubem:

„A co jste dělali skoro pořád?“

„Plno věcí.“ Začal jsem vyprávět ze široka a vzal jsem si sám od sebe ještě jeden zákusek. „Hráli jsme v kuželky s panem Boagem. Honili jsme Zulukafry. Trhali jsme hrušky v zahradě pana Dalrymplea … ovšem dědeček měl dovoleno, aby mě poslal skrz plot.“ Polichocen jejich pozorností vzdal jsem dědečkovi plnou úctu tím, že jsem nezapomněl ani na návštěvu hostince Drumbuck Arins, ani na ony dvě cikánky, které se dědečkovi líbily na High Street.

V přestávce, která nato následovala, babička se nepřestala na mne dívat s výrazem nelíčeného slitování. Pak s velkou rozvahou, ale pevně – jako by byla rozhodnuta dozvědět se i nejhorší, počala zkoumat mou vzdálenější minulost, snažíc se ze mne získat obraz mého života v Dublinu. Její postup byl tak umírněný, že jsem jí brzy podával bez výčitek svědomí všechny podrobnosti o své výchově.

Když jsem skončil, obě ženy se na sebe podívaly a podivně se zamlčely.

Konečně se rozhovořila potlačovaným hlasem slečna Minnsová: „Tak teď víš, na čem jsi.“

Babička důrazně sklonila hlavu a podívala se na mne: „Drahý Roberte, běž si ven na chvíli hrát. Musím si o něčem pohovořit se slečnou Minnsovou.“

Rozloučil jsem se se slečnou Minnsovou a pak jsem postával u napajedla, nevěda kudy kam, až se ke mně přidala babička. Na zpáteční cestě se mnou vůbec nepromluvila, ačkoliv držela mé rámě s nelíčeným soucitem. Ihned mě zavedla do svého pokoje, zavřela dveře a sňala pláštěnku.

„Roberte,“ řekla potom, „pomodlíš se se mnou?“

„Ano, babičko,“ ujistil jsem ji s úzkostlivou vroucností.

Jako by jí srdce krvácelo, vzala mě za ruku, přinutila pokleknout, pak si klekla těžce vedle mne, vše to za houstnoucí temnoty v pokoji. Její modlitba, plná důvěry a oddanosti, zněla za mé blaho. Vzrušen a maje obličej stažen úzkostí, byl

41$

jsem nicméně pohnut pevností a osobní vlastností modlitby a mé oči byly naplněny slzami, když babička, poprosivši o odpuštění pro hříšníka a o nekonečnou trpělivost pro sebe, poručila mě něžně nebi. Když skončila, vstala, usmála se vesele, stáhla rolety a rozsvítila plyn.

„Ty šaty, které nosíš, Roberte, jsou hrozné. Nevím, co by si o tobě pomyslili v Akademii.“ Zavolala mě k sobě a zkoušela ubohou jakost látky mezi ukazováčkem a palcem. „Zítra ti začnu něco šít na stroji. Přines mi míru ze zásuvky!“

Zatím co jsem stál bez hnutí, brala mi míru se všech možných stran a psala nasliněnou tužkou všelijaká čísla na hnědý střih, který vyňala z módního žurnálu. Pak otevřela zásuvku kredence a hlasitě přemýšlela. „Tady někde mám seržovou spodničku. Tady je!“

Ještě kramařila, když se ozvalo zaklepání na dveře.

„Robie!“ Dědečkův hlas zazněl na chodbě. „Je čas jít spat!“

Babička se obrátila u kredence.

„Dám ho do postele sama.“

„Ale on spí se mnou.“

Nato vznikla přestávka. Pak se ozval dědečkův hlas.

„Jeho noční košile je v mém pokoji.“

„Opatřím mu noční košili.“

A zase ticho – ticho porážky. Za okamžik jsem slyšel zvuk odcházejících dědečkových pantofli. Byl jsem hrozně vzrušen a asi to bylo patrné na mém bledém obličeji, poněvadž babiččiny způsoby se uklidnily, takže jsem zvolna nabýval dojmu ochrany. Odstrojila mě, nalila vodu do svého umyvadla a umyla mě. Pak mě zabalila do flanelového ručníku a nakonec mi pomohla do vysoké postele. Usadila se vedle mne, pohladila mi čelo, jako by ji čekal nepříjemný úkol.

„Ubožáčku!“ povzdychla s pravou lítostí. „Chci, aby ses na něco připravil. Tvůj dědeček nikdy nebojoval ve válce. Po celý svůj život se nedostal dál než nějakých padesát mil z wintonského hrabství.“

Co to říkala? Mé zorničky se rozšířily v záchvatu nedůvěřivosti.

43$

„Nemám povahu, abych mluvila o někom špatně,“ pokračovala, „ale tohle je svatá povinnost, která se dotýká tvé budoucnosti.“ Když její hlas pokračoval, má celá bytost se bouřila a já se snažil neposlouchat, co mi říkala, ale slova pronikala ke mně stále nezadržitelněji: „Ztroskotal ve všem, co začal … vyhodili ho z každého místa … výběrčí cla … léta žil z ruky do úst. To znamenalo konec pro jeho ubohou ženu … pak začal pít … vidíš mu to v obličeji – na nose. A teď společnost, s níž se stýká: Boag má za sebou trojnásobný úpadek a Dickie je jednou nohou v chudobinci. Nemá ani penny úspor … závisí na dobročinnosti mého syna …“

„Ne! Ne!“ křičel jsem zakrývaje si uši rukama a zabořuje hlavu do polštáře.

„Musil ses to dozvědět, Roberte.“ Narovnala ložní prádlo. „Není to správný vliv na dorůstajícího hocha. Neplač, jehňátko. Postarám se o tebe.“

Čekala trpělivě, až jsem se vyplakal, pak vstala a prohlásila, že je také unavena. Ohlásila ještě: „Ranní ptáče dál doskáče,“ a začala se svlékat.

Přestože jsem byl zoufalý, byl jsem očarován divadlem, které se mi naskýtalo, a proto jsem se musil dívat chtě nechtě. Nejdřív sňala vnější výstroj, skládající se z černého čepce, který jí seděl na vlasech stále ještě hnědých. S prsou odepjala tenký řetízek se zlatými hodinkami, které opatrně natáhla a pověsila na háček nad krbem. Pak přišla řada na bílý šál, jímž si zahřívala ramena. Hezkou chvíli trvalo rozepínání její černé hladké blůzy, kterou pak odložila na houpací židli. Pak následovaly živůtky, skládající se z bílých pásů jemného plátna – asi čtyři jsem napočítal – , jejichž konce byly svázány tkanicemi. Pak jsem viděl babičku, uvězněnou v tmavé šněrovačce, která ji úplně obepínala a tyčila se až k ramenním jamkám.

V tomto údobí svlékání se zastavila a vyňala si z úst umělý chrup jediným, skoro kouzelným hmatem levé ruky, což proměnilo její obličej překvapujícím způsobem. Její přísné tahy se změnily v příjemnou mírnost. Jakmile umístila chrup ve skleničce s vodou, nasadila si bílý noční čepec, jehož pentle,

43$

uvázané těsně pod bradou, opět obnovily tuhost jejího obličejového složení.

Nyní spustila na zem sukni a vystoupila z ní, což se opakovalo se všemi spodničkami. Počet spodniček, které babička měla na sobě, stal se jednou z největších spletitostí v mém raném životě: nejdřív jedna černá z vlněné látky, pak tři z bílé vlny, dvě z krémově žlutého flanelu, to už bylo šest … ale poslední a výlučné tajemství jsem nerozluštil nikdy, neboť v této chvíli se na mne babička zadívala sice přísně, ale současně plaše.

„Roberte! Obrať se ke zdi!“

Když jsem poslechl, slyšel jsem ještě šustění padajících šatů, pak rozpínání kostic; další zvuky; potom zhasl plyn a babička si ulehla vedle mne. Spala klidně a pokojně, ale její nohy, které ihned přitiskla ke mně, byly velmi studené. Leže na straně prohlížel jsem v šeru její chrup, jak se na mne leskle zubil s nočního stolku: skládal se z horní i dolní řady zubů, byl zelenavé barvy, staromódní, ale velmi silný, s mohutným spojovacím perem. Dědeček neměl takový umělý chrup; ale já náhle zatoužil celým svým srdcem přes všechnu jeho lehkomyslnost, abych byl opět u něho.

44$

«KAPITOLA 5.»

Stará šedokamenná Akademie s vysokou čtvercovou věží s hodinami, s prošlapanými schody, s dlouhými vlhkými chodbami a s teplými třídami naplněnými pachem křídy, dětí a hořícího plynu, vyčnívala už přes sto let svou hlubokou obloukovou chodbou do High Street, kde byl vchod, jejž jsem svou neklidnou představivostí přirovnával k otvoru hory v Hameln, kam zavedl krysař děti zvukem své píšťalky.

Téhož dne ráno, kdy jsem měl projít tímto vchodem a kdy jsem se probudil pln úzkosti a vzrušení, babička mi ohlásila, že můj oblek je hotov. Vedla mě s uspokojením k oknu, kde jej malebně rozložila na hedvábný papír, aby mě překvapila.

První pohled na nový oblek, když jsem k němu vzhlédl, mě tak překvapil, že jsem sotva mohl promluvit. Byl zelený, ale nepůsobil na oko uklidňující tmavostí, nýbrž se vtíral do pozornosti veselou živě olivovou barvou. Je pravda, že jsem viděl tuto látku na babiččině stroji, když šila, ale myslil jsem si, že je to podšívka.

„Oblec si jej!“ řekla s pýchou.

Byl mi velký; kabát mě úplně pohltil, široké kalhoty na mně volně visely, jako by to byly dlouhé kalhoty, uříznuté pod koleny.

„Moc hezký!“ Babička si libovala a poklepávala mě na znamení spokojenosti. „Sluší ti výtečně. Je právě na tvou postavu.“

„Ale co ta barva, babičko? „ bránil jsem se chabě.

„Barva!“ Vytáhla bílou stěhovací nit a pokračovala na polovic úst, neboť ve rtech svírala špendlík. „Co je ti po barvě? Je to báječná látka, která se nikdy neodře.“

Přistoupil jsem k oknu. Podíval jsem se zblízka na rukávy a všiml jsem si v látce jemného proužku, složeného z malých

45$

uzlíků: nebesa – byl to vzorek růže, hodící se překrásně pro babiččinu spodničku, ale stěží na šaty pro mne!

„Babičko, dovol mi, abych si vzal pro dnešek své staré šaty!“

„Nesmysl! Šila jsem je včera do noci, abych je dodělala.“

Babiččina chvála jejího výtvoru mě zviklala, takže jsem vyšel z pokoje trochu klidnější, ale dole mě zastihl Murdoch. Spatřil mě už na schodech a zarazil se nadneseným zděšením. Zakoulel očima a položil se na zábradlí s divokým výbuchem smíchu. „Už je to tady! Konečně se to objevilo!“

V kuchyni mě nijak neuklidnilo Mamino podivné mlčení a její způsob zvláštní laskavosti, když mi dávala kaši.

Vysel jsem do chladného šedého rána zmalátnělý a vědom si toho, že v celé této nahnědlé podzimní skotské krajině byl jen jediný jarní živel – a ten jsem byl já. Lidé se za mnou obraceli a nepřestávali se ohlížet. V bázlivém studu jsem se vyhnul hlavní třídě a šel jsem Obecní cestou, která byla klidnější, ale delší, takže jsem přišel do školy pozdě.

Po menší nesnázi, kdy jsem zabloudil v chodbách, nalezl jsem druhou třídu, do níž jsem byl zařazen na Katino upozornění. Celá třída už byla pohromadě, když jsem vstoupil; učitel Dalgleish už byl za stolkem a vyučoval. Pokusil jsem se dostat se nepozorovaně do nejbližší prázdné lavice, ale učitel mě zarazil v půli cesty. Nebyl, jak jsem objevil, trapitelsky založen, neboť měl dny skvělé blahosklonnosti, kdy nám rozdával bohatství zajímavých vědomostí; ale měl také období temna a hořkosti, kdy v něm řádil ďábel. Já nyní s úlekem poznal podle způsobu, jak si hryzl konec knírku, že jeho nálada je prašpatná. Očekával jsem, že mě pokárá za mé zpoždění. Ale nekřikl na mne. Místo toho sestoupil se stupínku a obešel mě volným krokem, maje hlavu lehce skloněnu k jedné straně. , Celá třída se na mne dívala a třásla se vzrušením, co bude dále.

„Tak!“ řekl konečně. „My jsme ten nový žák. A jak se zdá, máme nové šaty. Údobí zázraků dosud neskončilo.“

Vlna očekávání proběhla třídou, ale já mlčel.

46$

„Ctěný pane, nehněvejte se na nás. Ale kde jste koupil ten šat? Na High Street nebo u vetešníka?“

Zbledl jsem až ke rtům. „Ušila mi jej prababička, pane učiteli.“

Třídou zahřměl nespoutaný řehot. Mr. Dalgleish s očima podlitýma krví pokračoval v procházce okolo mne.

„Podivuhodná barva, ale přiměřená. Seznáváme, že jste potomek starých Irů. Je tomu tak?“

Ještě větší smích třídy. V celém množství šklebících se obličejů, zvětšeném mou mizející odolností na šíři kolosea, byly jen dva obličeje, které se nesmály. V první lavici Gavin Blair se díval na učitele s chladným pohrdáním a Alison Keithová přes učebnici nespustila se mne své hnědé zarmoucené oči.

„Odpovězte na mou otázku, ctný pane! Jste nebo nejste učedník svatého Patricka?“

„Nevím.“

„On neví!“ Zvuk jeho hlasu způsobil, že se třída válela smíchy po lavicích. „Vpadne k nám ozdoben barvou jetelových lístků, jako živá oslava srdcervoucí balady ,Naše zelená barva’, kterou se honosili Patrickovi stoupenci – a rdí se, když má připustit, že svěcená voda právě zrosila jeho čelo …“

Řev pokračoval, ale vtom se obrátil a jediným chladným pohledem utišil třídu. Pak ke mně promluvil přirozeným hlasem.

„Bude tě zajímat, že jsem vyučoval tvou matku, ale myslím, že jsem tenkrát zbytečně ztrácel čas. Sedni si tamhle!“

Třesa se ponížením doklopýtal jsem na své místo.

Doufal jsem, že tohle ukončí mé utrpení. Ale běda – byl to jen začátek. V první přestávce jsem byl obklopen pokřikujícím a ječícím hejnem. Ačkoliv jsem už byl označen jako odlišný od ostatních, nyní jsem byl poznamenán jako zrůdný člen stáda.

Bertie Jamieson a Hamish Boag byli moji nejhorší mučitelé. „Máš zelenou barvu, ale modrá ji přebíjí!“ Tím mínili modrou barvu patrona Skotska sv. Ondřeje. Bylo to horší, než když si ze mne tropil šašky učitel Dalgleish, ale původ byl stejný. Ne—

47$

šťastná babiččina spodnička vyvolala rasovou a náboženskou nenávist Skotů evangelíků proti Irovi katolíkovi.

V hlavní přestávce jsem se zamkl na záchodě, maje kus chleba, potřený rebarborovou zavařeninou, nedotknutý v papíře na kolenou. Byl jsem však objeven a vytažen na denní světlo.

Odpoledne jsme měli tělocvik, který vedl ve školní síni školník, bývalý šikovatel. Když jsem odložil zároveň s ostatními kabát, Bertie Jamieson a Hamish Boag se ke mně přiblížili s výhružným výrazem. Bertie byl klackovitý hoch s vyvstalým čelem, který se stále hádal a pral s děvčaty. Řekl mi: „My ti to naložíme později.“

„Ale proč?“ zakoktal jsem.

„Protože jsi špinavý papeženec.“

V průběhu následující hodiny jsem cvičil „rozpažit“ a „do dřepu“ s chvějícími se koleny. A skutečně: jak bylo po cvičení a školník odešel, byl jsem vtlačen do šatny. Přesilou větších hochů jsem byl odstrkán do rohu, kde Jamieson mě chytil za ruku a počal mi ji bolestně kroutit za zády. Snažil jsem se mu vymknout, ale uklouzl jsem a upadl. A vzápětí – zatím co Hamish Boag mi sevřel nohy – sedl si mi Jamieson na prsa a počal bušit mou hlavou o zem.

„Jen mu nalož!“ křičelo několik hlasů. „Vyraž z něho nádivku!“

Tohle poskytlo Jamiesonovi námět k činu. Pustil mé vlasy a vyměnil pohled s ostatními. „Kdo má nůž? Podíváme se, je-li zelený na rubu jako na líci.“

„Ne, Bertie, ne!“ křičel jsem. Sotva jsem mohl promluvit pro zvýšený tlukot svého srdce. Vtom však zazněl zvonec a hoši byli nuceni nechat mě vstát. Když jsem došel k chodbě, odkud jsme měli pochodovat do třídy, všiml si mé zmačkané podoby pan Dalgleish, který stál u zvonce a držel v ruce jeho paličku.

„Co to znamená?“

Ostatní odpověděli patolízalským sborem za mne: „Nic, pane učiteli.“ Pak vykřikl zezadu malý Howie, všetečný jako

48$

veverka: „Obdivovali jsme se jen Shannonovým zeleným šatům.“

Pan Dalgleish se kysele usmál.

Po celý týden jsem plně cítil bídu života. Nebylo konce mých urážek a mého ponižování. Po škole, právě před kostelem Svatých andělů, který stál zcela blízko Akademie, byla obvykle shromážděna tlupa dravců v chlapecké podobě. Ačkoliv jsem nikdy předtím nevkročil do oné budovy, byl jsem přinucen mrznout uvnitř a prosit za odpuštění hříchů, vyloupit pokladničku, políbit soše kněze palec a jiné části jejího těla. Moji trapiči byli nemilosrdní a když jsem se jim v zoufalství vyrval, přemohli mě přesilou.

Abych se jim vyhnul, byl jsem neustále na číhané a připraven k útěku. Chodil jsem oklikami a opuštěnými cestami, zvláště Obecní cestou, která vedla okolo kotláren; avšak ani tam jsem nebyl v bezpečí. Mé strašné zelené šaty byly patrny i na dálku a dělníci na mne pokřikovali: „Zelenáči! Rosničko! Ví maminka, že jsi utekl?“ Jejich poznámky byly dobromyslné, ale já už byl tak přestrašen, že jsem nerozeznával rozdíl mezi veselím a ubližováním. Klesal jsem stále hlouběji v zoufalství, pletl jsem doma páté přes deváté, ve škole jsem pokaňkal všechny sešity a choval jsem se jako slabomyslný. Jednou mě vyzval pan Dalgleish, abych vstal a přednášel báseň, které jsme se učili. Otálel jsem tak dlouho, až se na mne rozkřikl: „Nač čekáš?“ Odpověděl jsem nepřítomně bezmyšlenkovitě: „Prosím, pane učiteli – na své zelené šaty.“ Ohromující ticho – a pak velký výbuch smíchu.

Nemohl jsem to už déle snést. Toho dne večer jsem vrazil do dědečkova pokoje. První vdechnutí známého ztuchlého, ale milovaného pachu mi vehnalo slzy do očí. Od té doby, co mě přijala babička za vlastního, odcizil jsem se dědečkovi úplně, a ačkoliv jsem byl připraven poprosit ho za prominutí, míjel mě vždycky bez povšimnutí s pohledem upřeným do dálky a usmívaje se mrazivým a pohrdavým úsměvem, při čemž odpověděl na mé koktavé vysvětlení bezvýraznou poznámkou: „Spi, u koho se ti líbí, hochu.“ Nyní seděl ve svém křesle nečinně s filosofickým a snad i trochu lhostejným výrazem.

49$

„Dědečku!“ zašeptal jsem.

Zvolna se obrátil. Mýlil jsem se? Nebo se jeho oči rozšířily, když mě viděl? Přestávka.

„Myslil jsem si to, že se vrátíš,“ řekl prostě; pak věren svému zvyku užívání průpovídek dodal: „Staří přátelé jsou lepší než noví.“

50$

«KAPITOLA 6.»

Konečně uklidněn a usazen na dědečkově kolenu – radostné znamení našeho smíření – vylil jsem mu své srdce. Naslouchal mi bez jediného slova. Když jsem skončil, vzal s poličky pevnou rukou jednu z nacpaných dýmek.

„Tady se dá udělat jen jedno,“ řekl svým nejrozumnějším hlasem. Jak jsem velebil jeho klidnou logiku po tolikadenním bláznění! „Ovšem vtip je v tom, zda to uděláš nebo neuděláš.“

„Udělám to!“ křičel jsem horlivě. „Udělám! Udělám! Udělám!“

Zapálil si dýmku a několikrát klidně zabafal.

„Kdo je z vaší třídy nejsilnější, nejstatečnější a nejvytrvalejší?“

Uvažoval jsem jen chviličku, protože na tuto otázku byla jen jediná odpověď. Bez váhání jsem prohlásil: „Gavin Blair.“

„Starostův syn?“

Přikývl jsem.

„Pak – „ vyňal dýmku z úst, „musíš přeprat Gavina Blaira.“

Zbledl jsem a zůstal na něho civět. Vždyť Gavin ani nebyl z těch, kteří mě trýznili. Zdržoval se pohrdavě stranou všech těchto trapných výtržností. Na Akademii se mnou promluvil jen dvakrát. Byl to sebevědomý hoch: veselý, ale v sebe uzavřený, nejlepší ve třídě a oblíbený dokonce i u Dalgleisha. Vynikal ve všech hrách, každý uznával, že by přemohl Bertie Jamiesona maje jednu ruku na zádech. Pokusil jsem se to vysvětlit dědečkovi.

„Bojíš se ho?“ zeptal se mne.

Svěsil jsem hlavu, mysle na Gavinovu svalnatou postavu, malou, ale rozhodnou bradu a jeho jasné, šedé oči. Téměř se podobal hrdinným postavám z mé fantasie, s nimiž jsem se zabýval – a tu nebylo divu, že jsem dostal strach.

51$

„Neumím se prát, ani bojovat.“

„Naučím tě tomu. Za týden s tebou všechno proberu. Nerozhoduje váha, ale bojovný duch.“ Pokrčil rameny. „Chceš-li, napíšeme dopis Dalgleishovi, aby promluvil s hochy. Ale on to učiní a oni tě budou za to ještě víc nenávidět. Je to věc zásady: jít a zvítězit nad nejlepším z nich. Uděláš to?“

Zatřásl jsem se; avšak ku podivu někde na krajíčku mé bytosti se ozvalo rozhodnutí: snad bylo toho druhu, jaké přiměje sebevrahy ke skoku s vysokých budov. Vykoktal jsem nesouvisle „ano“.

Můj trening započal téhož dne večer, když jsem utřel Mami nádobí. Dohodli jsme se s dědečkem, že babička se o našem plánu nic nedozví. Dědeček mě nutil do prapodivných a nepohodlných postojů – jako na příklad s vystrčenými klouby a bradou tak zkroucenou, že jsem neviděl nic jiného než své boty. Nato mě umístil do postoje protivníka, poručil mi, abych „vyrazil levačkou“, což jsem učinil s takovou prudkostí, že jsem ho zasáhl plně do bránice, takže se zhroutil do židle, kde lapal po vzduchu.

„Dědečku,“ křičel jsem uleknuté, „nechtěl jsem ti ublížit!“

Byl velmi nevrlý. Neudělal jsem mu vůbec nic – bylo to jen proto, že jsem se dopustil naprosto negentlemanského jednání, udeřiv ho do místa, které se označuje jako „nedovolená rána pod pás“. Když opět nabral dech, počal mi velice přísně vykládat o nedovolených úderech, pak mě poslal ven, abych běžel na konec cesty a zpět, neboť jsem si musil zlepšit práci nohou.

V dalších dnech snažil se dědeček ze všech sil, aby mě přiučil vznešenému umění sebeobrany. Vyprávěl mi krvavé a povzbuzující příběhy o Jensu Maceovi, Gentlemanu Jimovi a Řezníku Billovi, který bojoval dvaaosmdesát kol se zlomenou čelistí a utrženým uchem. Nařídil mi, abych nepil vodu, anebo jen tak málo, pokud snesu, abych si zpevnil kůži. Dokonce mi obětoval své večerní příděly sýra, jediné jídlo, o něž stál, a měl mě k tomu, abych jej jedl zvolna před ním, zatím co záplava slin se mu hrnula po vousech.

52$

„Nic není lepšího než dunlopský sýr – ten ti dodá pádnost.“ Nepochyboval jsem o jeho slovech, ale trpěl jsem strašně pálením žáhy.

V sobotu odpoledne mě vzal s sebou na hřbitov a představil mě svým přátelům. Když jsem jim předvedl své boxerské postoje, vysvětlil jim nejasně důvod nastávajícího utkání. Slyšel jsem, že se sedlář urážlivě zasmál.

„Kam se poděly tvé zásady, Gowe? Vždycky jsi prosazoval ,žít a nechat žít’ – a teď doporučuješ boj.“

„Sedláři,“ odpověděl dědeček upjatě, „někdy je nutné bojovat, abychom mohli žít.“

To umlčelo pana Boaga, ale já jsem poznal, že má pramalou důvěru v můj úspěch.

Konečně nastal osudný den. Dědeček mě zavolal do svého pokoje, a když jsem překročil práh, slavnostně mi potřásl rukou.

„Pamatuj si,“ řekl dívaje se mi do očí, „ať se stane cokoliv, nesmíš se bát!“

Bylo mi tak bídně, že bych se byl rozplakal; přestože jsem se posilňoval dědečkovým sýrem, nepřekonal jsem dosud tíhu mírumilovných let, strávených za maminčinou sukní. A co ještě zhoršilo celou situaci, bylo to, že ačkoliv mé pronásledování dosud neustalo, Gavin projevoval známky toho, že se staví na mou stranu: natloukl Bertie Jamiesonovi za to, že do mne při hře surově strčil, a jednou ve třídě, když viděl, že potřebuji gumu, tiše mi přistrčil svou. Ale dal jsem slovo dědečkovi a nic, ale pranic mě nesmělo zadržet. Dědeček určil k činu čtvrtou hodinu, hned po odchodu ze školy. Celý den jsem se ustavičně třásl a díval se přes celou třídu na Gavinův klidný, ušlechtilý obličej. Byl to hezký hoch s hlubokýma očima, s tmavými řasami a hrdým horním rtem: pravý obličej horala, neboť jeho otec byl z Perthu a jeho zemřelá matka byla Campbellová z Inveraray. Dnes, snad proto, že si chtěl večer vyjít se svou velkou sestrou, měl skotskou suknici z tmavé vlněné kostkované látky, koženou torbu a černé střevíce. Jednou nebo dvakrát se jeho zrak setkal s mým, který asi vyzařoval podivnou prosbu. Srdce mi leželo v hrudi jako kámen.

53$

Skoro jsem cítil, že ho mám rád. A přece se s ním musím utkat.

Čtyři údery starých hodin zazněly s vysoké šedé věže Akademie … Má poslední naděje, záležející v tom, že mě pan Dalgleish zdrží, zmizela. Byl jsem propuštěn s ostatními. Se! jsem přes hřiště, Gavin šel napřed a jeho taška s knihami se mu bezstarostně houpala na zádech. Nutnost činu – přece jsem se nemohl vrátit k dědečkovi s ubohým nezdarem – poháněla mě nad mé smysly. Náhle jsem se rozběhl kupředu a vrazil těžce do Gavina. Obrátil se a já už stál před ním vztyčiv pěsti jednu na druhou – ale přitom jsem cítil, že vypadám, jako bych držel svíčku při procesí.

„Sraz pěsti!“ zaskuhral jsem větu, kterou vysvětluji pro případ, že by jí někdo nerozuměl, tím, že to byla tradiční výzva v Levenfordu k utkání. A hned se ozval z řad hochů výkřik, slučující obdiv a očekávání: „Zápas! Gavin a Shannon. Zápas! Zápas!“

Gavin se začervenal – jeho jemná kůže se snadno zabarvila – a podíval se s mrzutým výrazem na kruh hochů, kteří se ihned sesypali okolo nás. Musil přijmout výzvu, ačkoliv byla chabá. Dlaní ruky rozrazil mé pěsti. Ihned jsem je znovu zvedl, ale tentokrát jsem je držel stranou od těla.

„Plivni přes pěsti!“

Gavin mi odborně plivl přes pěsti.

Pokračoval jsem v obřadné výzvě. Botami, které se zdály padat s mých chvějících se nohou, narýsoval jsem křivou čáru v hrubém písku hřiště.

„Opovaž se ji překročit!“

Gavin – jak jsem s hrůzou pozoroval – se začínal zlobit a ihned překročil čáru.

Všechny kosti se mi třásly. Zbýval už jen poslední projev. Okolo stojící hoši zachovávali mrtvé ticho. Suchými rty jsem zašeptal: „Zbabělče, uhoď!“

Uhodil mě bez váhání do prsou. Jak dutě zazněla má hrudní kost – jako by byla z lepenky! Jak jsem byl asi bledý! Ale nemohl jsem zpět. Zaťal jsem cvakající zuby a vypadl na milovaného Gavina.

54$

Zapomněl jsem na všechno, čemu mě dědeček učil, na všechno. Mé tenké ruce lítaly vzduchem v divokých kruzích. Zasáhl jsem Gavina často, ale vždycky do nejtvrdších a nejvíce odporu schopných míst, jako jsou lokty, lícní kosti, a zvláště jsem zasahoval kovové knoflíky jeho suknice. Nepoctivost tohoto stavu, kdy jsem tloukl do kovu, mě naplnila hořkostí. Vždycky, když jsem ho uhodil, zdálo se mi, že jsem víc uhodil sebe než jeho. Naproti tomu jeho rány dopadaly bolestně v má nejměkčí místa.

Srazil mě dvakrát na zem za doprovodu radostných výkřiků. Nikdy jsem předtím nepoznal, do jaké míry se dovedu rozzuřit. Tyto výkřiky vyvolaly mou zuřivost, když jsem ležel na zemi. Jistě nejnižší ze všech lidských tvorů byli ti, kdož jako diváci vyjadřovali radost a potěšení nad rvanicí a tísní svých druhů. Zuřivost proti mým pravým nepřátelům mi vyvřela z morku kostí; jejich rozmarné, ale šklebící se obličeje mě podnítily k tomu, abych jim ukázal, co jsem vlastně zač. Povstal jsem se země a vrhl se opět na Gavina.

Náhle klesl na zem přede mnou. Smrtelné ticho. Pak, když opět vstával, ozval se hlas malého Howiea, veverky. „Tys jen uklouzl, Gavine. Jen mu dej! Nabij mu!“

Gavin byl nyní opatrnější. Kroužil okolo mne, nezdálo se, že by ho těšily mé výpady. Byli jsme oba horší a dýchali jsme jako parostroje. Byl jsem rozpálen a zahřát, lepkavý chlad opouštěl mou kůži. Pozoroval jsem s podivuhodným údivem, že jedno jeho oko bylo zbarveno tmavorudě a rychle se zavíralo. Byl bych opravdu dokázal způsobit takovou pohromu tak zdatnému hrdinovi? Pak jsem zaslechl mlhou shluku a zmatku hlas, který se blouznivě dotkl mého ucha. Vykřikl jeden z velkých hochů z vyšší třídy. Skupina hochů, jdoucích do tělocvičny, se zastavila.

„Hrome! Zelenáč se drží skvěle!“

Radost a nadšení! Nezneuctil jsem dědečka. Nebyl jsem takový zbabělec, jak se obával. Zaútočil jsem znovu na svého drahého Gavina, ačkoliv bych ho byl nejraději objal. Znenadání – ale neúmyslně – když jsme byli blízko sebe, zvedl hlavu.

55$

Jeho tvrdou lebkou jsem dostal ránu do nosu.

Začal jsem krvácet. Cítil jsem teplou slanost v ústech, pocítil jsem proud, řinoucí se nozdrami, který mi zaplavil tváře. Nebesa! Bože! Nikdy jsem si nepomyslil, že v mém slabounkém těle je tolik krve. Ale nebyl jsem tím uveden ani za mák do nesnází. Můj mozek byl stále jasnější, ačkoliv nohy, už zase, přestaly být spojeny s mým tělem. Jako opilý jsem začal opět tlouci do Gavinových knoflíků. Najednou oslnivá světla, výkřiky, rakety na nebi … snad Halleyova kometa! Stále ještě jsem mával rukama, když jsem si uvědomil, že mě někdo drží zezadu. Jiný z velkých hochů držel Gavina za límec stejným způsobem.

„Pro dnešek dost, mládenci! Podejte si ruce! Bylo to zpropadeně dobré utkání. A teď ať někdo běží pro klíč od domovních vrat. Ten maličký krvácí jako prase.“

Položili mě na záda na hřiště a na zadní stranu krku vtiskli velký studený klíč, zatím co Gavin klečel vedle mne se starostlivým umazaným obličejem. Mé šaty byly promočené krví a velcí hoši byli znepokojeni, že krvácení nepřestává. Konečně, když mi ucpali nozdry kousky roztrhaného kapesníku, namočeného ve slané vodě, podařilo se jim zastavit krev.

„Lež tiše dvacet minut, mladíče, a budeš pak zdráv jako rybička.“

Nato odešli. Také moji spolužáci se postupně ztratili, jen Gavin u mne zůstal. Byli jsme sami na podivně prázdném hřišti, které se proměnilo v bojiště, jak bylo potřísněno, zjizveno a rozkopáno našima nohama. Jako ze sna jsem se snažil na něj usmát, ale zabránil mi v tom můj stále ještě ucpaný nos a ztuhlý povlak mého obličeje.

„Nehýbej se!“ řekl jemně. „Nechtěl jsem tě uhodit hlavou. Byl to foul.“

Potřásl jsem hlavou na znamení nesouhlasu, ale tím jsem skoro vyvolal nové krvácení. Přece nějak se mi podařilo usmát se. „Lituji, že se ti zavřelo oko.“ Vyšetřil si šetrně své sídlo zraku, pak se usmál svým krásným teplým úsměvem, který mě prohřál jako sluneční paprsek.

56$

Když přestalo kapat z cípků kapesníku, visících z mého nosu, vyňal je opatrně a pak mi pomohl vstát. A tak společně, bez jediného slova, jsme započali putování k Drumbuck Roadu.

Halleyova kometa stále ještě blikala na nebi. Před domem svého otce se zastavil. „Takhle nemůžeš domů. Pojď se k nám umýt!“

Doprovázel jsem ho ostýchavě mezi dvěma lampami na sloupech vchodu, jež byly odznakem hodnosti jeho otce, starosty, a z nichž každá měla na skle namalován městský znak, pak po pečlivě uhrabané cestě se zákrsky na obou stranách. Zahrada byla velká a skvěle udržovaná: v dálce jsem viděl pracovat pomocníka s kolečkem. Vzadu za vilou jsme se přiblížili k velké kolně na kočáry, před níž byla pumpa. Když jsme začali odstraňovat nejhorší zkázu, zakývala na nás z okna nervosně komorná v černobílých šatech a hned se ve dveřích objevila dáma v hnědých šatech a spěchala k nám.

„Stala se vám nehoda, hoši?“ Byla to Julia Blairová, Gavinova dorostlá sestra, která vedla celý dům po matčině smrti. Po prvním pátrávém pohledu se přestala ptát. Vzala mě do Gavinova pokoje – byl to krásný pokoj, kde spal sám – s mnoha fotografiemi a rybářským náčiním i vyřezávanými ozdobami, které zhotovil lupenkou. Tam mě vyzvala, abych stáhl své zubožené šaty, a zatím co je komorná odnesla, nikoliv bez opovržení, aby je zabalila do hnědého balicího papíru, vyzvala mě, abych si oblekl Gavinův šedý vlněný oblek.

„Znala jsem velmi dobře tvou matku, Roberte,“ řekla mi laskavým mateřským hlasem. „Proč nepřijdeš za Gavinem, až …“ Ohlédla se, ale když zjistila, že si ošetřuje v kuchyni oko, pokračovala: „… až se udobříte? „ Dole u dveří, když mi podávala balík, nádech zardění přelétl její zralý, vážný obličej. „Ovšemže nechceme nazpět Gavinův oblek, Roberte. Vyrostl už z něho.“ Stála sama na schodech a dívala se za mnou, dokud jsem nezmizel v temnotě.

Šel jsem zvolna cestou k Lomond View. Nyní jsem pocítil plně únavu. Všude mě bolelo, hlava se mi točila a sotva jsem mohl hnout svými plížícími se údy. A s touto rostoucí únavou

57$

také klesal můj duševní stav. Gavinův velký dům mě zcela utlačil. Tato zvláštní malomyslnost, která se v mém dalším životě vždycky rychle objevila a zničila i mé nejzjevnější úspěchy, počala už nyní u mne hlodat. S hlediska dokonalosti jsem uvažoval o svém nedávném výkonu s rostoucí nespokojeností. A vůbec – kdyby byli velcí hoši nebyli zarazili boj …

Dostal jsem se k bráně, kde stál dědeček, sám, a čekal na mne.

Dlouhé mlčení. Jeho pohled klouzal po mých bledých, namožených rysech. Jeho hlas zněl mile.

„Vyhráls?“

„Ne, dědečku,“ zakoktal jsem, „myslím, že jsem prohrál.“

Beze slova mě vzal do svého pokoje a usadil mě do svého ušáku. Vyrazil jsem:

„Nebál jsem se … ani když jsme začali …“

Po částech ze mne dostal celý průběh boje. Nerozuměl jsem jeho vzrušení. Když jsem skončil, potřásl mi rukou v jakémsi nadšení. Pak vstal, vzal hnědý balík, který obsahoval příčinu mého utrpení, a hodil jej rovnou do ohně. Trvalo hrozně dlouho, než mé zelené šaty shořely; načadily v celém pokoji. Ale konečně bylo po nich.

„A teď uvidíš, že ti bude líp!“ řekl nakonec.

«KAPITOLA 7.»

V zimních týdnech, které pak následovaly s tuhými mrazy a dlouhými tmavými večery, nepřátelství mezi mými prarodiči, jež vzniklo z různých názorů a nestejných výsad, pokračovalo a projevovalo se v tichém boji o získání nadvlády nade mnou.

Babička byla ovšem velmi nevrlá, když se dozvěděla o výměně šatů; plácla mě v noci, když jsme leželi spolu v posteli, a oblažila mě kázáním na námět o nevděčnosti a výzvou, že musím být hodnější, chci-li zůstat „jejím hošíčkem“. Její strach o mé zdraví, vždy opravdový, byl čím dál tím větší, takže jsem nesměl kýchnout, aby u mne neshledala zápal plic, proti němuž mi věnovala tmavý, jablečníkově-senesový lék vlastního složení. Ale přes to všechno jsem byl šťastnější než předtím.

Můj první boj mi v Akademii prospěl nesmírně; snad méně boj, ale rozhodně víc má homérská ztráta krve. Hrozilo to skoro přejít v dějinnou událost, neboť hoši se k tomu stále vraceli v určitém vztahu: to neb ono se stalo před nebo potom, „kdy Shannonovi tekla krev z nosu“. Při žádné další události – jsa důstojně oblečen v šedé šaty, za což jsem blahořečil slečně Julii Blairové – nebyl jsem už terčem posměchu. Naopak Bertie Jamieson a jeho druhové projevovali mi plnou úctu. Bylo uznáno, že Gavin je mým přítelem.

Gavin, jak jsem poznamenal, stál stranou ostatních hochů, ale ne z nějakého povýšeneckého důvodu, že byl zámožnější než ostatní – jeho otec měl dobře zavedený velkoobchod s obilím – , ale svou povahou a schopnostmi ve svém vlastním životě. Ovládal všechny obyčejné hry zručně, ale hrál je zřídka, protože měl jiné, daleko nad průměr směřující záliby a možnosti zotavení. V knihovně jeho útulného pokoje byly svazky přírodopisných knih s lesklými barevnými obrazy ptáků, hmyzu a květin, jejichž jména byla natištěna dole. Měl vynikající sbírku ptačích vajec. Na jedné zdi byla jeho zará-

59$

movaná fotografie, kde byl zachycen v pumpkách a v ruce držel velkou rybu – jeho otec, vyhlášený rybář, ho často bral k Loch Lomondu. Předešlého podzimu tam Gavin, jemuž ještě nebylo devět let, vytáhl otci hákem dvanáctiliberního mladého lososa. Avšak tyto velkolepé přednosti nebyly nic vedle vnitřního žáru, oné duchovní podstaty, pro jejíž vystižení není vhodného slova. Byl to mlčelivý, tichý hoch jak Sparťan. Pevná linka jeho úst a malá, rozhodná brada zdály se říkat životu zcela mírně, ale rozhodně: „Nikdy nepovolím!“

V pátek – za týden po našem utkání – čekal na mne po škole a beze slov, jen s plachým úsměvem se přidal ke mně na High Street. Jak jsem byl rozjařen tímto rozdílem po týdnech plížení odlehlými cestami! Zastavili jsme se v obchodním domě jeho otce, kde jsme pozorovali vzadu ve stájích hlavního závozníka Torna Dřina, jak ošetřuje nemocného koně, který se zotavoval z planých neštovic. Starosta Blair na nás zakýval, když jsme procházeli velkými sýpkami, plnými píce a příhrad na obilí, s narovnanými pytli mouky, bobů a ovsa, kde mezi tím vším se hemžili pomocníci v bílých zástěrách.

„Pojďte sem, vy dva!“ Pak nás obdařil tajemně olympským bohorovným úsměvem a dvěma plnými hrstmi lusků sladkého svatojanského chleba.

Když jsme jej společně jedli za soumraku na cestě domů, snažil jsem se vypovědět Gavinovi, jak báječné a krásné je mít takového otce, což v něm vyvolalo zardění hrdosti – byla to nejlepší úvaha, kterou jsem mohl říci. Pak, když jsme stáli u brány Lomond View, díval se na boty a jemně kopal do rohu chodníku.

„Na jaře se usadím ve Wintonských kopcích … chci najít vejce zlatého kulíka. Kdybys chtěl jít se mnou …“

Jakou jsem měl radost, že si mě Gavin vybral za svého společníka k mnohoslibným potulkám po Wintonských kopcích! A vejce zlatého kulíka! Tuto noc jsem nemohl skoro spát, jak jsem na to musil myslit. Vyhlídka na ohromující zázrak se otvírala přede mnou …

Ale počkat … Dříve než přejdu k líčení těchto radostí,

60$

musím podle své povinnosti zaznamenat návštěvu, která mě uvedla k poslednímu členu Leckieovy rodiny.

Začátkem ledna vykřikla Mami tak radostně, když večer otevřela schránku na dopisy, jako by dostala poselství od archandělů.

„Od Adama!“ Přinesla psaní do kuchyně, kde jsme právě seděli u čaje. „Přijde v sobotu v jednu hodinu. Jen na skok. Obchodně.“

Váhavě odevzdala dopis Tatimu, když po něm vztáhl ruku. Jenom dědeček, který se nezdál věnovat zprávě patřičnou pozornost, a Kate, jejíž čelo se opět hněvivě mračilo, zůstali bez hnutí.

Byl jsem rozčilen, když Mami začala vykládat, jaký byl Adam zdatný hoch a jak vyhrával v kuličkách; jak měl otevřenou hlavu“, jak koupil a prodal kolo s výdělkem desíti šilinků a ještě mu nebylo třináct; jak za rok nato vstoupil do kanceláře pana McKellara bez jakýchkoli výhod; jak po úředních hodinách sháněl pojistné prémie pro Pojišťovací společnost Rock, jak si ušetřil peníze; jak ani ne sedmadvacetiletý se osamostatnil v pojišťovacím oboru a stal se zástupcem Caledonské i Rockské společnosti s úřadovnou v paláci Fidelity ve Wintonu a s výdělkem nejméně čtyř set liber ročně, dokonce větším – nyní zatajila Mami dech – než měl sám Tati.

Mami mně také hrdě ukázala jeho dar: svou velmi žlutou zlatou brož, která – jak jí Adam řekl – stála mnoho peněz.

V sobotu, několik minut před jednou hodinou, blížil se k domovním dveřím automobil. Ale nechci vzbuzovat falešné představy nebo naděje – nebyl to Adamův. Ale přesto to byl automobil. Starý model Argyll, sytě červený s malým chladičem, ozdobeným mosazným pásem, na němž byl vyražen argyllský modrý lev, se širokou karoserií, s pěknými postranními sedátky (mirv1) a s dvířky vzadu…

Adam vstoupil s úsměvem pln sebedůvěry a na sobě měl kabát s hnědým kožešinovým límcem. Objal čekající Mami, která se připravovala na jeho příjezd už od rána, potřásl mohutně ruce Tatimu a přiměřeně vzal na vědomí nás ostatní.

61$

Byl tmavovlasý, střední velikosti, se sklonem k tloustnutí, s hladce oholenými tvářemi, červenými od zimní jízdy. Když se usadil k řízku s květákem a s brambory, kteréžto jídlo připravila Mami s překypující marnotratností a postavila s kamen před něj, vysvětlil, že pan Kay, společník v nových argyllských továrnách, ho svezl z Wintonu a sám pokračoval v cestě do Alexandrie. Ujeli padesát mil za méně než dvě hodiny.

Zatím co jsme seděli okolo a zírali na jeho sólový banket

– svůj oběd, skládající se z pečených zbytků, snědli jsme už před hodinou – vyprávěl nám, že byl už přes půl hodiny v Levenfordu a projednal několik pojišťovacích obchodů s panem McKellarem. Jeho oči, malé jako Tatiho, ale jasně hnědé barvy, zachytily můj pohled skoro žertovně, takže jsem se potěšením až zarděl.

Mami, která se vykradla do předsíně, aby prozkoumala synův nový kabát s kožešinovým límcem, vrátila se a obsluhovala ho se zbožněním.

„Musíme promluvit o jedné věci.“ Adam přerušil řeč a usmál se na ni. „Totiž o dědečkově pojistce.“

„Ano, Adame.“ Tati si vzal volno ze služby k této návštěvě a nyní přitáhl své křeslo blíže k Adamovi. Jeho hlas zněl důvěrně a pln úcty.

„Bude teď splatná,“ promluvil opět Adam zamyšleně. „Sedmnáctého února … Čtyři sta padesát liber čistých, splatných podle ujednání ve prospěch Mami.“

„Hezká částka,“ vydechl Tati.

„Velmi vysoká,“ souhlasil Adam. „Ale mohli bychom ji ještě zvýšit.“

Usmívaje se trochu Tatiho překvapení začal odborně vysvětlovat: „Kdybychom pokračovali v nynějším pojištění – což bych mohl snadno zařídit – dosáhla by částka, splatná při dožití sedmdesáti pěti let anebo při dřívějším úmrtí, se všemi příplatky asi výše přes šest set liber.“

„Šest set!“ ozval se otec jako ozvěna. „Ale to znamená, že teď bychom nedostali nic.“

Adam pokrčil rameny. „Nevadí. Pojišťovací společnost

62$

Rock je dobrá jako banka. Je to jedinečná příležitost vyzískat víc. Co tomu říkáš, Mami?“

Mami se dívala velmi nešťastně a její ruce se neklidně pohybovaly: „Už dřív jsem řekla … že nechci vydělávat na svém otci … ne takovýmhle způsobem …“

„Hlouposti, Mami!“ Adamův úsměv byl shovívavý. „To jsme už urovnali velmi dávno. A kromě toho – podívej se, jak to vypadalo s pojistkou. Když se dal dědeček před lety pojistit, platil mizerných pět šilinků měsíčně staré pojišťovně Castle Company. Pak přestal platit a pojistka byla pohřbena u pojišťovny, když já se dostal k pojišťovně Rock. A byla by stále někde zahrabána, kdybych ji nebyl vytáhl a nepřesvědčil McKellara, aby kvůli mně ji učinil základnou nové dědečkovy pojistky na dožití.“

Mami vzdychla, ale nepromluvila.

„Vybereš si provisi, když se pojistka prodlouží? „ zeptal se Tati obezřele.

„Ovšemže ano.“ Adam se zasmál, neuraziv se ani za mák. „Obchod je obchod – to platí na celém světě.“

Nyní nastala pomlčka, kdy všichni usilovně přemýšleli; pak Tati promluvil s opatrnou rozhodností. „Ano … ano, Adame. Myslím, že bychom tu pojistku měli prodloužit.“

Adam přikývl na souhlas. „Jsi moudrý.“ Pak otevřel kufřík, který měl u svých nohou, a vyňal z něho složenou listinu. „Tady je připravena nová pojistka. Nechám ti ji tady, Mami. Zařiď u dědečka, aby ji podepsal do sedmnáctého.“

„Ano, Adame.“ Ale přece jen byl v Mamině hlase stín výčitky.

Ačkoliv toto vše učinilo na mne hluboký dojem o Adamově obchodní zdatnosti, nerozuměl jsem této rozmluvě ani za mák. Později, když se Tati vrátil do kanceláře, nalezl Adam čas, aby si se mnou pohovořil o samotě před odjezdem rychlíku o půl třetí.

„Doufám, že mě doprovodíš na nádraží, Roberte.“ Vstal s brkovým párátkem v ústech a jeho malá očka zářila přátelstvím. „Koupím ti malý dárek na památku našeho prvního setkání. Podívej se!“ Ze schránky na drobné peníze, kterou

63$

měl připevněnu na konci hodinkového řetízku, vyňal půlsovereign a podržel jej mezi palcem a ukazováčkem. „Peníze … přímo z mincovny … příjemně užitečná potřebnost přes všechny potupné poznámky těch, kteří je nemají. Není to špatná myšlenka – abys poznal hodnotu peněz, dokud jsi mlád, Roberte. Nevykládej si mé řeči mylně. Nejsem jako ti zdejší lakomci. Mám rád, když za své peníze dostanu to nejlepší. Jíst nejlepší věci, oblékat se co nejlépe, ubytovat se v nejlepších hotelích a postarat se, aby všichni za mnou běhali. Tak se dívám na život já. A ti druzí … Podívej se na dědečka! Nemá ani haléř, aby si jej mohl utratit, jak chce, dostává jen do podkrovního pokojíku chléb se sýrem a závisí i na tom, dostane-li půl unce nejhoršího tabáku nebo ne …“ Nyní se zarazil, podíval se na hodinky a usmál se tak nakažlivě, že jsem se musil usmát v odpověď.

Když jsem na něho čekal v předsíni, přistihl jsem se při tom, že jsem souhlasil s jeho názory na životní těžkosti a na důležitost peněz. Také jsem toužil po oněch chvílích, až budu moci s plnými kapsami peněz jít do restaurace a lordsky si poručit biftek, zatím co číšníci si budou moci uběhat nohy okolo mne. Třásl jsem se v radostném očekávání dárku, který mi koupí za ten milý půlsovereign.

„Poneseš mi kufřík – viď?“ zeptal se mě povrchně, když mu Mami pomáhala do kabátu.

Horlivě jsem projevil přání, že mu posloužím, a sebral jsem jeho kufřík, který se svým obsahem všelijakých chuchvalců, jež nebyly ani knihami, ani listinami, byl těžší, než jsem čekal. Vydali jsme se k nádraží – Adam šel pružným krokem, kdežto já polo běžel a ustavičně přehazoval kufřík z jedné ruky do druhé a marně se pokoušel udržet s ním stejný krok.

„Jaký dárek by sis přál?“

„Jakýkoliv, Adame,“ zašeptal jsem zdvořile.

„Ne! Ne!“ trval na svém Adam. „Musí to být něco, co by ti dělalo radost, kamaráde.“

Jaká štědrost! Jaké porozumění! Takto povzbuzen jsem si ani netroufal vyjádřit své přání. Obecní rybník byl už bezpečně zamrzlý čtyřpalcovou vrstvou ledu a tu na cestě do

64$

Akademie a zpět jsem se u něho vždycky zastavil a díval se na bruslaře pohledem chlapce, který nemůže dosíci tohoto štěstí.

„Přál bych si brusle, Adame. Mají je u Langlanda v High Street.“

„Hm – brusle! Nevím … nevím … V létě bruslit nemůžeš – nebo můžeš?“

Byl jsem zklamán, ale přece jen jsem nemohl popřít logiku jeho tvrzení.

„Kopací míč by byl lepší,“ pokračoval sám. „Ale při tom je mrzuté to, že se o něj musíš dělit s ostatními hochy. Prokopnou ti jej, míč praskne a máš po všem. Míč není vlastně doopravdy tvůj. Což kapesní nůž?“ navrhl dál Adam, děkuje na pozdrav s druhé strany ulice. „Raději ne – mohl by ses říznout. To by byl nebezpečný dárek. Přemýšlej o něčem jiném I“

Těžký kufřík mě tížil do nemožnosti, když jsem se za ním zapocen klopýtavě vlekl s ramenem, ohnutým k zemi.

„Já … nemohu myslit, Adame.“

„Povím ti to!“ zvolal po krátké úvaze. „Mami by se hodilo, kdybych ti dal něco užitečného. A skutečně…“ Jeho hlas zrychlil nadšením. „Pomysli si: už to mám!“

„Děkuji ti, Adame!“ Doufal jsem, že se přece jen se svým břemenem dostanu živ na nádraží.

Podíval se na hodinky. „Mám dvě minuty do odjezdu vlaku. Rychle, hochu, a nenaraz kufrem!“

Spěchal kupředu, zatím co já se hnal vzhůru po schodech za ním. Vlak už by! na nástupišti. Adam stanul před oddílem první třídy pro kuřáky, vzal mi kufřík, který jsem mu odevzdal s povzdechem ulehčení, a začal se hrabat v jeho útrobách. Pak se nahnul z okna a vložil do mých malých zpocených dlaní důkladný mosazný kalendář, zhruba zpracovaný v podobě zlatého valounu, zářivý jako Mamina brož, s knoflíky na otáčení dnů v týdnu a s hezky vyrytým nápisem:

ROCK ASSURANCE COMPANY

Semper Fidelis

65$

„Tu máš!“ řekl vznešeně Adam, jako by mi dával nejméně korunní klenoty. „Je to hezké?“

„Ano! Děkuji ti, Adame,“ odpověděl jsem překvapeně.

Výpravčí zatroubil a vlak zmizel.

Vracel jsem se domů z nádraží s pocitem vděčnosti Adamovi, ale přece jen nejasně nespokojen a trochu popleten svým novým vlastnictvím a rychlou neobyčejností dnešního dne. Když jsem se octl doma, šel jsem nahoru a ukázal jsem svou kořist dědečkovi, který ji prohlížel beze slova a s podivně zdviženým obočím.

„Že to není zlaté – viď, dědečku?“

„Ne,“ řekl. „Je-li to spojeno s Adamem, můžeš na to vzít jed, že je to mosaz.“

Po krátké přestávce, mezitím co jsem přeslabikoval nápis, jsem řekl: „Dědečku, má to něco společného s tvou pojistkou?“

Zrudl a výraz jeho obličeje se naplnil potupou a hněvem. Hlasitě a zuřivě odpověděl:

„Opovaž se zmínit se mi ještě jednou o tom podvodu! Zakroutil bych ti krk!“

Pak bylo ticho. Dědeček vstal a začal rozčilen chodit po pokoji sem a tam. Vznešený svou nevolí prohlásil:

„Nejhorší zločin v seznamu trestů… neodpustitelný hřích… je n í z k o s t!“

S výrazem nejdříve trpkým, ale pak ironickým a poté uchlácholeným si opakoval několikrát své úsloví. Konečně jako by litoval, že takto vybuchl, obrátil se a studoval můj zbědovaný stav.

„Chceš bruslit?“

Srdce mi kleslo ještě níž. „Když já nemám brusle, dědečku.“

„Pst! Nedej se tak snadno porazit. Podíváme se, co se dá dělat.“

Zvolil si chvíli, kdy byl „vzduch čistý“, a sešel do sklepa za místností, kde se mylo nádobí, a přinesl nahoru krabici se starými hřebíky, šrouby, klikami a rezavými bruslemi, které se tam nashromáždily v průběhu mnoha let – neboť v Lomond View se nesmělo nic, ale opakuji, pranic vyhodit. A tak sedě

66$

v křesle s dýmkou v ústech – zatím co já seděl na zemi v ponožkách – zkoušel klíčem upravit pár nejmenších bruslí, aby je bylo možno připnout na mé boty. Mé zklamání bylo veliké, když jsem viděl, že se mu to nepodařilo. Ale když se už zdálo, že je všechno ztraceno, nalezl na dně krabice pár dřevěných bruslí, které byly Katiny v dětských letech. Jakou jsem měl radost! Když je dědeček přišrouboval na podpatky, držely skvěle. Je pravda, že jsme neměli řemínky, ale dědeček měl dost silných šňůr, které mi posloužily právě tak. Odšrouboval brusle, já si obul boty a vydali jsme se radostně k rybníku.

Jaká to byla příjemná a vzrušující podívaná: pás ledu dlouhý snad půl míle a čtvrt míle široký, pokrytý rychle se míhajícími a kolébajícími postavami ve veselém reji, jež zanechávaly za sebou složité kresby. Bruslaři vráželi do sebe, padali a opět se zvedali – vše to pod jasným modrým nebem, k němuž se v dálce blížil jakoby nekonečný pás ledu i s výkřiky bruslících.

Dědeček mi připevnil brusle a začal mé trpělivě učit s mnoha vědeckými vysvětlivkami, jak mám držet rovnováhu. Těžce se pohyboval vedle mne, veda mě a pomáhaje mi, až jsem byl s to vydat se na led sám. Pak se vrátil, připojil se k panu Boagovi a Petrovi Dickiemu na lavičce, zapálil si lulku a pozoroval mě.

Nadšen tímto novým způsobem pohybu, zmítal jsem sebou po ledě. V klidném zákoutí rybníku položilo několik dobrých bruslařů na led pomeranč, který tvořil na šedobílém povrchu zářivou barevnou skvrnu, a kroužilo okolo něho. Mezi nimi byla Julia Blairová a k mému překvapení i Alison Keithová se svou matkou. Obě bruslily velmi pěkně. Hned nato přijela Alison ke mně a zkříživši rámě popadla mě za obě ruce. Napodobováním – tím, že jsem převzal ráz jejích odrazů, jak mě vedla okolo rybníku, počal jsem činit opravdové pokroky. Když jsem jí vyjádřil dík, usmála se, lehce potřásla hlavou a odjela k matce a k pomeranči. Při našem okruhu nepromluvila ani slovo.

Později mě dědeček zavolal k lavičce se záhadným úsměvem.

67$

„ Bavíš se?“

„Dědečku – báječně! Prostě báječně!“

Později téhož večera: mínění, ospale opravené … Nemyslím, že bych si byl přál mít okolo sebe běhající průvodce. Jaký radostný požitek jsem měl ze starých bruslí a dědečkových šňůrek! Bylo jen škoda, že jsem se nesetkal na rybníku s Gavinem. Ano, babičko, zítra budu hodný hošíček. Odpusť mi, že jsem byl nevděčný, slibuji ti věrně, že se budu příště modlit pořádně. Ale teď … teď spím.

68$

«KAPITOLA 8.»

Jaro přišlo tohoto roku velmi brzy a tři kaštany, rostoucí před domem, sklonily své bílé chocholy před hochem, zpitým svobodou a opojeným podivnou a dosud nevysněnou radostí.

Patnáctého dubna babička odjela podle svého zvyku na několik měsíců ke svým ayrshirským příbuzným. Jak jsem už naznačil, rozdělila si rok hezky stejně: podzim a zimu v Levenfordu, jaro a léto, „rostoucí měsíce“, v Kilmarnocku.

Pokročili jsme, ona a já, ve své opravdové soukromé oddanosti. Nikdo jiný, to zde musím potvrdit, nemohl se více omezit při projednávání mé choulostivé situace než babička. Byla horlivou členkou malé, ale přísné náboženské sekty, do níž ji uvedl před lety její manžel, a její přesvědčení bylo úplné – a přece ani jednou se nepokusila přemlouvat mě ke své víře. Její chování nikdy nepřekročilo řádné meze trpělivého doufání. Její nejsilnější vliv nastal o nedělích po večeři, kdy mě vzala do svého pokoje, nechala sedět na koleně a číst výňatky z bible. Pochvalovala si mé líčení války mezi Saulem a Davidem, houpala se mírně v houpací židli u okna, na němž mátožné bzučely mouchy, a dívala se na pravidelnou nedělní promenádu k hřbitovu a ssála nikoliv měkký plochý větrový bonbónek, který měl rád dědeček, nýbrž tvrdý bonbon, který stále narážel na její zuby. (Zdálo se mi, že opačné vlastnosti oblíbených bonbonů přesně vyjadřovaly rozdíl mezi mými oběma prarodiči.) Čas od času přerušila mé čtení a udílela mi výklady o způsobu dobrého živobytí a o nebezpečí zácpy, a hlavně mě především nabádala, abych stál pevně proti Satanovi.

Satan, vtělené zlo, Lucifer, anebo, jak ho také jmenovala, Šelma, byl babiččiným osobním nepřítelem, který ustavičně skřípal zuby u loktů Spravedlivého; nebylo také divu, když její přísné bohosloví působilo nepozorovaně na mou ranou

69$

výchovu, že ďábel počal u mne nabývat ohromující skutečnosti.

V oněch zimních večerech, kdy babička dlela v nějakém biblickém shromáždění, bylo mou povinností postavit k naší posteli kamenný džbán s horkou vodou, a kdyby se nevrátila do osmi hodin, tedy se svléci a ulehnout sám bez ní. V nejvyšším patře nebylo nikdy mnoho světla a dědeček byl také často venku, ovšemže ne v kostele. A tak, když jsem ležel v tmavé šelestící ložnici, na všech stranách obklopen tmavými zdmi a praskajícím dýhováním, věděl jsem každým chvějícím se nervem, že tam nejsem sám. Bylo tam ono vtělené Zlo, skryté v babiččině kredenci, připravené se na mne vrhnout, kdybych ochabl.

Minuly dlouhé chvíle úzkosti v strnulém a sotva znatelném dýchání, až jsem to už nemohl vydržet. S onou nepatrnou dávkou odvahy, která konečně přemohla mou přirozenou bázlivost, vyskočil jsem a postavil se před onu hroznou kredenc. Tam s třesoucími se koleny, jsa jen malou bílou postavičkou, nepatrně osvětlenou slabým zábleskem světla z uliční lampy, pozvedl jsem hlas k vymítání ďábla.

„Satane, vylez! Znám číslo Šelmy!“

Pak jsem se třikrát pokřižoval velkým křížem a vytrhl dveře. Na vteřinu se mi zastavilo srdce … Ale nebylo tam nic, pranic, než nejasné obrysy babiččiných šatů. S povzdechem úlevy jsem se obrátil a zalezl opět do postele.

Babička se nikdy nedozvěděla o těchto nočních zápasech, ale myslím, že byla spokojena svým obezřetným vedením mého útlého a nevědomého ducha. Když odjížděla do Kilmarnocku v novém čepci, vtiskla mi do ruky šestipenci, vyloudila na mně slib, že budu brát lék, a po mnoha výstrahách a výzvách k „vytrvalosti“ zašeptala: „Až se vrátím, jehňátko, uvidíme, co bude pro tebe možno udělat.“

Srdce mi začalo pro babičku přetékat jako vodotrysk. Ale bylo divné, že její nepřítomnost mi poskytla podivný pocit úlevy, který byl ještě zesílen, když mě Mami přestěhovala do prozatímního útulku za záclonou v kuchyňském přístěnku.

70$

Jaké to sladké soukromí tohoto koutku za zástěnou: vždyť jsem měl skoro svůj vlastní pokoj!

Dědeček byl také zřejmě zbaven dřívější tísně. Jeho prvním činem bylo vzít mi onu velkou láhev léku, kterou mi tu zanechala babička, a vylít ji s neproniknutelným úsměvem z okna. Skoro naráz kapradí v záhonku pod oknem zežloutlo a zašlo, což zavdalo příčinu Murdochovi k zamračení a k projevům, ovšem zcela mylným, proti dědečkovým nezpůsobům důvěrné povahy.

Ale to nic – docela nic … domácnost v Lomond View nalezla dočasný klid v zázraku obrozené země. Dědeček utěšen mírem v podkroví chodil klidně denně porážet sedláře Boaga v kuželkách. Tati natáhl na svou čepici od stejnokroje bílý povlak a vzal mě v neděli odpoledne k vodárně, abych se obdivoval přes červené zábradlí velké nádržce a úhlednému úřednímu domku, v němž se doufal ubytovat, až by vrchní dozorce pan Cleghorn šel do pense. Mami už nebyla tak znepokojena a přestala sestavovat nekonečná hospodyňská vyúčtování v nejnižších peněžních hodnotách, aby zamezila útratám nad své prostředky. Ráno, když si Murdoch kudlal chmýří na bradě, zpíval si polohlasně: „Mám rád děvče, baculaté děvče z hor.“ Jen Kate se zdála rozčilena, zneklidněna třeba rychle tekoucí mízou, letem Čermáků, nesoucích stébla slámy na hnízda, vzdáleným roztouženým ržáním hřebce na Snoddieově hospodářství.

Dříve, než zjevím své vlastní štěstí, musím vniknout s pozorným jemnocitem do záhady, která se zove Kate.

Sedíme právě při zákusku po obědě v úplné shodě. Okno je otevřeno a vůně bezového keře proniká libě až k nám. Mami, která nenávidí, aby cokoliv zbylo, napíchne velkou vidličkou poslední tři zbývající zavařené švestky, ležící zapomenuté na misce. „Kdo je chce?“ ptá se. „Jsou velmi dobré pro výměnu krve na jaře.“ Učiní pokusnou nabídku zamračené Kate, pak, když nedostane odpověď, položí je na Murdochův talíř. Vzápětí vyskočí Kate s ohnivě červenými skvrnami na tvářích, jako by měla horečku. Přitom křičí hystericky: „Já zde nejsem nic! A také vydělávám … také nosím

71$

domů dobré peníze … vydřené celodenním mučením s těmi fakany. Nikdy už s nikým z vás nepromluvím. Nikdy!“ Pak uteče z pokoje a za ní ohromená Mami, která se za minutu vrací potřásajíc hlavou a vzdychajíc: „Kate je divné děvče.“

Murdoch se chce velkomyslně vzdát švestek; ale Mami připravuje utišující prostředek: šálek čaje, který mám na její příkaz odnést do Katina pokoje. Jsem vybrán proto, poněvadž já jistě ji nemohl urazit. Nalézám Kate v slzách na posteli, v povolné náladě, připravenu litovat samu sebe.

„Všichni mě tu nenávidí – každý!“ Pak vstane nečekaně s postele a běží ke mně s obličejem, znetvořeným slzami. „Řekni mi, drahoušku, myslíš, že jsem strašně vyzáblá? „ „Kdepak, Kate, nejsi – vůbec ne,“ začal jsem lhát.

„Tvoje maminka byla o mnoho hezčí než já. Prostě líbezná.“ Potřásá hlavou žalostně. „A ke všemu mám takové příšerné jméno. Jen si představ … Kate. Kdo by pozval Kate na večerní projížďku nebo někam na výlet? Potkáš-li mě někdy s nějakým mladým mužem, říkej mi Ireno. Slib mi to!“ Slibuji poslušně, ale překvapeně. Kate je v jiném směru tak výjimečně rozumná – svědomitá učitelka v Normal Training College, dobrá hráčka hockeye, zkušená pletařka, členka ženského ústavu. Ovládá naprosto dokonale tkaní skotské látky. Ve snaze, odstranit s hlav ubohých žáků hnidy, přinese často ona, která je tak vášnivě čistotná, nějakou veš a musí si pak čistit šaty a sebe, když přijde domů bledá znechucením – vše to bez jediného slůvka stížnosti. Cizí lidé říkají uznale o Kate: „zasloužilá dívka“. Jí vděčím za to, že mám zdravé zuby, protože mě beze slova vzala k levenfordskému zubnímu lékaři panu Strangovi, když se mi před časem počaly kazit. Ze své malé knihovny mi dává hezké knihy jako Ivanhoe a Bdělý Hereward. Ovšem já vím, že v téže knihovně má knihy, které jsem prolétl bez dechu, kde tmavovlasý hrdina klečí a šeptá cosi v poslední kapitole před něžnou ženskou postavou v bílém atlasu, která ho až dosud odmítala …

„Dobrá, Robie,“ končí Kate rozmluvu s povzdechem, „myslím, že zpráchnivíme stejně tady jako kdekoliv jinde.“

72$

Když jsem sestoupil, řekl jsem Mami, že je jí už mnohem lépe. Ale není tomu tak. Svůj styk s rodinou po dobu čtrnácti dnů omezuje na naškrábané zprávy na kousky papíru. Hádá se bouřlivě se svou nejmilejší přítelkyní Bessií Ewingovou, takže Bessie, věrná obrýlená Bessie, přichází k nám pozdě večer a s Mami vyměňuje znepokojivé důvěrnosti v samotě kuchyně. Bessie, která snášela Katin temperament už od té doby, co chodily spolu do školy, je inteligentní dcera lepší knoxhillské rodiny. Pracuje celý týden v telefonní centrále a každou sobotu večer si obléká modročervenou uniformu členky Armády spásy. Malá a chudokrevná, ale s hezkými jemnými vlasy, má andělskou trpělivost a dívá se zvláštním způsobem na Murdocha, když se setkají v kuchyni.

Nyní ji slyším vážně říkat Mami: „Opravdu, paní Leckieová, mám o ni strach. Nemá o nic zájem. Kdybychom ji mohli přimět k něčemu, co by ji povyrazilo … řekněme, aby hrála na mandolinu … nebo na banjo …“

Jako malá klepna běžím k dědečkovi s novinkou: „Dědečku! Dědečku! Myslím, že se Kate bude učit hrát na banjo.“

Podívá se na mne a jemně ironicky si nakroutí svůj zlatistý vous. „Myslím, že tenhle nástroj jí mnoho nepomůže, hochu.“

Dívám se na něho zděšeně; snad míní, že Kate se musí učit hrát na pianino v saloně. Ale ať je tomu jakkoliv, hodím hlavou a peláším odtud, hlavně z radosti nad tím, že mohu utíkat. Běhám s posílkami pro každého: pro paní Bosomleyovou, která mě při návratu oblaží svým širokým úsměvem a chlebíčkem s bovrilovou pomazánkou, po němž se mi sbíhají sliny, jak jej vidím. Ale myslím na svůj nejistý stav malého vyvržence, z milosti trpěného a držícího se v rovnováze na okraji neznáma, a jsem šťasten … šťasten, že miluji a jsem milován Gavinem.

Začali jsme, Gavin a já, společně prohledávat vysočinu: byly to statečné výpravy, proti nimž byly mé dřívější výlety s dědečkem dětinskou zábavou. Gavin hledal bez ustání a vášnivě jediný kus, který ještě chyběl v jeho sbírce, totiž vejce zlatého kulíka, nejvzácnějšího z wintonských ptáků. Když jsme na své výpravě procházeli shýbnuti nižšími porosty, měl

73$

ještě trpělivost poučovat mě: hledal v těžko přístupných místech všechna obyčejnější hnízda, aby mi je ukázal, ačkoliv hledání v hlohových keřích bylo velmi těžké, a vždy jen klidně poznamenal jméno ptáka, jako na příklad: „Brávník – pět,“ zatím co já s rozevřenýma očima jsem se díval na složené klubíčko slámy a bláta, v němž leželo pět modře skvrnitých křehkých vajíček. Zasvětil mě do choulostivého umění odnášení vajíček. Vzal mě do přísahy jako lesníka: nikdy nebrat z hnízda víc než jedno vejce. Jeho obličej zbledl nevolí, když mi vyprávěl o hoších, kteří vybrali z hnízda všechna vejce a tím zavinili, že samička opustila hnízdo.

Pak jsme vylezli na Drumbuck Hill. Získali jsme rozhled po celém kraji ve svěžím větru, který chladil naše tváře jako jarní deštík. Daleko pod námi rozkládalo se široké a volné panorama kusu světa, protkaného bílými cestami a rozděleného ústím řeky Clyde, která odtud vypadala jako široký pruh třpytícího se stříbra, s malými loďkami. Město Levenford bylo ztraceno v milosrdné mlze, z níž vyčníval zakulacený hrb Castle Rocku. Domky vesnice Drumbucku, velké jako dětské hračky, se krčily daleko dole u našich nohou. Pásy zeleně se táhly na západ a když jsem sledoval tyto končiny až k obzoru, všiml jsem si skoro uleknuté ohromné vysoké hmoty, tyčící se ostře do modré oblohy nad letící bílé mraky.

„Podívej se, Gavine, podívej se!“ vykřikl jsem pronikavě. Přitiskl jsem se k němu a ukázal na onu horu v dáli.

Gavin kývl slavnostně. „To je Ben!“

Byl bych se tam snad díval věčně, kdyby mě nebyl Gavin vedl dál okolo bílého statku v ohybu slatiny, s kravínem a hospodářskými budovami rozestavenými kolem něho v přesném čtverci. Ze dvora jsem cítil pach krav a slámy; keř janovce, kvetoucí sytě žlutě, zdobil zadní vchod. Kolihy se nám míhaly nad hlavami a včely bzučely v zářivých hlodaších, když jsme šli po pozemcích statku, kde ve stínu ležely krávy, jež se všechny dívaly jedním směrem. Namáhaly se jen přežvykováním potravy a odháněly mouchy jen pohyby uší, když na nás civěly úkosem svýma velkýma vlhkýma očima.

74$

Když skončila pole, počali jsme se prodírat k vyšším vrcholkům.

Slatina, k níž mě Gavin zavedl, byla skoro až v nebi – zpívající divočina, místy bahnitá, posetá vápencovými kameny. Jak jsme sehnutě postupovali a vpíjeli se očima do mezer mezi purpurovými vstavači, zdálo se nám, že si hrajeme na schovávanou s chuchvalcovitými mraky, které se hnaly nad našimi hlavami. Tu a tam se Gavin zastavoval a mlčky mě upozorňoval na nějakou zvláštnost, kterou objevil, ať už to byla masožravá rosnička, nebo čistě bílý vstavač. Jednou se také mihla na stezce před námi zmije, a než jsem mohl vykřiknout, Gavin jí rozdrtil hlavu podpatkem své turistické boty. Jedli jsme přinesený oběd na ploché skále, zvané Windy Crag, které jsme dosáhlí po nejzávratnějším výstupu.

Po dlouhé měsíce hledal Gavin ono vejce se vší svou zkušeností a odhodlaností – ale marně. Jednoho odpoledne, když jsme se sklíčeně vraceli z nejvzdálenějších končin, kam jsme kdy dospěli, loudal jsem se okolo močálu, porostlého sítinou. Bylo překvapující, jak se můj zájem upoutal k těmto horským slatinným polím a k jejich překypujícímu životu, který bouřil v jejich vodách. Tu jako ve snu padl můj zrak na nepatrnou hromádku hrubých stébel, ležících na přilehlém mechu. Tři vejce tam ležela zcela volně – dosti veliká, zlatě zelená s nachovými odstíny.

Výkřik, který jsem vyrazil, zastavil Gavinovu malou postavičku na obzoru. Byl unaven. Ale mé divoké mávání rukou ho přivedlo zpět, ač se sotva vlekl. Beze slova jsem ukázal do mechu. Neviděl jsem mu do obličeje, ale cítil jsem podle jeho náhlé nehybnosti, že jsme konečně nalezli dlouho hledané hnízdo.

„Je to ono!“ Přiblížil jsem se k němu opatrně a přinesl jedno z oněch vajec. Seděli jsme na kraji slatiny, zatím co Gavin s největší péčí – přesvědčiv se dříve zatřepáním, není-li jalové – je vyfoukl a vložil do mé ruky. „Tu máš! Je překrásné – že?“

„Naprosto bezvadné,“ řekl jsem nespouštěje s něho oči.

75$

„Jsem tak rád, že jsme je konečně nalezli.“ Když jsem se na ně dost vynadíval, vracel jsem mu je. „Vezmi si je, Gavine!“

„Ne.“ Díval se na hnízdo se zbývajícími vejci, o nichž jsem věděl, že by raději zemřel, než se jich dotkl. „Je tvoje – ne moje.“

„Ne, Gavine! Je tvoje!“

„Ne, je tvoje.“ Trval neochvějně na svém. „Nalezl jsi je – tak je tvé.“

„Pro sebe bych je nebyl hledal,“ namítal jsem. „Je tvé – docela tvé!“

„Tvé,“ naléhal slabě.

„Tvé!“ vykřikl jsem.

„Tvé!“ zamumlal.

„Tvé!“ skoro jsem plakal.

Vyměňovali jsme si toto slovo tak zoufale, až jsem v šílené dychtivosti porážky vyhodil poslední trumf – holou pravdu: „Gavine! Věř mi! Je to hezké vejce. Ale já je nechci! Nemám sbírku a ty ji máš. Já jsem posedlý po žabách, pulcích, sídlech a podobné havěti. Jestli si tohle vejce nevezmeš, tak ti přísahám, že je … zahodím!“

Konečně přesvědčen touto strašnou hrozbou, obrátil se obličejem ke mně, při čemž jeho oči vyjadřovaly záplavu radosti. Hlas se mu chvěl. „Vezmu si je, Robie. Ale zadarmo je nechci – to by nebylo slušné. Vyměním ti je za něco … o čem vím, že ti způsobí radost.“ Zabalil drahocenné vejce do vaty ve své sběratelské krabici a usmál se na mne oním plachým a poněkud smutným úsměvem, který vycházel z jeho přivřených víček a naplňoval mé srdce radostí.

Téhož večera odnášel jsem si z jeho pokoje zvláštní předmět, po němž jsem odjakživa toužil a s nímž jsem se za Gavinova vedení učil zacházet. Byl to starý mosazný drobnohled, kdysi majetek jeho sestry Julie, která se jako děvče zúčastnila kursu přírodních věd na wintonské škole. Byl jednoduchého typu s dvěma očnicemi a dvěma objektivy. Čočky byly na tehdejší dobu výtečné, neboť pocházely od firmy Smith a Beck

– i v maličkostech si starosta potrpěl na nejlepší. Zároveň

76$

k drobnohledu patřilo několik základních preparátů ve sklíčkách a plesnivá kniha se zažloutlými stránkami. Název první kapitoly zněl: „Co je možno vidět v kapce vody“, druhé: „Složení křídla mouchy“.

Dal jsem pouzdro s drobnohledem a s ostatními věcmi na stůl v dědečkově pokoji a začal horlivě prohlížet sklíčka, zatím co mě dědeček tajně pozoroval. Od té doby, co vzniklo mezi mnou a Gavinem vřelé přátelství, choval se ke mně poněkud chladněji. Nikdo se neurazil snadněji než dědeček. Myslím, že v duchu schvaloval moje toulky po slatinách, ale protože se jich neúčastnil, zaujal k nim nepříznivý postoj. A teď ho nicméně přemohla zvědavost.

„Co to máš za nový nesmysl, Roberte? „ Tím, že mě označil plným křestním jménem a ne rodinnou zkratkou, dal najevo, že není se mnou docela zadobře. Vysvětlil jsem mu všechno horlivě a brzy stál u mne a oko měl přitisknuté k tajemné trubičce. Rozčileně a nesprávně hmatal po šroubcích a páčkách, ale tvrdil, že tomu všemu docela dobře rozumí. Viděl jsem, že to, co viděl, ho uchvátilo, takže když jsem se po večeři podíval do jeho pokoje, viděl jsem, že je stále připoután u drobnohledu s divokým výrazem ve tváři. „U všech rohatých!“ křičel mi vstříc. „Vidíš ty potvůrky v sýru?“

Tak začalo pro dědečka i pro mne údobí báječných dobrodružství, když jsme rozestřeli svá křídla nad neznámem. Brzy jsme vyčerpali základní zásoby sklíček slečny Julie Blairové; pak dědeček, který začal navštěvovat knihovnu jako novopečený badatel, přinesl vědecká díla: Brookeovu „Základní biologii“, Steedovu „Živoucí vodní plevel“ a nejskvělejší ze všech, Grantův „Život v tůních“ s třiceti kolorovanými přílohami. Ve dne, když jsem byl ve škole, dědeček obcházel sousední tůně a pídil se po kořisti; v noci, když jsem skončil práce v domácnosti, sedli jsme si k drobnohledu a srovnávali živočichy, které jsme viděli v kouzelném kruhu čoček, s živočichy na ilustracích v knihách. Představte si naše vzrušení, když jsme takto rozpoznali pomalou měňavku, anebo když jsme byli uchváceni pohyby vířníka! Uvažte, že ačkoliv mi ještě nebylo devět let, ovládal jsem dokonale násobilku.

77$

Jsem jako opilý zázrakem nového života. Hnízda jsou plná mláďat, která natahují krky po potravě; hříbě stojí v poli za kaštany, jehňátka bečí vedle ovcí na pastvinách Snoddieova hospodářství. V knihách jsem nalezl slovo, kterému rozumím jen pramálo: je to „reprodukce“ a znamená podle naučného slovníku znovuoplození. Některá z mých zvířátek se znásobují pouhým dělením, jiná složitějším pochodem spojování. V svém zmatku cítím, že jsem na prahu velkého objevu. Kdo mi odhalí toto neznámé tajemství? Snad jediný ze všech Bertie Jamieson. Gavin odjel na týden do Lussu se svým všemocným otcem, aby viděl jarní tah lososů do Lochu. Chodím domů každý večer s Jamiesonem a jeho kamarády, ale u svého domu vedle mýtnice mě opustí s poznámkou, že jsem ještě „moc mladý“, abych s nimi mohl jít – a zmizí mi v prádelně, kde zamknou dveře a zavřou okenice. Stojím venku, zkormoucen, slyším zvuky a tlumený smích, což má jistě nějaké temné pozadí. Když se zas schlíple objeví, Bertie mi řekne, že mi prokáže velkou čest a že příští večer mohu jít s nimi dovnitř.

Mám přeukrutnou radost a hlásím to dědečkovi, když sedíme spolu u drobnohledu.

„Cože?“ Dědeček vyskočí, zvrhne drahocenný přístroj a uhodí pěstí na stůl.

„Do té prádelny nepůjdeš – leda přes mou mrtvolu. Nikdy! Nikdy!“

Příštího večera, když se vynořím z Akademie, čeká na mne venku. Chytne mě za ruku a když Jamieson běží okolo mne, dostane ránu, že se div nesloží na zem. Když mě dědeček táhne hněvivě pryč, mohu jen uvažovat, jak podivné a neuvěřitelné jsou projevy jara.

78$

«KAPITOLA 9.»

A jaro stále pokračuje.

Z Drumbuck Roadu vybíhala krátká nevtíravá slepá ulička s menšími domky, která nesla klamavé jméno „Banks Lane“ a která poněkud kazila naškrobenou vznešenost své mateřské hlavní ulice, obývané významnými činiteli a úředníky městyse, počínaje starostou přes přednostu stanice a velitele hasičů, až zdravotním dozorcem Leckiem konče. V Banks Lane bydlilo několik mužů, montérů a strojníků, kteří vrhali jakousi hanu na své okolí tím, že „pracovali ve špíně“ v kotlárně. Na štěstí je nikdo neviděl v pět hodin ráno, když je tovární píšťala vytáhla z postelí, ale v čas oběda a pak opět večer jejich boty, okované cvočky, cvakaly nepříslušně na čistých chodnících. Jejich zamazané kazajky a špinavé ruce a obličeje se smutně nehodily do tohoto místa vedle – na příklad – bílé čapky a vyleštěných mosazných knoflíků stejnokroje pana Leckieho.

Byli to klidní lidé, protože jejich práce byla těžká. A poněvadž jejich mzdy byly poměrně velké, dovedli se bavit svým neurážejícím způsobem. Každou sobotu odpoledne bylo vidět jejich čtverečkované čepice spojovat se s proudem diváků, který plynul ve smělém očekávání dobrých výkonů do Bogheadského parku, kde bylo hřiště domácího footballového klubu. Nafintění a v nejlepších šatech jezdili často vlakem do Wintonu na čaj se studenými jídly a večer k návštěvě varieté.

O krásných nedělních večerech se procházeli klidně ve skupinkách po venkovských cestách a vždy některý z nich hrál na foukací nebo tahací harmoniku – často když jsem už za svých prvních dnů v Lomond View ležel v posteli znepokojován temnotou a babiččiným těžkým dýcháním. Tehdy závan cigaretového kouře nebo ohlas veselé a škádlivé písničky mě povzbudil a vynutil na mně i neviděný úsměv – uklidnění, že všechno na světě je stále ještě v pořádku.

79$

Jeden z kotlárenských zaměstnanců – jakýsi Jamie Nigg – počal mi projevovat známky své pozornosti. Byl to asi třicetiletý, poměrně malý mladík širokých ramen, s velkýma klátícíma se rukama a velkýma smutnýma očima. S podivuhodnou předvídavostí jsem usoudil, že je smutný pro své nohy, které byly nadprůměrně křivé. Tvořily úplné písmeno O a kdo šel za ním, viděl mezi nimi nerušeně denní světlo. Ačkoliv chodil tak, aby svou vadu skryl co nejvíce, bylo jeho znetvoření tak značné, že by bylo zlomilo i nejstatečnější srdce. Když jsem v poledne běžel po obědě do školy, často mě tento křivonohý chlapík zastavoval na několik slov. Přitom se na mne díval svýma tázavýma otrockýma očima a zvolna si třel čelist mozolovitou dlaní; ačkoliv se holil denně, růst jeho vousů vyvolával mu na bradě a na tvářích temně modré odstíny.

„Jak se máš?“

„Dobře, děkuji, Jamie.“

„Doma je všechno v pořádku?“

„Ano, děkuji, Jamie.“

„Pan Leckie a ostatní jsou zdrávi?“

„Ano, Jamie.“

„Murdoch už půjde brzy ke zkoušce?“

„Ano, brzy, Jamie.“

„Babička je stále ještě pryč?“

„Ano, Jamie.“

„Minulou neděli jsem viděl tvého pradědečka v lesíku.“

„Opravdu, Jamie?“

„Vypadá dobře.“

„Ano, Jamie.“

„Dnes je hezky.“

„Je, Jamie.“

Nyní rozmluva uvázla. Přestávka; pak Jamie sáhl do kapsy a vyňal penny. Rozpačitě se usmívaje vtiskl mi jej do ruky s nejstarším levenfordským skotským vtipem: „A neutrať jej najednou v jednom krámě!“ Když jsem poskočil svíraje peníz v dlani a odbíhal od něho, zavolal na mne se svého místa, kde stál, chudák, nehybně se svýma bočitýma nohama: „Vyřiď všem doma mé poručení I“

80$

Svým citem jsem si vyložil Jamieho laskavost ke mně tím způsobem, že právě tak jako starosta, slečna Julia Blairová a jiní v městě, kteří ke mně byli tak laskaví, znal i on mou matku. Věta „Znal jsem tvou matku“ byla jako stále se vracející melodie v hudební skladbě, měkce a podivuhodně zahřívající srdce, a vydala často úrodu v mém dětství a přinášela s sebou vždy pocit uklidnění a důvěry v přirozenou dobrotu lidí a života.

Ale obyčejně jsem příliš pilně spěchal do krámu Tibbie Minnsové a k jejím zeleným sklenicím růžově pruhovaných bonbonů, než abych rozbíral příčiny Jamieova zájmu. Zkušenost s Adamovým půlsovereignem zanechala ve mně značnou nedůvěřivost: kdybych svůj penny neutratil hned, jistě by jej u mne někdo objevil, nebo by mi vypadl z kalhot, když jsem je v noci svlékal, a zakutálel by se ven z přístěnku podél linolea k Tatimu, který by jej zarazil a zvedl se správným úmyslem „uložit“ jej pro mne. Kromě toho mé tělo mladého uboze živeného zvířátka toužilo po cukru. Zvířata polní i lesní zemrou i uprostřed skutečné hojnosti, nedostane-li se jim některé jednoduché a zdánlivě nedůležité součástky potravy. Když si vzpomínám na poloutišené hlodání, poobědový nepokoj mého dětství, cítím, že bych byl také zahynul, kdyby nebylo vnitřního klidu, který jsem získával sladkými kuličkami slečny Tibbie Minnsové.

Poslední sobotu v květnu jsem se setkal s Jamiem, ale nikoliv náhodou: čekal na mne úmyslně na rohu Banks Lane v plné „parádě“, oblečen v tmavomodrý oblek, lehké hnědé boty a plochou červenočerně kostkovanou čepici.

„Chceš jít se mnou na kopanou?“

Srdce mi udělalo rychlý kotrmelec při tomto náhlém náporu radosti v sobotním odpoledni, prázdném a pustém ustavičnou nepřítomností Gavinovou, který stále dlel s otcem v Lussu. Zápas v kopané! Utkání dospělých hráčů, které jsem ješte nikdy neviděl a které jsem ani nedoufal vidět!

„Tak pojď!“ řekl Jamie Nigg a vystrčil obloukovitě své hnědé boty kupředu.

Provaz, natažený kolem bogheadského hřiště, jsem měl za—

81$

líznut do břicha, když jsem tam stál vedle Jamieho a jeho kamarádů; ochraptěl jsem křikem, když barevné svetry se míhaly a honily po zeleném trávníku. Levenford hrál proti svému úhlavnímu nepříteli – sousednímu klubu z Ardfillanu. Což mohli zvítězit takoví surovci a padavkové z Ardfillanu, na které se posměšně volalo „plechovkáři“, protože dovolovali doma hochům vstup na hřiště ne za vstupné, ale za prázdné plechovky od konserv a marmelád, které pak klub prodával hromadně do starého železa? Díky Bohu, že spravedlivá věc zvítězila! Zvítězil Levenford!

Po zápase jsme šli s Jamiem domů jako nejlepší kamarádi; když jsme se přiblížili k rozcestí, kde se dělily naše cesty, krev se nám ještě bouřila v záři červánků. Jamie mi z ničeho nic podal balíček, který mu překážel celé odpoledne. Zčervenal v obličeji a hlas se mu náhle zadrhl.

„Dej to vaší Kate!“ řekl. „Ode mne.“

Podíval jsem se na něho a úžasem jsem div nezkoprněl. Kate! „Naše“ Kate! Co měla dělat s námi a s naším novým přátelstvím?

„Je to v pořádku.“ Teď byl ještě červenější než předtím. „Jen jí to dej do pokoje!“

Obrátil se, odešel a nechal mě stát na ulici s balíčkem v ruce.

Doma jsem Kate neviděl – jen Murdoch klímal a zíval nad svými knihami v kuchyni – a tak podle Jamieova pokynu vzal jsem podlouhlý balíček do její ložnice a umístil jej na prádelníku. V Katině pokoji jsem byl jen na její výslovné vyzvání, tedy ne sám, a nyní jsem se tu octl se zvědavostí a pocitem výsady, vzniknuvší mým zvláštním posláním. Lelkoval jsem tu a okouněl na různé lahvičky vodiček na pleť a na kelímek krému na obličej, stojící vedle zrcadla. Také tam měla několik knížek, zřejmě poučného obsahu. Zvedl jsem je a četl jejich názvy: „Krása obličeje bez hyzdících operací“, „Methoda madame Bolsoverové aneb jak dosáhnout bujného poprsí ve dvanácti lekcích“. Jiná knížka měla tento tajemný, ale poutavý název: „Děvčata! Proč být čekankami?“ Chtěl jsem tomu přijít na kloub, ale otevřely se dveře a Kate vstoupila.

82$

Její rozpraskaná kůže zčervenala zlostí. Na tvářích jí vyskočila „jablíčka“ hněvu. Ale já se zachránil pohotovým zvoláním:

„Kate, mám něco pro tebe – opravdové překvapení!“

Zarazila se s červenýma ušima a hněvivýma očima.

„Co je to?“ zeptala se podezřívavě.

„Dárek, Kate!“ A ukázal jsem na balíček na prádelníku.

Podívala se tam nedůvěřivě; pak vzdychla a utrousila polosrdečnou výtku: „Pamatuj si, Roberte, že nikdy nesmíš vstoupit do ložnice dámy bez ohlášení!“, načež se přiblížila k balíčku, vzala jej do ruky, posadila se s ním na postel a počala pod mým dohledem odstraňovat obal. Objevila se překrásná krabice se stuhou, naplněná jistě třemi librami drahých čokoládových bonbonů. Byl jsem přesvědčen, že Kate jaktěživa nedostala tak krásný dárek. Blahopřál jsem jí, shýbaje se nad krabicí s výrazem spoluviny.

„Báječné – viď, Kate? Jsou od Jamieho. Vzal mě dnes odpoledne na kopanou. Přece znáš Jamie Nigga.“

Katin obličej vyjádřil pří těchto slovech podivuhodnou směs radosti, okouzlení a zklamání. Pak řekla trochu pánovitě: „Tak od toho jsou! Vrátím mu je.“

„Ne, Kate. To by ho bolelo. A pak …“ Nyní jsem polkl příliv slin.

Kate se usmála proti své vůli; když se smála tímto krátkým suchým smíchem, byla překvapivě příjemná. „Tak dobrá. Vezmi si jeden. Ale já se jich nedotknu.“

Nečekal jsem ani chvíli po této výzvě a ihned jsem se zakousl do bonbonu s pomerančovým krémem, který vzápětí zanechal na mém jazyku povznášející příchuť.

„Jsou dobré? „ zeptala se a teď zas ona podivně polkla.

Vydal jsem neurčité zvuky, vyjadřující nejlépe lahodu v ústech.

„Kdyby to byl kdokoliv jiný než Jamie Nigg!“ zvolala najednou.

„Proč?“ opáčil jsem stoje věrně při svém příteli. „Jamie je nejskvělejší chlapík, kterého zde můžeš najít. Mělas ho vidět

83$

s kamarády na kopané. Zná se osobně s Ievenfordským centrforwardem!“

„Ale je to jen dělník v továrně a tam je špinavá práce. A pak říkají, že chodí na malou whisky.“

Přirovnal jsem tuto slabost k dědečkově zálibě a pevně jsem odpověděl: „Není o nic horší než jiní.“

„Dobrá, ale …“ Kate opět zmateně zrudla, „… ty jeho nohy.“

„0 to se nestarej, Kate,“ naléhal jsem nedočkavě.

„Nohy jsou příliš vážná věc, aby se člověk o ně nestaral. Zvláště když se chceš jít s ním ukázat.“

Zarazil jsem se polekaně. „Máš snad ráda někoho jiného, Kate?“

„Víš … já …“ Katin pohled sklouzl zasněně s knížky „Nač být čekankou“ do romantické dálavy a já využil její nepozornosti k sebrání dalšího bonbonu.

„Měla jsem spousty nabídek – při nejmenším jich bylo víc – v každém případě několik – to víš, že se nechci chlubit. Ale teď mluvím více nebo méně o svém ideálu. Musí to být zralý muž, tmavovlasý, z dobré rodiny, výmluvný … jako na příklad pan reverend Sproule.“

Vytřeštil jsem na ni údivem oči, neboť reverend byl gentleman středních let, už s hezkým bříškem, ale básnickými kadeřemi, hřímavým hlasem a čtyřmi dětmi.

„Víš, Kate, já bych si raději vzal kdykoliv Jamieho …“ zarazil jsem se s uzarděním, neboť jsem si uvědomil, že já nejméně mám právo posuzovat jejího duchovního.

„Nevadí,“ řekla Kate s královským porozuměním. „Vezmi si ještě jeden bonbon. O mne nedbej – já si s nimi rty nezašpiním. Láska se mi ve skutečnosti hnusí. Ano, hnusí se mi. Žena na ni vždycky doplácí. Měl ten bonbon tvrdé nebo měkké jádro?“

„Tvrdé, Kate,“ odpověděl jsem vážně. „Tak výtečný nugát, že jsi lepší ještě v životě nejedla. Podívej se – tenhle je právě takový. Dám ti jej do pusy. Pěkně prosím!“

„Ne, ne – ani ve snu mě to nenapadlo.“ A zatím co se

84$

bránila, otevřela ústa jako duchem nepřítomná a právě tak je zavřela za nugátem, jejž jsem jí vnutil.

„Že jsou výtečné – viď, Kate?“ zeptal jsem se dychtivě.

„Žádný muž si mě nemůže koupit, Roberte. Ale musím říci, že jsou báječné.“

„Ještě jeden, Kate!“

„Vím, že si zkazím žaludek. Ale když naléháš, tak musím. Najdi mi ten s pomerančovou náplní, jaký jsi měl nejdřív.“

A tak jsme seděli na posteli další půlhodinu a snědli celý obsah krabice.

„Co mám vyřídit Jamiemu?“ hlesl jsem nakonec.

Kate začala svazovat krabici stužkou a najednou se dala do smíchu. Byla to pro mne nejpodivuhodnější zkušenost na světě, slyšet přirozeně se smát dívku, o níž se říkalo, že je divná, nevrlá a popudlivá.

„Jací jsme to pokrytci, Robie! Konečně já aspoň jsem taková. Snědli jsme bonbony toho chudáka, který za ně musil dát jmění – a teď se mu ještě div neposmíváme. Jen mu řekni pravdu. Pověz mu, že nám bonbony velmi chutnaly. Poděkuj mu hezky za ně! A tím že je všechno skončeno.“

Když jsem šel dolů, bral jsem tři schody najednou pevně rozhodnut, že se Jamie dozví při nejmenším jen první část Katina vzkazu.

85$

«KAPITOLA 10.»

Přišel červenec s vyhlídkou na letní prázdniny a na horké větry, které by zkolébaly žloutnoucí obilí. Běhal jsem bos s Gavinem za kropicí voznicí v teplém zvlhčeném prachu vesnických cest. Lezl jsem s ním na nejvyšší bod Garshake Hillu sbírat modré borůvky, které tam rostly, a které Mami vděčně přijala a zpracovala v daleko lepší povidla, než byla naše obvyklá rebarborová zavařenina. Koupal jsem se s ním nad mlýnským jezem a plaval neuměle svá prvá tempa v chladné vodě přes roh opravdové hloubky. Pak jsem shýbl hlavu pod malý vodopád a nechal proud vody padat do úst a do nosu, mezitím co hejna pulců mě lechtala po nohou. Byl jsem přiveden do vytržení a slyšel jsem s podivem svůj radostný a jasný smích. Byla opravdu voda tak báječná? Zdálo se mi, že smyla s mé duše poslední stopy zármutku. Když jsme vylezli, běhali jsme, skákali a nakonec sebou hodili do trávy, hledíce do jasného nebe s pohledem horoucího vytržení. Jaká radost! Čistý, jemný, vlahý vzduch, světlo, zeleň stromů a ve mně síly, které se probudily – radost z dýchání, svrchovaná radost z žití!

Byl jsem příliš šťasten ve svém pohanském životě. Vítr z vřesovišť vy foukal mi z hlavy Boha; obsahu lístků, které mi posílala babička, jsem věnoval pramalou pozornost; už jsem neviděl vynořovat se bytost Zla z tmavých koutů našeho domu, nýbrž usnul jsem ihned, sotva jsem dokončil nejkratší modlitbičku. Odpadl jsem od milosti. Nebesa připravovala pro mne nová utrpení.

Nejdřív přišla zpráva, že mě musí Gavin opět opustit. Každé léto si najímal jeho otec v Pertshiru chatu s vřesovištěm, kde mohl rybařit a pořádat hony – ještě jedna výstřednost, která byla později vržena jako hanba na starostovu olympskou

86$

hlavu! – a ovšem Gavin tam měl strávit školní prázdniny mezi nachem vřesu a modří vzdálených hor.

Slečna Julia Blairová mi více než naznačila, že bych mohl jet s ním; ale mé ubohé vybavení a cena lístku – dvě chladné skutečnosti utišily vřelý příslib štěstí. Rozloučil jsem se s Gavinem na nádraží, kde naše oči podezřele zvlhly slibujíce si věčné přátelství, zpečetěné ještě pevným stiskem ruky, který jsme vynašli, pevným jako ocel, při čemž se naše palce nadto kabalisticky spojily.

Když jsem pak šel domů po High Street, uhodilo přede mnou zčista jasna: někdo mi zahradil cestu. Když jsem v bezmezném údivu vzhlédl, spatřil jsem před sebou vysokou tmavou postavu kanovníka Rochea, který se opřel o třepotající se deštník a propichoval mne – právě tak jako já jsem prozkoumával po minuty organismy ve svém drobnohledu – svým temným, nehybným, baziliščím pohledem.

Přestože kanovník byl jednou z nejvýznačnějších městských osobností, dovedl jsem se mu až dosud vždy šetrně vyhnout. Byl ještě mlád – skutečně nejmladší kanovník diecése. Měl ostré tahy obličeje, nos jako zobák a vysoké čelo – jeho úspěšné studium na Skotské koleji v Římě svědčilo jasně o jeho inteligenci. Při svém přechodu do farnosti u kostela Svatých andělů nalezl svou obec poněkud těžko ovladatelnou následkem směsi různých národů: polští, litevští, slováčtí a irští vystěhovalci se stáhli do Levenfordu, protože tam doufali dostat práci a dobré mzdy v kotlárnách. Kanovník rychle poznal, že jen jedinou zbraní zkrotí své drsné a pramálo vzdělané stádo, a neváhal jí použít. S přísností, která byla cizí jeho povaze, hřměl na ně s kazatelny, bičoval je svou jizlivostí na kostelních schodech, oslovoval a káral na veřejných ulicích. Za dvanáct měsíců zkrotil svou farnost, získal přátelství bratří Marshallů, majitelů kotláren, a málokdy projevovanou úctu liberálnějších městských úřadů – nesnadná to věc v malé skotské obci, kde katolíci byli v ošklivosti a v opovržení. Je také zvláštní, že sám získal nejen uctivou bázeň, ale i obdiv své farnosti. Byl postrachem, ano, přisámbůh, svatým postrachem kanovník Roche; Bůh mu žehnej a zatrať ho!

87$

Nebylo proto divu, že ačkoliv se mnou mluvil vlídně, třásl jsem se jako osika, když mě takový muž nalezl na ulici mezi tolika chodci.

„Ty jsi Robert Shannon – viď?“

„Ano, otče.“

Tím „otče“ jsem se prozradil. Usmál se jemně.

„Jsi katolík, že?“

„Ano, otče.“

Pak začal svinovat deštník. „Dostal jsem o tobě dopis od kolegy z Dublinu … otce Shanleye … Píše mi, abych na tebe dohlédl.“ Nyní se na mne zadíval zpytavě, „Chodíš v neděli na mši – viď?“

Svěsil jsem hlavu. Trpěl jsem už pro svou příslušnost ke katolické církvi; nesl jsem její znamení na čele. Ale při své osamocenosti a bázlivosti jsem od svého příchodu do Levenfordu nenavštívil její chrám.

„Ach!“ Deštník se vzpíral jeho úsilí. „Jistě jsi už byl u prvního přijímání.“

„Ne, otče.“

„Tedy u první zpovědi.“

Nemoc mých rodičů jim zabránila provésti tento závazek. Přál jsem si, aby se země otevřela a pohltila mě i s mou hanbou: „Ne, otče.“

„No tohle! To je smutné opominutí pro muže jménem Shannon. Musíme to napravit, Roberte – čím dříve, tím lépe!“

Proč se na mne usmíval? Proč nehromoval? Začínal jsem slzet – Gavin pryč a teď zas tohle! Poznal jsem, že jsme předmětem mnoha zvědavých pohledů kolemjdoucích, kteří naplnili ulici v polední době. Jistě se roznese pohoršlivá zvěst o této rozmluvě široko daleko a opět mě poníží v očích mých kamarádů a obrátí doma všechno vzhůru nohama.

„Příprava pro první přijímání začíná v klášteře příští měsíc. Každé úterý a čtvrtek po čtvrté hodině. To se ti bude jistě hodit. Vede ji matka Elizabeth Josephina. Bude se ti tam jistě líbit, přijdeš-li.“ Nyní se na mne znovu usmál přemlouvavýma očima: „Přijdeš, Roberte?“

88$

„Ano, otče,“ zamumlal jsem tuhými rty.

„Tak je to správné, hochu.“ Jeho deštník, ačkoliv byl hrozně volný, ho konečně uspokojil. Při nejmenším se naň díval roztomile a začal s ním točit, zatím co ještě spustil krátkou řeč o mých závazcích. Uzavřel ji tímto konečným příkazem: „Je tu ještě jeden bod, Roberte, nepříliš snadný, protože žiješ s nekatolickými příbuznými, ale velmi důležitý, a to: v pátek nesmíš jíst maso! Je to přísný církevní předpis. Pamatuj si tedy - žádné maso v pátek!“ Poslední pohled na

rozchodnou z přísných, ale laskavých očí, a odešel.

Odpotácel jsem se opačným směrem, omámen nešťastným setkáním. Byl jsem zdrcen, zničen a usvědčen ze svých zločinů. Denní jas byl zakalen. Ani na okamžik mi nepřipadlo, že bych byl mohl nedbat kanovníkových rozkazů. Ne, ne, jeho oko na mne stále zíralo; viděl jsem ho ve vší jeho duchovní a časové moci velmi blízko a velmi hrozného, kdybych ho neposlechl. Veškerá babiččina pečlivá příprava vinice mého ducha byla smetena jako smrští. Cítil jsem, že neštěstí mého původu mě konečně překonalo. Zbývalo mi jen trpět a poddat se.

Když jsem se přiblížil k zadním dveřím Lomond View, vyvstal mi na čele v náhlé vzpomínce studený pot. Dnes – právě dnes – byl pátek. A ve vzduchu jsem cítil své zamilované jídlo: dušené hovězí. Zaúpěl jsem. Bože a kanovníku Roche! Co mám dělat?

Vstoupil jsem klopýtavě do kuchyně a sedl si na své místo u stolu, kde už seděli Kate a Murdoch. Jak jsem se obával, Mami postavila přede mne plný talíř dušeného hovězího, jehož byla větší porce a které bylo šťavnatější než obvykle. Díval jsem se roztržitě.

„Mami,“ řekl jsem nakonec slabým hlasem, „dnes nemám chuť na hovězí.“

Ihned jsem se stal středem tázavých pohledů. Mami se na mne dívala pochybovačně. „Jsi nemocen?“

„Nevím. Snad mě trochu bolí hlava.“

„Vezmi si tedy šťávu a brambory!“

Šťáva – ach – ta byla také zakázána. Potřásl jsem hlavou

89$

a slabě se usmál. „Myslím, že mi bude lépe, když nebudu jíst vůbec nic.“

Mami učinila jazykem nelaskavý zvuk, jako činila vždy, když si nebyla něčím jista. Než jsem se vrátil do školy, kde se vyučovalo ještě několik posledních dnů, dala mi rybí paštiku. Na cestě ven jsem si tajně ukrojil krajíc chleba a schoval jej pokradmu do kapsy u kalhot. Po cestě do Akademie jsem jej pak hladově zhltal. Ale celé odpoledne mi kručelo v břiše s pocitem hladu.

Večer u rodinného jídla to bylo ještě horší. Mami s příjemným úsměvem mi chtěla projevit přízeň a současně prokázat dobrý skutek – a dala přede mne na páně Leckieově míse kus huspeniny s masem z vepřové hlavy. V této chvíli totiž nedával pozor, protože si připravoval na plotně čaj. Mami bleskla okem po ostatních a omlouvala se: „Robertovi dnes nebylo dobře.“

Ve mně byla malá dušička. Civěl jsem skleněným zrakem na svůj kousek huspeniny, v níž prosvítala zapovězená pochoutka. Proč bych jim neřekl pravdu? Ne, ne a tisíckrát ne i Nemohl jsem to udělat. Divný a tragický příběh mé příslušnosti k římské církvi byl příliš trapným předmětem v této rodině. Bylo to zakryté a pohřbené tajemství. Odhalit je znamenalo by pro mne nové nesnáze a katastrofy, jež bylo možno přirovnat jen ke spoustám, natropeným Samsonem na babiččině obrázku. Stačilo mi jen pomyšlení, jak by se asi tvářil Tati…

A byl to právě on, který mě zachránil v této chvíli.

„Ten hoch je zelený jako tráva a nesnesl by huspeninu,“ prohlásil náhle nevrle. „Ať si jde brzy lehnout!“ Nato si dal huspeninu na svůj talíř.

Opravdu jsem neměl daleko k barvě nezralých angreštů. Ale vítal jsem tuto nespravedlnost a strpěl jsem, abych byl poslán bez večeře do svého přístěnku za záclonou.

V neděli, dříve než Leckieova rodina vstala, proplížil jsem se temnou předsíní a běžel jsem úprkem do kostela, abych se zúčastnil mše v sedm hodin. Seděl jsem vzadu v poslední la—

90$

vici a odvrátil jsem obličej, když kostelník chodil vybírat. Byl to hezký kostel – vystavěný Puginem, jak jsem později objevil – v prostém gotickém slohu a velmi povznášející mysl k Bohu; měl vysoká okna s krásnými malbami na skle, vzadu bílý hlavní oltář; dvě řady štíhlých sloupů dodávaly chrámové lodi neobvyklé důstojnosti. Ale tohoto rána, když jsem bez dechu odříkal modlitby, nezískal jsem tam útěchy. Kolena se mi třásla, když kanovník Roche vstoupil na kazatelnu. Snad bude o mně kázat jako o odrodilci, který neměl odvahu přiznat se k víře. Jaká úleva – on o mně nekázal! Ale jeho oznámení mělo na klid mé duše stejný zhoubný účinek. Příští týden totiž byl kvatembrový týden: středa, pátek a sobota byly dny postu a zdrželivosti; Bůh by neměl slitování s těmi slabými a nevěrnými dušemi, které se opováží pojíst masa v těchto dnech. Šel jsem domů s mžourajícíma očima sražen do hlubin a opakoval jsem si mátožné: „středa, pátek a sobota“. Urazit Boha bylo zlé. Ale hrůza ze strašného kanovníka mě nutila provést tento nemožný úkol.

Ve středu jsem měl štěstí. Mami rozrušena vyhlídkou na „den prádla“ přijala bez podezření mou šeptanou omluvu, že musím přes oběd odnést knihy z Akademie. Ohnuta nad kotlem v umyvárně nádobí řekla mi mimovolně, abych si připravil a vzal s sebou chléb s marmeládou. Ale v pátek, když jsem se pokusil o totéž, měla jinou náladu: nařídila mi ostře, abych se pořádně naobědval. Postavila přede mne sekanou a opustila kuchyni s výrazem, který věštil, že bude zle, když nevyprázdním talíř, než se vrátí.

Ach Bože, jak jsem trpěl! Žádný bradatý hladový žid, jehož inkvisice postavila před vábnou porci vepřové, netrpěl taková muka jako já. Zíral jsem zoufale k Murdochovi, který se na mne zvědavě díval, zatím co klidně jedl své jídlo. Studoval nyní doma a jelikož Kate se zdržela ve škole, byl se mnou jediný u stolu.

„Murdochu,“ zašeptal jsem. „Tohle maso nemohu strávit.“ Rychle jsem popadl talíř a přenesl svou sekanou na jeho talíř.

Vyvalil na mne oči. Ale protože byl velký jedlík, neměl

91$

nic proti tomu - jen podezřele poznamenal: „Z tebe se stává

vegetarián.“ Uhodl to? Nemohu říci. Třesa se a se skloněnou hlavou jedl jsem jen brambory, nedotýkaje se těch, které byly polity omáčkou.

Příštího dne jsem byl u konce svých sil. Zbabělý a hladový nemohl jsem si vymyslit žádnou vhodnou výmluvu. Nešel jsem prostě v poledne domů. Zůstal jsem venku a potloukal se bezmyšlenkovitě po přístavě, kde jsem čichal jako pes vůně dehtu a oleje. Když jsem se domotal večer domů, div jsem neomdléval hladem. Svírán dravými bolestmi zapomněl jsem na svou úzkost, jak vysvětlím Mami svou nepřítomnost. Chtěl jsem jíst, jíst!

U hlavního vchodu stála paní Bosomleyová a v ruce držela několik dopisů. Prosila mě, abych s nimi doběhl do schránky. Nemohl jsem utíkat. Ale ačkoliv jsem byl sláb, nemohl jsem odříci tuto laskavost své dobrosrdečné známé. Proto jsem vhodil dopisy do červené schránky na rohu-Banks Lane. Když jsem se vrátil, přivolala mě pokynem k otevřenému oknu. Zvedl jsem oči. Ano – dávala mi mou obvyklou odměnu: velký dvojitý teplý obložený chléb s bovrilem.

Dopotácel jsem se ke skleníku s tlustým zlatým chlebem, jehož pouhá vůně hrozila u mne vyvolat mdloby. Sedl jsem si a obnažil hladově zuby, s nichž stékaly proudem sliny. Vtom jsem se zarazil: Bovril! Vždyť to bylo čisté maso! U železničního mostu byl plakát, zobrazující nestvůrně velkého vola, jehož maso bylo vkládáno do každé plechovky s nápisem

BOVRIL.

Plnou minutu jsem ochromen zděšením zíral nehnutě na vola a výtažek z masa, příčinu hříchu, který jsem svíral svýma malýma rukama. Pak s výkřikem dravosti jsem se zakousl do chutného sousta. Mé zuby kousaly, trhaly a rvaly. Ta dobrota! Zapomněl jsem na anděla pomsty i na kanovníka Rochea. Ssál jsem slanou masitou šťávu svými hříšnými rty. Olizoval jsem si prsty v živočišné radosti. Když jsem všechno spořádal do poslední kůrky, vydal jsem velký smířlivý a triumfující povzdech.

92$

Potom jsem si s hrůzou uvědomil, co jsem učinil. Hřích! Smrtelný hřích! Chvíle hrozného ticha. Pak se na mne hrnula vlna výčitek za vlnou. Kanovníkovy tmavé oči se blýskaly přede mnou. Nemohl jsem to vydržet. Dal jsem se do pláče a běžel nahoru k dědečkovi.$

«KAPITOLA 11.»

Když jsem vtrhl do dědečkova pokoje, spatřil jsem ho sedět s hlavou vědecky skloněnou nad drobnohledem. A v této akademické posici mě vyslechl v úplné tichosti až do konce. Působilo na mne blahodárně, že se na mne ani nepodíval. Osušil jsem si oči a pozoroval ho, jak vstal a ve svých sytě zelených pantoflích počal odměřeně chodit po pokoji. Cítil jsem se bezpečen v jeho rukou. Jak jsem si přál, aby on a nikoliv kanovník upravil mou náboženskou budoucnost.

„Je to velmi prosté, milý hochu, zařídit vaše pátky. Stačí jen slovo Mami a je to. Ale – „ nyní mi srazil potřesením hlavy radost z rozřešení – „tohle je teprve začátek trápení. Tahle věc se už chystala delší dobu. Nedá se popřít, že jsi zde v těžké situaci … všechno leží jen na tobě … tvá ubohá matka ti zanechala opravdu zvláštní odkaz,“ Nyní se zarazil, pohladil si vousy a podivně se na mne zadíval. „Možná, že nejprostší řešení by bylo, kdyby ses zařadil mezi ostatní. Myslím … abys chodil s ostatními do kostela v Knoxhillu.“

Vytryskly mi opět nevysvětlitelně horké slzy. „To bych nemohl, dědečku. Hoch musí být tím, čím se narodil, i když je to těžké.“

Dědeček však vytrval ve svém úsilí a ukazoval mi všechna království tohoto světa. „Babička by tě měla hrozně ráda, kdybys chodil do Knoxhillu. Ujišťuji tě čestným slovem, že by pak pro tebe udělala všechno možné.“

„Ne, dědečku – nemohu.“

Divná přestávka. Pak se na mne usmál – ne vzdáleně, ale svým vzácným, pomalým a u srdce hřejícím úsměvem. Přistoupil ke mně a potřásl mi rukou. „Správně ses rozhodl, Robie!“

Rozvážně vybral ze své malé zásoby v krabičce dva větrové bonbony a vtiskl mi je do úst. Nedovedl jsem hned pochopit

94$

tyto nejvyšší znaky jeho souhlasu. Říkal mi „Robie“ jen o nejvzácnějších příležitostech a jako nejvyšší projev své pozornosti.

„Vysvětlím ti své stanovisko.“ Vzal si také bonbon a usadil se ve svém ušáku. „Zastávám náboženskou svobodu. Ať si každý věří v co chce, ale s podmínkou, že se nebude plést do toho, v co věřím já. Rozhodnutí bylo ve tvých rukou, hochu. Řeknu ti jen, že kdybys byl šel do Knoxhillu, byl bych tě zapřel navždycky.“

Filosofické ticho, zatím co si zapaloval dýmku. „Nemám nic proti katolíkům, leda snad proti jejich papežům. Ne, hochu, ale nemohu říci, že bych neměl nic proti vašim papežům … někteří z těch Borgiů se svými otrávenými prsteny a dýkami byli pěkní ptáčkové. Ale neřeknu už nic, protože za to nemůžeš. Věříš v téhož Všemohoucího jako tvoje babička, ačkoliv by tě nenechala uctívat ho svíčkami a kadidlem. Ale já ano, hochu – já ano. Hájím tvé právo, abys tak mohl činit. A ještě něco ti povím: máš právě tolik naděje projít nakonec branou z perel, nebo jakou branou to půjdeme, i se svou mší a ornáty, jako ona se svými žalmy a přemíláním bible.“

V takovém rozpoložení jsem dědečka ještě nikdy neviděl. On, který opovrhoval rozvláčností u jiných – který zakrátko utekl od každého řečníka, protože byl „příliš nudný“ – dovedl být, což je podivné, sám velkolepě dlouhodechý a zdlouhavý. Rozumoval půl hodiny v nejvýmluvnějším a dramatickém slohu: s jeho jazyku plynula planoucí slova jako: „svoboda“, „volnost“, „snášenlivost“, „volnomyšlenkář“, „věčné dědictví“ a „důstojnost muže“. Vyjadřoval se v tak vznešených, těžko pochopitelných a vysoce založených myšlenkách, že jsem poznal, že se mýlím, když jsem se domníval, že si několikrát odporoval – jako když na příklad po velebení ctností všeobecné lásky uhodil zuřivě pěstí na stůl a prohlásil, že „my“, to jest on a já, „bychom měli to staré koště“, čímž mínil babičku, „konečně přerazit“.

Nicméně celkový účinek jeho kázání mi přinesl úlevu. O dalších pátcích mi Mami beze slova dala víc zeleniny a když nebyl Tati doma, tak na tvrdo vařené vejce. Prvního srpna –

95$

neřekl jsem nikomu nic na dědečkovo doporučení – začal jsem chodit do kláštera Svatých andělů a připravovat se k svému prvnímu přijímání.

Tvořili jsme malou třídu, svěřenou péči ctihodné matky Elizabethy Josephiny. Bylo tam šest nebo sedm malých děvčat, která jen ohrnovala nosy, a ještě jeden malý hoch, Angelo Antonelli, syn italského zmrzlináře v městě. Byl to překrásný chlapec. Pleť měl jako broskev, velké, tmavé, zářící a jakoby prosící oči, a jemné černé kudrnaté vlasy. Vypadal jako některý z Murillových andílků, ačkoliv tehdy jsem je ještě neznal; věděl jsem jen, že se mi zamlouvá - a protože byl

menší a víc než o rok mladší než já, vzal jsem ho ihned pod svou ochranu.

Vyučování se někdy konalo v klidném pološeru kostela před postranním oltářem, pod oknem s malbou, představující Ježíše Krista, nesoucího kříž; někdy také v úhledném pokoji v klášteře; ale nejčastěji, protože bylo teplo, na trávníku klášterní zahrady. Tam jsme seděli na trávě ve stínu kvetoucího bezového keře, zatím co dobrá jeptiška s knihou na koleně a klidnýma rukama v širokých rukávech svého roucha seděla na polní židli před námi. Zahrada, ohrazená vysokou zdí, byla nadobyčej klidná a zdálo se, že je milion mil daleko od pilného města. Tu a tam jsem viděl i jiné sestry, jejichž obličeje byly zastíněny bílými postranními rouškami, jak odměřeně chodí po cestách a modlí se růženec. Vlnění jejich rouch bylo pomalé a důstojné. Několik boubelatých holubů si pyšně a důvěřivě vykračovalo zcela blízko nás. Ve vzduchu se vznášel tichý bzukot hmyzu, poletujícího na bílých květech šeříku, které se svou jemnou vůní pomerančových květů obzvláště hodily do tohoto odloučeného místa a ke zbožným jeptiškám, jež – každá z nich měla prostý zlatý prsten na čtvrtém prstě pravé ruky – se samy považovaly za zasnoubeny Bohu. Pohybujícími se větvemi stromů bylo možno vidět proti nebi na kostele kamenný kříž sv. Ondřeje – jeho ramena byla uzavřena kruhem. Pak naše sestra zvedla ukazovák ke rtům, aby si zjednala ticho, a zatím co jsme se na ni dívali poslušnýma očima, počala nám vyprávět o dítěti – Spasiteli. Pamatuji se

96$

na tuto chvíli nevinnosti; nikdy předtím a nikdy potom jsem nepoznal takový mír, takový pocit klidného štěstí.

Matka Elizabeth Josephina byla starší žena a tahy jejího obličeje se blížily přísnosti. Byla to dobrá učitelka. Oživila nám úplně ony dávné dny v Palestině. Bez dechu naslouchajíce viděli jsme chudou stáj a dítě, které tam leželo. Viděli jsme svatou rodinu, prchající na oslu – pomyslete si, ubohý oslík! – před hněvem Herodesovým. Zdálo se, že pro mou poněkud pochybnou minulost mi věnovala zvláštní pozornost, a to mě činilo hrdým: hlavně když chválila hbitost mých odpovědí. Když se přišel kanovník Roche s překvapující dobrotivostí na nás podívat, ctihodná matka a on dali hlavy dohromady s pohledem upřeným na mne. Potom její laskavost vzrostla ještě víc. Dávala mi škapulíře a svaté obrázky, které jsem nosil pod košilí. Počal jsem celým svým srdcem milovat Ježíška, který se, jak jsem si myslil, jistě podobal malému Angelovi, sedícímu důvěrně vedle mne. Toužil jsem po onom dni, kdy – jak nám matka Elizabeth vysvětlovala – On vstoupí do mne v podobě zářící hostie, která bude vložena na můj jazyk.

Pak nás začala varovat a mluvila o hrůzách špatného přijímání. Uváděla nám mnoho bolestných případů. Jeden z nich byl o hochovi, který bezmyšlenkovitě porušil půst tím, že než se přiblížil k zábradlí oltáře, mimoděk snědl několik drobtů, které měl v kapse; jiný bezstarostný malý pekelník spolkl několik kapek vody ze svého kartáčku na zuby. Tyhle příběhy byly samy o sobě dost zlé; ale při třetím příběhu jsme se prostě třásli hrůzou. Malé děvče ze zlomyslné zvědavosti přeneslo hostii s jazyka na svůj kapesník … Později zjistila, že kapesník byl prosáklý krví!

Nikdo nesledoval postup mého školení s hlubší pozorností než dědeček. Začal otázkami, je-li matka Elizabeth Josephina hezká; na tuto otázku jsem byl nucen odpovědět podle pravdy, „ne“. Když jsem mu vyprávěl o zázraku zakrváceného kapesníku, nehnul ani brvou.

„Pozoruhodné“ zvolal a začal uvažovat. „Myslím, že půjdu k přijímání s tebou. Bude to velmi zajímavá zkušenost.“

97$

„Ne, ne, dědečku,“ vykřikl jsem zděšeně. „Měl bys hřích! Smrtelný hřích. Nejdřív by ses musil vyzpovídat … musil bys říci kanovníkovi Rocheovi všechny špatné činy, kterých ses kdy v životě dopustil.“

„To by, Roberte,“ řekl vlídně, „trvalo nekonečně.“

Později, když lehce onemocněla ctihodná matka, její místo na polní židli zaujala mladá červenolící sestra Cecilia. Byla to líbezná a něžná bytost, která nás vyučovala ještě zajímavěji než ctihodná matka; její modré oči se rozzářily, když mluvila o našem Spasiteli; také nás neděsila hrůzostrašnými příběhy. Okouzlila mě a já běžel domů povědět dědečkovi hned za tepla tuto novinku.

„Máme novou učitelku, dědečku! Je to mladá jeptiška. A hrozně hezká.“

Dědeček hned neodpověděl. Nakroutil si knír výbojným pohybem, který jsem velmi dobře znal. Pak: „Zdá se mi, že jsem zanedbal svou povinnost, Roberte. Zítra tě dovedu do kláštera. Rád bych se setkal s tou tvou sestrou Cecilií.“

„Ale, dědečku,“ řekl jsem pochybovačně, „myslím, že pánům není dovolen přístup do kláštera.“

Usmál se na mne klidně a důvěrně, stále si kroutě svůj knír: „Uvidíme.“

Podle svého slova se dědeček příštího odpoledne připravil co nejdůkladněji: pečlivě se okartáčoval, vyleštil si boty, nasadil si svůdnicky klobouk a vzal si hůl s nejhezčí kostěnou rukojetí. Pak mě doprovodil do kláštera, kde po jistém váhání mladé sestry fortnýřky, která byla získána důstojným chováním mého dědečka, jsme byli uvedeni do hovorny. Tam si dědeček usedl a klobouk položil vedle sebe na zem. Seděl vzpřímeně jako pilíř v kostele. Několikrát mi pokynul, aby mi naznačil, že se mu místnost zamlouvá, čili nebyl necitelný k jejímu ovzduší. Pak vrhl čistý, ale tázavý pohled k modrobílé sošce Panny Marie, stojící na krbu pod skleněným příklopem.

Když vstoupila sestra Cecilia, povstal a uklonil se jí, jak nejvybraněji dovedl.

„Omlouvám se za to, že jsem k vám tak vnikl, milostivá. Ovšem příčinou je to, že mám tak hluboký zájem na blahu,“

98$

nyní položil blahovolně ruku na témě mé hlavy – „svého mladého vnuka. Jmenuji se Alexander Gow.“

„Ano, pane Gowe,“ zašeptala sestra Cecilia poněkud nejistě. Ačkoliv v klášteře nebyla klausura, neboť to byl skotský klášter, nebyla příliš zvyklá na návštěvy dědečkovy obsáhlosti. „Nesednete si?“

„Děkuji, milostivá.“ Dědeček se znovu uklonil a čekal, až se sestra posadí první. „Musím se vám nejdříve upřímně přiznat, že nejsem vaší víry. Snad znáte výjimečné okolnosti, které zde obklopují mého malého vnuka.“ Jeho ruka se octla opět na mém temeni: „Jistě nevíte, že já jsem ho sem poslal.“

„To vám slouží ke cti, pane Gowe.“

Dědeček učinil odmítavý a spíše smutný pohyb. „Přál bych si, abych byl hoden vašeho uznání. Ale běda, moje důvody, alespoň na počátku, byly rozumové, chladně rozumové důvody obyvatele venkovního světa. Avšak, milostivá – anebo smím vás nazývat sestrou? „ Zarazil se, zatím co sestra Cecilia sklonila hlavu v lehkých rozpacích. „Avšak, sestro, od té doby, co můj malý vnuk sem začal docházet – zvláště když vy, sestro, jste převzala vyučování – jsem dotčen … a stále přitahován ke krásným a prostým pravdám, které se řinou s vašich rtů.“

Sestra Cecilia se zarděla potěšením.

„Ovšem,“ dědeček začal znovu o něco smutněji, ale svým okouzlujícím způsobem, „můj život nebyl bez poskvrn. Potloukal jsem se světem. Moje dobrodružství …“ Podíval jsem se na něho s otevřenými ústy ve zlé předtuše, že bude opět vyprávět o Zulukafrech. Ale neučinil tak. „Moje dobrodružství, sestro Cecilie, mě uvedlo tváří v tvář těžkým pokušením, jimž bylo tím hůře čelit, že já jako ubohý čert – ach, promiňte – ubohý člověk neměl nikoho, kdo by se o mne staral.

V životě každého muže není nic horšího než nedostatek lásky dobré ženy.“ Nato vzdychl. „Divíte se nyní … že jsem dostal popud, abych sem přišel … hledat mír?“

Viděl jsem, že sestra Cecilia byla hluboce pohnuta. Její svěží tváře byly stále zardělé a její zasněné oči vyjadřovaly hluboký zájem o dědečkovu duši. Stisknuvši ruce, zašeptala:

99$

„To je velmi povznášející. Jsem jista, že máte-li upřímnou touhu po kajícnosti, kanovník Roche vám pomůže z celého srdce.“

Dědeček se vysmrkal; pak potřásl hlavou s lítostivým úsměvem. „Kanovník je vzdělaný muž, výjimečně vzdělaný, ale poněkud nesympatický. Ne – domníval jsem se, že bych mohl chodit s Robertem do vaší třídy, sedět tam poníženě a naslouchat …“

Záchvěv pochybovačnosti zakalil obličej sestry Cecilie, jako když se objeví mrak nad jasným rybníčkem. Dbala však nade všechno úzkostlivě, aby nezbavila dědečka odvahy nebo aby nezranila jeho city.

„Bojím se, že by to rozptylovalo děti, pane Gowe. Ale jistě se najde možnost, jak vám vyhovět. Promluvím o tom se ctihodnou matkou.“

Dědeček se usmál svým nejpůvabnějším okouzlujícím úsměvem – ano, opakuji, že i přes jeho nos to byl opravdu neodolatelný úsměv. Povstal a potřásl jí rukou, totiž spíše podepřel její prsty svými prsty, jako by si přál snížit se k nim a oddaně je pozdravit. Přestože se vzdálil, tváře sestry Cecilie zůstaly neobyčejně nachové dlouhou dobu po jeho odchodu; když nám vyprávěla příběh o marnotratném synu, byly její vážné oči nepochopitelně vlhké.

Dědeček na mne čekal před klášterem. Chodil sem a tam, točil si holí a pobrukoval si. Na cestě domů proslovil ke mně přednášku o zušlechťujícím vlivu dobrých žen, přerušovanou novým bručením a nenadálými výkřiky jako: „ Rozkošná! Skvělá!“ Poslouchal jsem ho s jistou úzkostí, neboť v posledních týdnech jsem narazil na hroznou osobní nesnáz, o níž ještě budu hovořit, právě ve spojení s ženami. Ale přece jen jsem byl rád, že sestra Cecilia a vznešený klid hovorny učinily na dědečka tak veliký dojem.

Šetrně nechal uplynout týden do své příští návštěvy, k níž si vybral slunný den, o němž, jak poznamenal, „zahrada bude obzvláště líbezná“. Už se viděl vedle mne na trávníku. Vyfintil se ještě pečlivěji než posledně a strávil dlouhou dobu před zrcadlem přistřihuje si vousy, jako to někdy činil před

100$

návštěvou paní Bosomleyové. Vždycky si dal záležet na čistém prádle; dnes si vzal svou nejlepší bílou košili, kterou si sám naškrobil a vyžehlil. Dokonce si zatkl do knoflíkové dírky kytičku pomněnek, jejichž živá modř závodila s modří jeho očí. Pak mě vzal za ruku a vypjal prsa. Vydali jsme se svěže ke klášteru.

Ale běda! Tentokrát nepřišla do hovorny sestra Cecilia, ale matka Elizabeth Josephina, přísnější než kdy jindy, sotva uzdravená ze záchvatu žloutenky. Dědečkovi se prodloužil obličej, jeho počínající úsměv zmizel, jako když mráz sežehne poupata. Ctihodná matka mě poslala z místnosti, abych zaujal místo ve třídě na trávníku.

O něco později, když jsem už seděl na trávě, slyšel jsem, že přední dveře kláštera byly zavřeny pevnou rukou. Pak jsem viděl mezi stromy dědečka, jak sestupuje po schodech a jde ulicí. Ačkoliv jsem nemohl rozeznat podrobnosti na tak velkou vzdálenost, připadal mi, jako by byl vychýlen z rovnováhy a hrozně sklíčen. Když nás po krátkém a ostrém ponaučení ctihodná matka propustila, nebyl před klášterem. Později odpoledne jsem si všiml, že zahodil modré pomněnky.

Chudák dědeček! Obával jsem se, že jeho kajícnost byla zkrácena, neboť přijímání, které bylo stanoveno na poslední čtvrtek v měsíci, nebylo už daleko. Byl jsem nyní ve stavu vytržení a potácel jsem se mezi bídou a slastí. Dříve než vychutnám zanícení přijímání, musím podstoupit očistu zpovědi. Několikrát nám o ní přednášel kanovník Roche, a ačkoliv způsob jeho výkladu byl zdrženlivý, přece jen jsem počal nejasně tušit hrůzné léčky, které připravila příroda nic netušícím dítkám. Zrodilo se ve mně nejasné poznání rozdílu mezi pohlavími. Náš duchovní vyslovil slovo „čistota“ jemně, ale rozhodně. Pak z mlh náhle vyvstalo uvědomění si hříchu. Oh, Bože, jak jsem zhřešil! Byl to nejhorší neodpustitelný hřích. Nikdy, nikdy jsem jej nemohl říci kanovníkovi.

Ale přece jen musím. Prokletí, vížící se k neúplné zpovědi, bylo horší než ono, jež se vázalo k nehodnému přijímání. S klesajícím srdcem jsem viděl, že musím odhalit svou ohavnost … Jaká muka, když vím, že není úniku!

101$

Konečně se přiblížil osudný den a osudná hodina. Od malovaného okna s Ježíšem Kristem, nesoucím svůj kříž, jsem se potácel v potu úzkostné hanby do temné zpovědnice, kde už na mne čekal kanovník Roche. Má holá kolena klesla pode mnou a dopadla na klekátko se zaduněním. Počal jsem plakat.

„Otče, otče, odpusťte mi! Jsem tak hříšný a tolik se stydím.“

„Co je ti, drahé dítě?“ Vznešené povzbuzení ve skrytém a přísném hlase zvýšilo můj zármutek. „řekls nadávku?“

„Ne, otče – něco horšího, daleko horšího.“

„Copak, dítě?“

Najednou to ze mne nezadržitelně vylétlo. „Ach otče – spal jsem s babičkou.“

Zaslechl jsem nato veselý smích za tajemnou mřížkou? Nebo to byla ozvěna mých vzlyků?

102$

«KAPITOLA 12.»

Konečně je tu den přijímání a ranní nebe je šedé – tak šedé jako tělo mrtvého Ježíše Krista, když je snímáno s kříže. Strávil jsem neklidnou noc na svém slamníku v přístěnku: byly to jen chvilky odpočinku, v nichž jsem snil, že živý Ježíšek spí vedle mne, maje svou krásnou hlavičku na mém polštáři a měkká líčka přitisknuta na moje. Probudil jsem se leknutím, není-li snad můj sen hříchem. Později jsem byl mučen pochybnostmi: neprovinil jsem se „neslušností“, když jsem se oblékal? Nedíval jsem se „nečistě“ na kříž nebo na sochu Panny Marie či na cokoliv? S těsně sevřenými víčky a rty klopýtám ulicemi, obávaje se možnosti hříchu. Zoufale toužím, aby mé přijímání nebylo jen „dobré“, ale naprosto dokonalé, a propadl jsem dokonce pověře a hledal už dříve nebeská znamení a předzvěsti. Říkal jsem si hledě k nebi: „Uvidím-li mrak, který se podobá obličeji sv. Josefa, bude mé přijímání velkolepé.“ Šilhám nahoru, tisknu si oči a snažím se nalézt otcovský profil nebo aspoň bradu mezi nebeskými parami. Nebo vezmu tři oblázky s cesty, jeden za každou osobu z Nejsvětější Trojice, a říkám si, že trefím-li stojan lampy na rohu jednou ze tří ran, bude se mi přijímat báječně. Ale ne! Upouštím rychle od tohoto úmyslu ve strachu před znesvěcením.

Avšak toto ráno jsem podivuhodně klidný a mé myšlenky jsou naplněny láskou a tajným zázrakem, že já jediný mezi těmito lidmi, kteří mě obklopují v tomto domě a dožadují se snídaně, teplé vody, vyčištění bot a jiných jednotvárností života – jsem vyvolen pro sladkou a radostnou čest přijmout v svých prsou syna Božího.

Večer jsem si pečlivě vymyl ústa; také mi nebude za těžko zapomenout na snídani. Bylo by možné, že dědeček zasvětil Mami do všeho? Nenutí mě, abych jedl. Jdu bos nahoru a vidím, že dědeček se připravuje doprovodit mě do kostela: je

103$

rozčilen a za nic na světě nechce zmeškat to, čemu říká „obřad“. Ačkoliv bývá rychle uražen, nikdy se dlouho nehněvá a už ho úplně přešlo odmítnutí matky Elizabeth Josephiny.

V klášteře bylo rozhodnuto, že jsem už příliš „velký“, abych měl bílé šaty: bylo to milosrdné rozhodnutí – bílé boty a punčochy, jež jsem musil mít, byly stejně tvrdým oříškem. Jeho rozlousknutí připadlo na mého jedinečného pradědečka, který mi je opatřil. Jak se to stalo, nevím, neboť byl stále bez peněz, a když jsem ho o to žádal, jenom pokrčil rameny dávaje mi na srozuměnou, že už v můj prospěch učinil velkou oběť. Později byl objeven zástavní lístek … na modrou vázu ze salonu.

Ale zatím jsem si oblekl s pýchou nové boty a punčochy. Vycházím s dědečkem a brzy jsme v kostele. Hlavní oltář je ozdoben bílými liliemi: působí na mne překrásně a mohutným dojmem, když sedím v přední lavici přede všemi vedle Angela, který má bílý námořnický oblek. V protější lavici sedí šest děvčátek, z nichž jedno – jak jsem s odporem postřehl, z rozčilení se pošklebuje pod svým závojem, připevněným k věnečku z umělých bílých květin. V lavicích hned za námi jsou příbuzní těch, kdož po prvé přistupují k přijímání. Je tam dědeček – hned vedle pana a paní Antonelliových, vedle Angelova strýce a sestry Clary. Dědeček má o všechno zájem a doufám, že jeho zájem není příliš pohrdavý, ačkoliv provedl všechno špatně: nepoklekl při vstupu a nepožehnal se svěcenou vodou. Ale já mám z něho radost a vím, že se snaží všemožně mi pomoci; slyším ho, jak se ohýbá, aby podal paní Antonelliové rukavici, která jí upadla … nebo její modlitební knížku.

Zazní zvonek u sakristie a mše počíná. Sleduji ji věrně a čtu v „Přípravách k přijímání“ a čekám, čekám jen na okamžik, který učiní tuto mši odlišnou od ostatních, kterým jsem byl anebo budu ještě přítomen. Jak čas utíká! Cítím vnitřní chvění. Pak Domine, non sum dignus. Konečně, konečně! Třikrát se biji v prsa; potom s třesoucími se koleny povstávám a kráčím s Angelem a ostatními k zábradlí oltáře. Jsem si vědom pohledů shromáždění, upřených na nás; má

104$

ubohá hlava třeští, když vidím kanovníka Rochea blížit se v krásném rouchu a s kalichem. Nadarmo se snažím vzpomenout si na svůj adorační úkon, doufám, že ze sebe neučiním blázna, zavírám oči a zvedám hlavu, otvíraje ústa, jak nás tomu učila ctihodná matka, šeptaje v srdci jako konečnou modlitbu prostě slovo: „Ježíš.“

Hostie mě překvapuje – je tak velká a suchá na jazyku, kdežto já očekával vlhkou nadpřirozenou obětinu. V mých suchých ústech je těžko cokoliv provést anebo polykat; jsem zpět na svém místě, zardělý, spánky pohřbeny v rukou, dříve než bude všechno skončeno. Nic se mi nestalo, žádná záplava milosti, kterou bych pocítil, žádná zjevná přeměna mé duše. Vlna zklamání se láme nade mnou. Bylo to snad „špatné“ – Ne, ne! Vytrhuji mysl od sestupu do této hrozné propasti a vracím se vášnivě k modlitební knize, kde modlitba díkůvzdání mě uklidňuje. Zvedám hlavu a jsem upokojen s jedné strany Angelovým jemným úsměvem a dědečkovým zakašláním zezadu. Počíná mne pronikat pocit skvělého hrdinského činu. Připojuji se k modlitbám shromáždění po mši.

Venku před kostelem svítilo slunce a já byl po krátkém okamžiku uchopen klášterními sestrami, vřele objímán dědečkem a Antonelliovými, kteří mi blahopřáli a potřásali rukou. Můj pozoruhodný dědeček se už úzce spřátelil s italskou rodinou, která se touto známostí zdála být potěšena – ne-li dokonce nadšena. Představili mě panu a paní Antonelliovým, jejich dospělé dceři Claře a Angelovu strýci Vitalianovi, asi padesátiletému muži snědého obličeje, který projevoval klidnou odevzdanost naprosto hluchého muže. Každý se na mne usmíval; paní Antonelliová, přitloustlá tmavooká paní s tmavohnědými vlasy, drobounkými zlatými kroužky v uších a v zelených sametových šatech, se ke mně mateřsky sklonila a opakovala: „Takový hodný kamarád našeho malého Angela.“ Potom pan Antonelli, který byl také tmavovlasý, ale menší než jeho žena, a s počínající pleší, uhodil pěstí do dlaně druhé ruky a obrátil k dědečkovi své velké oduševnělé oči, které byly právě takové jako Angelovy, s jedinou výjimkou, že měl pod nimi naběhlé slzní váčky.

105$

„Pane Gowe,“ prohlásil ohnivě, ale velmi uctivě, „Jistě mi učiníte velkou laskavost. Ti dva hoši jsou velcí amici – přátelé. Jestli si o sobě moc nemyslíte, pojďte k nám na přesnídávku! Si, si, pane Gowe!“

Dědeček přijal okamžitě. Všichni Antonelliové byli velmi potěšeni. Vydali jsme se na cestu: Angelo a já jsme šli vpředu, dědeček s ostatními kráčel vzadu.

Rodina Antonelliova bydlila nad krámem, který byl vymalován žlutě a rumělkové se vznešeným nápisem zlatými lesklými písmeny: „Nejznamenitější levenfordská italská zmrzlina. Antonio Antonelli, výhradní majitel.“ Tato tropická nádhera pokračovala nahoře. Koberce byly živých barev, závěsy sytě žlutozelené. Barevné svaté obrazy byly všude, neboť Antonelliovi byli velmi zbožní; ale na každé straně krbu byly na zdi dvě něžné malby – pohledy na Capri a Neapol – jejichž sytá modř oslepovala oči. A zde, Bože milostivý, byl Vesuv právě za výbuchu. Malá soška, oblečená v růžové a bílé roucho, vypadající jako panna, usmívala se na mne s pozlacené konsoly na zdi. Nikdy jsem nevstoupil do domu, zařízeného s tak cizím vkusem nebo tak bohatého na tajemné vůně. Výpary cizokrajné kuchyně dráždily mé nozdry, pak tu byly ovocné vůně, ostré, nakyslé a štiplavé, vůně cibule a potu, škvařícího se tuku a vlhkých pilin, a nade vším sladká vanilková vůně zmrzliny, stoupající ze sklepa.

Zatím co paní Antonelliová s Clarou odkvapily s mnoha rozčilenými výkřiky připravit přesnídávku, Angelo se zmocnil mé ruky a zatáhl mě plaše na konec chodby v prvním patře. Tam se zastavil s mnohoslibným úsměvem u polootevřených dveří pokoje, který, jak se později ukázalo, byl jeho strýce. Mé srdce bylo už upoutáno pohledem na válcový kolovrátek s označením Orfeo Organetto, vyložený perletí, který byl opřen o zeď. Ale na překvapení, jež poté následovalo, jsem připraven nebyl.

„Nicolo! Nicolo!“ zavolal Angelo tiše.

S postele seskočila maličká opička, oblečená v červený kabátek, běžela po zemi a skočila Angelovi do náruče. V obličeji měla přesně týž výraz, jaký jsem viděl po mnoha letech u no—

106$

vorozeňat: vrásčitý, překvapený, mrzutý, ale přesto svéhlavý. Zatím Angelo ji něžně hladil a nabízel mi totéž milé právo.

„Pohlaď Nicola, Robie! Nekousne tě. Ví, že jsi můj milý kamarád. Viď, Nicolo? Neboj se – nemá blešky. Ani jedinou! Náleží strýci Vitovi. Strýc ho má nejraději ze všeho na světě. Říká, že je náš talisman. Když jsme přišli do Levenfordu, byli jsme moc chudí a strýček chodil vyhrávat po ulicích s flašinetem a Nicolem. Dostával za to plno penízků. Ale teď, když jsme bohati, totiž když máme dost, chce často ještě hrát na flašinet, ale maminka mu to nedovolí. Říká, že by to nebylo slušné, když už jsme teď lepší lidé. Tak tu máme Nicola pro štěstí jako svého miláčka. Byla mu tři léta, když ho sem strýc přivezl. Teď je mu teprv deset – a to je na opičáka velmi málo, takže je ještě mladý.“

Nyní nás zavolala paní Antonelliová. Nadšeně jsem šel za Angelem, který nesl opičáka, do předního pokoje, kde už byli všichni shromážděni.

„Nicola sem neber!“ protestovala paní Antonelliová, když jsme vstoupili. „Dnes ne, Angelo, když máme tak milou společnost.“

„Ano, mami,“ naléhal Angelo; „dnes je den mého prvního přijímání.“

„Tak budiž.“ Paní Antonelliová se nelibě podívala na strýčka Vitu a pak blýskla zuby na dědečka. „Víte – je to Angelův miláček.“

Když se Angelo pomodlil, usedli jsme u stolu, pokrytého vyšívaným ubrusem a přeplněného věcmi, které jsem doma o přesnídávce nikdy neviděl. Byly tam velké mísy masa a rýže, makarony s tomatovou omáčkou, kuřecí paštika, huspenina s jazykem, olivy, sardinky a anšovičky, mísy s ovocem a dort s polevou a nápisem „Bůh žehnej Angela“ a několik štíhlých lahví vína.

Dědeček seděl mezi Clarou a paní Antonelliovou a projevoval všechny možné znaky radosti. V čele tabule zářil pan Antonelli. Tvářil se příjemně, neboť byl poctěn naší přítomností.

107$

„Trochu vína, signore Gowe. Jen trošku! Specialita z Napoli. Frascati!“

Skleničky se naplnily, dokonce i sklenice snědého, mlčelivého a usmívajícího se strýce Vity, který zaujímal v rodině poněkud podřízené místo. Dědeček povstal a pronesl přípitek.

„Ať žijí naši maličtí! Na šťastnou a posvátnou příležitost!“

Všichni jsme pili – dokonce i my děti. Dostali jsme s Angelem po skleničce vína. Bylo velmi lahodné a hřálo mě v útrobách.

„Chutná vám Frascati, pane Gowe?“ Pan Antonelli se dychtivě nahnul kupředu.

„Velmi občerstvující,“ odpověděl dědeček srdečně a dodal: „ Lehké.“

„Ano, ano, velmi lehké. Dobré a lehké. Ještě jednu sklenici, signore Gowe.“

„Díky, pane Antonelli.“

Opičák se zřejmě nudil na Angelově koleně a čas od času si sáhl do mísy pro banán. Díval jsem se napjatě, jak jej loupal a pojídal – jako malý mužíček. Angelo se ke mně hrdě naklonil a zašeptal: „Později nám předvede ještě víc kousků.“

„Dovolte mi, abych vám znovu naplnil sklenici, paní Antonelliová,“ naléhal dědeček. „A vám také, drahá slečno Claro.“ Ačkoliv obě odmítaly držíce se smíchem ruce na sklenicích, měl u nich dědeček ohromný úspěch. Naplnil si tedy svou sklenici a po postranní poznámce, která Claru ze srdce rozesmála, důrazně vypočítával hostitelům své společenské styky se starostou a jinými osobnostmi v Cemetery Roadu. Bylo jasné, že paní Antonelliová byla uchvácena možností tohoto, byť i jen vzdáleného styku s takovou vznešeností.

Smích se zvětšoval; dědeček nyní škádlil Claru i pro jejího milence. „Dnešní mládenci nesahají starší generaci ani po kotníky,“ prohlásil slavnostně.

Když dědeček a pan Antonelli si počali připíjet „Ať žije Italie!“, „Ať žije Skotsko!“, dostali jsme s Angelem dovolení odejít od stolu. Vklouzli jsme do pokoje strýce Vitaliana s Nicolem a začali jsme tiše hrát na kolovrátek, zmáčknuvše knoflík s nápisem „Piano“. Měl čtyři písničky: „Skotské zvon—

108$

ky“, „Kupředu, křesťanští vojíni“, „Bože, krále chraň“ a „Ach, Marie, korunujeme tě dnes květy“.

Nicolovi se hudba také líbila; „Skotské zvonky“ byly jeho zamilovaný kousek; když zaslechl známé trylky a zvonky, začal před námi tančit a poskakovat. Jak poznal, že upoutal naši pozornost, působilo to na něho jako povzbuzující prostředek, neboť to mu v saloně chybělo. Nyní zdvojnásobil své úsilí; pak vyběhl na chodbu a vrátil se – s dědečkovým kloboukem. Cupital potom s kloboukem po pokoji nahoru a dolů jako velký švihák a chvilkami mávaje kloboukem zdravil s hlubokými úklonami. Náš smích ho vzrušoval. Začal si broukat, zvedal klobouk ocasem, spouštěl si jej na hlavu, takže pod ním úplně zmizel, s jekem předstírané hrůzy se vysvobodil, kopal klobouk okolo pokoje, udělal přes něj kotrmelec, vlezl do klobouku, stočil se v něm do klubíčka a dělal, že spí.

Váleli jsme se smíchem, když se otevřely dveře a do pokoje vešel strýc Vita; jeho vážný mlčelivý obličej vyjadřoval nelibost. Zvedl Nicola, uklidnil ho a uložil do jeho košíku v koutě pokoje. Pak zvedl dědečkův klobouk, čistil jej rukávem a mluvil něco italsky. Angelo se ke mně obrátil: „Říká, že i pro hluchého člověka je zde v pokoji příliš mnoho hluku v tak posvátný den, jako je dnešní. Chce, abychom si sedli a zpívali svatou píseň.“ Angelo dodal o své újmě: „Strýc Vita je velmi pobožný.“

„Co ještě říkal?“

„No – řekl, že tvůj dědeček už vypil tři láhve vína … sám. A že mačká pod stolem Clařinu ruku.“

Takhle pokárán sedl jsem si na zem vedle Angela, zatím co strýc Vita s pohyby pravého virtuosa točil klikou kolovrátku. Zpívali jsme:

„Ach, Marie, korunujeme tě dnes květy máje, královno andělů a královno ráje …“

Strýc Vita se usmál, když jsme skončili. Angelo překládal: „Říká, že nikdy nemáme zapomenout, jak je báječné být ve stavu milosti. Nevadí, zemřeme-li naráz, budeme-li zabiti, anebo teď hned roztrháni na kusy. Přijdeme rovnou do nebe.“

Pak jsem slyšel zdola volat své jméno; byl čas, abych už

109$

šel. Dědeček se v předsíni loučil; potřásl střídavě rukou panu a paní Antonelliové a objal otcovským způsobem Claru okolo pasu s poznámkou: „Opravdu, má drahá, musíte milostivě povolit tohle právo muži, který je tak stár, že by mohl být vaším tatínkem.“

„Sbohem. Sbohem.“ Každý se rozjařené usmíval, jen Thaddeus Gerrity, Clařin milenec, který právě přišel, zrudl hněvem, když dědeček líbal Claru.

Šel jsem s dědečkem po ulici. Hlava mi přetékala radostnými dojmy dnešního památného dne. Také dědeček nezůstal nepohnut; jeho oči zářily a tváře žehly; časem se zdálo, že má trochu obtíží – ale ne mnoho – se svou rovnováhou.

Stav milosti! Slova strýce Vity se ke mně vrátila jako vysoko letící pták, který nese poselství. Je to snad ono Frascati, stále šplouchající v mém žaludku, které mě náhle nadnáší ke stavu zamlženého vytržení? Už vím. Vím, že moje přijímání bylo dobré, ne-li snad dokonalé. Cítím, že za dědečkovým jazykem se shromažďuje řeč o vážných pravdách, ale předcházím ho neschopen se ovládnout. V náhlém vzrušení chápu se jeho ruky.

„Dědečku, mám hrozně rád našeho Spasitele … ale nezapomeň, že tebe mám také rád.“

110$

«KAPITOLA 13.»

V srpnu jsme jako vysazeni na pustý ostrov uprostřed lánů sežehnutých strnisek a zaprášených živých plotů. Slabé vánky rozčeřují koruny vadnoucích stromů, které jen vydávají vzdechy únavy jako protest země, vyčerpané příliš velkou úrodností. Mnozí „lepší“ levenfordští občané jsou se svými rodinami u moře. Prázdné město se zdá nehostinné a když mé kroky se ozývají na Markét Square, pohled na opuštěné dlažební kameny a střechy, zvedající se jedna přes druhou proti cimbuří starého hradu, vytváří vidinu dobytého města.

Gavin je stále pryč a jeho vážné lístky ve mně vzbuzují stále větší touhu po jeho návratu. Opravdu – žádné drama nemohu zaznamenat v tomto období ztrnulosti; avšak přece pod hladinou naší domácnosti se pohybují události stále líně jako ryba, která, ačkoliv je utrmácena, je stále schopna náhlých a bouřlivých pohybů.

Každý večer, když jsem si vyšel nadýchat se před svou prázdninovou domácí prací – dlouhým pojednáním o „Mary, královně skotské“ – setkával jsem se s Jamiem Niggem, který seděl na naší nízké zahradní zídce v úmyslné bezstarostnosti zády obrácen k domu. Měl vždycky s sebou foukací harmoniku a hrál tiše s naprostou neúčastí líbivý nápěv, ale protože mi nemohl říci ani jeho název, ani odkud jej zná, říkal jsem této melodii „Jamieova písnička“. Jaká to byla kouzelná melodie! Nepřestal hrát, ani když jsem si tiše sedl vedle něho. Byl jsem rád, že se okolo nás na žlutavé trávě vytvořily korálky chladné rosy, neboť nízká záplava mlhy se přiblížila jako pomocná armáda po spálených polích.

Po sedmé hodině vycházela Kate z předních dveří na večerní návštěvu své přítelkyně Bessie Ewingové. Obvykle měla lehký šedý plášť do deště s ohrnutým límcem, prostovlasá a ruce v kapsách pláště. Víc než týden si nás nevšimla – jen

111$

chladně a nepatrně kývla směrem ke mně. Také Jamie zůstal bez hnutí – a výjimkou své harmoniky – a nevzal na vědomí Katin odchod. Jen jeho hudba zesílila, když Kate zmizela, a doprovázela ji neúprosně ulicí. Nejasně – poněvadž chyběly podstatné znaky, jako: dvojice zamilovaných, balkon a kytara – jsem cítil, že to asi je serenáda, ale skotská serenáda – pomalá a vytrvalá.

Jednoho večera, neočekávaně a skoro s nechutí, jakoby proti své vůli, se Kate zastavila. Zadívala se přísně na mne a řekla: „Měl bys jít psát své pojednání.“

Než jsem mohl odpovědět, Jamie odtrhl harmoniku od úst a mávnutím zápěstí z ní odstraňoval nashromážděné sliny. „Vždyť tady nedělá nic špatného.“

Kate byla nucena se na něho podívat. Učinila tak hněvivě: hněvala se na mnoho věcí; na jeho vytrvalost, na to, že seděl, když ona stála, a hlavně na to, že se sama hněvala. Ale ona byla první donucena sklopit oči. Ticho.

„Je hezká noc,“ řekl Jamie.

„Bude asi pršet,“ promluvila Kate s hořkostí.

„Možná, možná. Mělo by už napršet.“

Přestávka. „Zdržujete mě tu proto, abyste se mnou mohl mluvit o počasí?“ Přesto však neučinila pohyb, který by nasvědčoval tomu, že chce odejít. Ačkoliv její obličej byl zakaboněn, všiml jsem si po prvé – když tu stála v šeru s jednou nohou odvážně nakročenou a rukama v kapsách, jak bylo jasně vidět, zaťatýma v pěst, jako by se připravovala na bitvu – jakou má pružnou a statnou postavu, dobře stavěné nohy a pevné kotníky. Snad si toho Jamie všiml také. Nepřítomně přehrál několik taktů své písničky a pak opět zatřepal harmonikou.

„Právě jsem myslil na to, že je pěkná noc na procházku.“

„Vážně? A kam byste chtěl jít, smím-li se ptát?“

„Kamkoliv – jen tak – kam byste chtěla.“

„Děkuji vám, opravdu vám velice děkuji.“ Kate potřásla škrobeně hlavou. „Je to skoro poklona. Ale jak je vidět, jdu navštívit svou přítelkyni slečnu Ewingovou.“ Učinila krok připravujíc se na odchod.

112$

„Jdu také tím směrem,“ poznamenal Jamie, vstal se zdi a oprášil se. „Půjdu s vámi až k jejím vrátkům.“

Kate se s hrůzou zarazila, ale nemohla se bránit. V tváři jí zůstala rudá barva a její chování bylo rozhorlené. Ale přesto jsem podivně cítil, že ji to tak docela nemrzelo, když spolu odešli, jdouce daleko od sebe po chodníku. Snášející se temnota byla milosrdná k Jamieovým nohám.

Stojím sám, vychutnávám samotu a konečně vlhký, lahodný vzduch; pak, jako bych byl pronásledován, běžím do domu a začínám si v kuchyni vybírat knihy ze své záplatované kabely.

Murdoch už je pilně ohnut nad knihou, obrací stránky, z nichž se sypou pršky lupů. Často se divím, zdali Murdoch opravdu studuje: nikdy se neucházel o nějaké stipendium a jednou nebo dvakrát jsem zahlédl mezi jeho obaly semenářský katalog jako důkaz jeho tajné záliby pro všechno, co souvisí se zahradnictvím. Ve dne neklidně vstává od svých knih s hlasitým krkáním (ačkoliv tráví jako pštros, věří se tomu, že hrdinně trpí žlučovými bolestmi), chodí k zrcadlu, kde si vymačkává uhry z brady, anebo do zahrady, kde bloudí jako duše v očistci. Někdy nevědomky dovolí, abych nahlédl do jeho myšlenek.

„Víš, že v Holandsku pěstují tulipány na polích? Představ si, několik mil tulipánů!“

Právě nyní ve velké židli za ním, mlčelivě a vzpřímeně jako jezdec na koni, sedí jeho otec. Když se doba poštovních zkoušek příštího měsíce přiblížila, přitáhl otec otěže, jimiž řídil nešťastného mladíka; dokonce tu jsou znamení biče. Je nutné nejen pro Murdochovu budoucnost, ale i pro vážnost pana obvodního zdravotního dozorce, aby Murdoch obstál. Se vší prudkostí neoblíbeného a zbytečného muže si přeje oznámit starostovi, McKellarovi, svému šéfovi Dr Lairdovi, městskému zdravotnímu lékaři, na něhož služebníčkovsky žárlí, a vůbec celému městu: „Můj syn, můj druhý syn… je ve státní službě …“

Položím si co nejklidněji své učebnice na stůl proti Murdochovi, abych ho nevyrušil. Mé knihy, jejichž nápisy jsou psány

I

113$

tenkým ozdobným dědečkovým písmem, jsou na Mamin příkaz zabaleny v hnědém papíře, aby se uchránily ,před škodou’. V této domácnosti všechno musí být uloženo a nic nesmí být vyhozeno. Tři měsíce jsem už ve vyšší třídě. Můj nový učitel pan Singer, holohlavý, pomalý a methodický, je ke mně hodný a povzbuzuje mě. Zbaven trýznění pana Dalgleishe nedělám už kaňky do svých úkolů, ani nestojím jako hlupák, když jsem tázán. Místo toho rozvíjím překvapující vlohy. A právě v této chvíli padá z mého dějepisu lístek, který jsem si zadržel pro své vlastní tajné zadostučinění, a klesá zvolna k zemi. Pod zvídavým okem Tatiho červenám se jako vinník. Tati vidí mé zardění a lístek, a začne tyto zjevy podezírat. Učiní němý pokyn, abych mu přinesl obviňující lístek.

Nastává dlouhá přestávka, v níž Tati studuje lístek – mé čtvrtletní vysvědčení, v němž je psáno rukou pana Singera:

R. Shannon

Počty Zeměpis Dějepis Angličtina Francouzština Kreslení

Umístění ve třídě

Učitel: Geo. Singer v. r.

Vidím, že Tati je zmaten. Nejdříve se na mne ostře podívá jsa přesvědčen, že je to podvod, laciný padělek. Ale ne – úřední záhlaví, plynulý podpis… Čtu jeho myšlenky: „To je jistě pravé.“ Avšak nemá radost. Vrací mi lístek s nechutí, se vzezřením uraženého člověka, a já se skláním jako vinník ke svým knihám.

V kuchyni je ticho s výjimkou tikání hodin, obracení stránek a vrtošivého vrzání otcovy židle … a ovšem, málem bych byl zapomněl na cvakání Maminých drátů, neboť přišla sem po umytí nádobí a plete Adamovi šálu. Plete stále něco pro Adama.

114$

V devět hodin se Kate vrací, nevstupuje do kuchyně, nýbrž jde přímo od hlavních dveří do svého pokoje. Bože milosrdný! Snad se mýlím. Ale přece jen si myslím, že si prozpěvuje – a to dokonce kousek Jamieovy písničky!

Za půl hodiny se na mne Mami významně podívá. Odložím knihy, při čemž se pohybuji s největší opatrností, abych něco neshodil a nerozzlobil Tatiho, a jdu do svého přístěnku za závěsem, kde se začínám svlékat. Mám hrozný hlad; zdá se to hrozně dávno, kdy jsem naposledy pil čaj, a toužím s náhle propuknuvší hltavostí po krajíčku chleba s rebarborovou zavařeninou. Ta bílá střídka, ach, milá bílá střídka! Mami by mi něco jistě dala, o tom nepochybuji, ale bylo by nerozumné žádat něco v tuto dobu. Klekám, pomodlím se, a šup do postele! Tenkým závěsem slyším klidný tep tohoto domu, který mi poskytuje přístřeší: slovo, vyměněné mezi Mami a Tatim, šelest stránek, zaskřípění kohoutku v koupelně, kroky nad mou hlavou.

Někdy ležím a nespím, dívám se na temný strop a jsem jen v polospánku, když Murdoch jde nahoru a mezi Mami a Tatim začíná jedna z dlouhých porad, vedených polohlasem v kuchyni před odchodem na lůžko, z níž některá šeptaná slova pronikají do mého přístěnku. Ardfillanská zdravotní společnost… pozvala Tatiho, aby proslovil přednášku o „Upotřebení odpadků…“ Kolik dnes čítají hovězí? To je drahota! … Letos se nepojede k moři … peníze se výhodněji uloží ve stavební společnosti, a když Mami mírně prosí, tak snad napřesrok, jestli si Adam polepší … anebo bude-li Tati povýšen do vodárny … ale zatím se musí šetřit… šetřit… šetřit.. ,

Já se už nedivím; přivykl jsem Tatiho šetrnosti, této vše vyčerpávající vášni, která se ho zmocňuje den po dni víc a víc, vkládá mu do mozku plány pro další šetření, dává mu asketický pohled ustavičného odříkání a nutí Mami k nekonečným domácím a kuchyňským nouzovým výpomocem. Mami by ráda nakupovala v „lepších“ obchodech jako Donaldsonově nebo Bruceově, jejichž velké výkladní skříně ji neustále k sobě lákají. Dostane-li „suroviny“, dokáže zázraky při va-115$

ření – její sázená vejce (při vzácných příležitostech, když má dost vajec) jsou velkolepá. Velmi ráda by nám vařila dobrá jídla. Ale místo toho, když se podívá do své prázdné tobolky, musí vařit z vody a posílá mě k Durganovi do Vennelu pro žebírka za penny („a řekni mu, aby na nich nechal trochu masa, miláčku“), pak k Loganovi, také ve čtvrti chudiny, pro mrkev a vodnici, za půl penny, což je za haléř od každého kousek. Chudák Mami! … Minulé pondělí, když se polámal nový ohnivzdorný plát, bylo nutno vařit na vařiči v předsíni (velmi nesnadný úkon), což se neobešlo bez slz.

Ale dnes jsem unaven a chci spát. A když pozbývám vědomí, myslím si, že snad zítra půjdu s dědečkem na návštěvu k Antonelliovům.

Po ony týdny, kdy byl Gavin pryč, hrál jsem si hodně s malým Angelem Antonellim. Bylo příjemné mít něco na práci v tak příšerné letní době; a Angelo byl vždy tak dojatě rád, když mě viděl. Byl jako malé děvče – živý a něžný, s milýma vlhkýma očima a uchvacujícími způsoby. Držel mě za ruku, když jsme běhali okolo jejich dvorku, a vždycky plakal, když jsem odcházel domů.

Ovšemže byl také velmi rozmazlený; mezi ním a Clarou byl rozdíl dvanáct let. Neustále žádal na svém tlustém, hodném a zbožňujícím ho otci – a vždycky dostával – hračky, pamlsky, ovoce, prostě všechno. Ovládal celý krám a bral si z krabice s čokoládovými zákusky nebo otvíral konservu se zavařenými hruškami s daleko menšími výčitkami svědomí, než já si doma naléval sklenici vody. Jeho pronikavé dětské žadonění bylo slyšet celý den: „Mami, já chci kus melounu!“ „Tati, já chci limonádu!“ Jednou mi řekl s trochu škodolibým úsměvem, že přiměl matku o půlnoci vstát, aby mu připravila šunku s vejci. Ale nikdy nedojedl, co měl na talíři – a stále byl nemocen.

Někdy, když jsem přemýšlel o přísném a chladném vnitřním žáru nepřítomného Gavina, o jeho odhodlaném mlčení, jeho opovržení pro změkčilost a bídáctví, pocítil jsem vnitřní ošklivost. Ale Angelo měl přes svou rozmazlenost i příjemné stránky; a pak tu byla opička, ohromná atrakce, s níž jsme si

116$

ustavičně hráli. Také Angelova matka mě stále zvala na návštěvy.

Když nyní její manžel, kterého ovládala, vydělal peníze, stala se ctižádostivou s ohledem na rodinu, jež kdysi zakotvila v Levenfordu ve velmi nuzných počátcích. Přesládlá Clara měla velmi dobrou známost s Thaddeem Gerritym, jehož otec řídil úspěšnou stěhovací společnost. Opravdu se na mne usmívala – na malého školáka z Akademie a přesto katolíka – a hostila dědečka vínem a dorty, když ji pravidelně odpoledne navštěvoval, protože jsme představovali vznešený okrsek Drumbuck Roadu a městské úřednictví, což bylo vždy důležité pro smýšlení přistěhovalců.

Musím přiznat, že tu a tam, když jsem slyšel dědečka pod vlivem vína „vykládat rozumy“ úzkostlivě pozorným ženám, Claře a paní Antonelliové, povšiml jsem si slabého neklidu. U paní Antonelliové jsem znenadání postřehl přísný pohled; její temné nitro bylo takové, jak jsem věděl i přes svou nevinnost, že by se utekla i k břitvě. Ale dědečka nevyrušilo pranic; razil si cestu kupředu pomalu, ale jistě, nikdy v nesnázích, jako důkladná bárka před klidným větrem.

Uklidněn utekl jsem opět s Angelem ven poslouchat koncert na veřejném prostranství u rybníka, zajezdit si po něm na lodičce, anebo jsme šli na požehnání k Svatým andělům se strýčkem Vitou: s oním podivným, poníženým a prostým Vitou, kterého tak tak že rodina snášela a který půl dne se staral o svou milovanou opičku a druhou půlku dne strávil na modlitbách.

Měsíc se chýlil ke konci. Jednoho večera, když jsem na Mamino přání stahoval plyn v předsíni na nejmenší plamének, vešla Kate neobyčejně pozdě.

„Jsi to ty, Robie?“ Zdála se být v rozpacích i jen v tomto malém světle, ale její hlas byl vřelý přátelstvím.

„Ano, Kate.“

Když jsem slezl se židle, na níž jsem stál, abych dosáhl na visací lampu, vložila mi ruku pod rameno.

„Drahý hochu!“

117$

Zarděl jsem se radostí: po dlouhou dobu byla Kate ke mně obzvlášť hodná.

„Poslyš, Robie!“ Kate se zarazila, zasmála se a pak se znovu rozhovořila. „Je to dokonale směšné … Jamie Nigg mě chce vzít s sebou na výroční trh do Ardfillanu.“ Zase se zasmála pošetilosti představy: „Ovšem nemohu s ním jet sama, to se pro dámu nesluší. On sám to připouští. Tak … on … totiž my … bychom tě rádi vzali s sebou, kdybys chtěl jet.“

Chtěl jet! Což jsem neslyšel nebo nesnil o rajských rozkoších ardfillanského jarmarku – kde se shromáždily jednou za rok nejroztodivnější druhy zábav a pobavení pro rozptýlení celého kraje?

„Ach, Katel“ zašeptal jsem.

„Tak je to v pořádku.“ Stiskla mi opět ruku a když začala stoupat po schodech, obrátila se mile, jako by si byla ještě na něco vzpomněla: „Tvůj kamarád Gavin je doma. Viděla jsem ho jít z nádraží.“

Gavin doma! Konečně! Dva dny dříve, než bylo určeno. Tedy zítra ho určitě uvidím. Tato radostná myšlenka se ve mně sdružila s myšlenkou na ardfillanský výroční trh. Dýchal jsem rychle. Jako bych chtěl předejít událostem, otevřel jsem napolo hlavní dveře a díval se do tmy. Hvězdy nebylo vidět, nebe bylo zataženo, ale chladný vánek byl naplněn sliby. Život dovedl být také báječný – docela báječný.

118$

«KAPITOLA 14.»

Příštího dne jsem vyšel z domu časně ráno. Slíbil jsem vrátit Angelovi svazek časopisů, které mi půjčil, a přál jsem si být co nejdříve volný. Ale když jsem běžel po Cemetery Roadu, potkal jsem Gavina, který šel směrem k Lomond View.

„Gavine!“

Nepromluvil, ale sevřel mi ruku hrozným stisknutím, snaže se potlačit svůj vřelý úsměv, kterým jistě opovrhoval jako známkou slabosti. Nevyrostl mnoho, ale byl velmi opálen a hubenější než dříve. Pohled na něho a dotyk jeho očí, hledajících moje, mě zahřál až v hloubi srdce. Chtěl jsem mu žhavě říci, jak jsem ho postrádal. Ale to bylo zakázáno. Bylo nezbytné zůstat klidným a silným, a omezit se jen na nejnutnější projevy.

„Šel jsem pro tebe.“ Vysvětliv takto své časné objevení, zadíval se do dálky směrem k Wintonským kopcům. „Myslil jsem, že bychom se mohli podívat na Windy Crag. Je tam orel. Lesník to řekl otci. Vydáme se k útesům dříve, než slunce pořádně vyjde, a počkáme na něho. Mám s sebou oběd.“

Viděl jsem, že má na zádech tlumok. Orel; a Gavin; celý den v horách … Srdce mi poskočilo. „To bude prostě báječné! Ale nejdřív musím donést tyhle časopisy Angelovi.“

„Angelovi?“ opakoval nechápaje.

„Angelovi Antonellimu,“ vysvětloval jsem spěšně. „Víš, to je ten malý Ital. Chodil jsem za ním, když jsi byl pryč. Ovšem je ještě malý …“

Zarazil jsem se zmaten nedůvěřivým a skoro bolestným výrazem v jeho očích.

„Jediní Italové, které znám v Levenfordu, jsou ti zmrzlináři. Jeden z nich skutečně obcházel po městě s kolovrátkem a s opicí, která žebrala o peníze.“

119$

Uši mě pálily, když jsem slyšel toto odsouzení strýce Vity, Nicola a mých přátel. Gavin dodal: „Snad mi nechceš říci, že jsi kamarádil s tím jejich spratkem?“

„Angelo se choval ke mně velmi slušně,“ řekl jsem nesvým hlasem.

„Angelo!“ Ještě hlouběji dotčen zasmál se opovržlivě tomuto jménu. „Pojďme! Jdeme na útesy. O tom, co budeme dělat pak, pohovoříme si nahoře.“

Svěsil jsem hlavu a upřel oči umíněně k chodníku.

„Slíbil jsem, že mu je vrátím. Sphere, Graphic a Illustrated London News.“ Suchými rty jsem hájil časopis, doufaje, že tak obhájím Antonelliovy. „Tento týden jsou tam báječné fotografie vývoje můry smrtihlava z kukly. Každou sobotu je posílá paní Antonelliová příbuzným do Itálie. Musí být včas na poště. Je to hezké od Angela, že mi je půjčil prvnímu.“

Gavin zbledl. Jeho hlas byl přepjat žárlivostí.

„To se ví – dáváš-li přednost svým lecjakým kamarádům přede mnou … je to úplně tvá věc. Ale já jdu na útesy. Chceš-li, pojď se mnou. Nechceš-li, nechám tě tvému Angelovi.“

Čekal okamžik, nedívaje se na mne, s chvějícími se rty a hrdým chladným čelem. Srdce se mi mohlo roztrhnout; chtěl jsem vykřiknout, že se mýlí, a požádat ho, aby mi porozuměl. Ale pocit jeho nespravedlnosti učinil mne tak neochvějně tvrdošíjným, jak byl sám. Mlčel jsem. Příští okamžik vykročil k horám.

Znechucen ohromením a stále omráčen prudkostí hádky pokračoval jsem v chůzi k městu. Rozhodl jsem se, že tam nechám časopisy a že odejdu. Ale když jsem došel do bytu nad nejznamenitější levenfordskou italskou zmrzlinou, nalezl jsem tam Angela zničeného snad ještě horším zármutkem, než byl můj vlastní.

„Nicolo je nemocen. Velmi nemocen.“

Mezi vzlyky mi vyprávěl, jak se to stalo. Všechno zavinila Clara, ta bohaprázdná Clara. Strýc Vita, který se chodil večer modlit k Svatým andělům často na celé hodiny, měl ve zvyku pouštět za své nepřítomnosti Nicola na dvůr, aby také užil

120$

chladného vzduchu v těchto dusných nocích. Ale vždycky nechával okno otevřené, takže když se zhoršilo počasí, Nicolo se mohl po okapní rouře snadno jako po žebříku dostat ihned do jeho pokoje. Před dvěma dny hrozila bouře a Clara myslíc jen na to, aby nezmokly záclony, zavřela v domě všechna okna. Strýc Vita byl v kostele, krám byl zavřen; chudák Nicolo mokl dvě hodiny v prudkém lijáku; když se Vita vrátil o půl jedenácté, nalezl ho schouleného v koutě dvora a promočeného na kůži.

Šel jsem za Angelem nahoru. Dům byl jakoby stižen morovou ranou a naprostým vyšinutím z rovnováhy. V kuchyni ždímala paní Antonelliová s vytřeštěným výrazem ručník v horké vodě. Clara ležela na pohovce v předním pokoji obličejem v polštáři. V ložnici strýčka Vity stál pan Antonelli s usouženým výrazem ve svých velkých očích, zatím co se Vita ve vyhrnutých rukávech rozčileně zabýval Nicolem.

Opičák ležel v posteli – ne ve svém košíku, nýbrž ve velké bílé posteli strýce Vity, právě uprostřed, obložen se všech stran polštáři. Měl na sobě svou nejlepší vlněnou vestu a měkkou neapolskou čepici se střapečkem. Jeho malý, ztrápený obličej, osamocený ve velké rozloze postele, vypadal ztrápenější než kdy jindy. Čas od času mu zadrkotaly zuby a mocně se třásl, dívaje se na nás s jednoho na druhého. Strýček Vita mu třel hruď jakýmsi ostrým olejem. Mezitím co takhle ošetřoval nemocného Nicola, neustále hovořil – k sobě, k opičákovi, ale nejvíc vyčítavým hlasem k panu Antonellimu. Podíval jsem se po Angelovi, který právě tak jako já byl přemožen velikostí tohoto divadla a přestal plakat. Překládal mi šeptem: „Strýček Vita říká, že to je trest na nás, že jsme zapomněli na dobrého Pána Boha… pohroma na otce, že myslil příliš mnoho na obchod, matka na společnost a Clara na muže. Říká, že on a Nicolo položili základy k našemu štěstí, neboť pracovali a dostávali penízky, když my jsme neměli co jíst. Říká, že kdyby Nicolo zemřel … to říkal, když plakal … že už nikdy nebudeme mít štěstí.“

Paní Antonelliová přispěchala s kupou kouřících ručníků a držela je úslužně u postele. Clara, potácejíc se ve dveřích

121$

jako svůj vlastní duch, dívala se zarudlýma očima, jak strýček Vita dával Nicolovi obklady.

Připadalo mi, že Nicolovi mnoho nepomáhají. A náhle Vita – dříve ponižovaný – vztáhl ruce jako světec a vychrlil příval slov. Angelo mi zasykl do ucha: „Říká, že k Nicolovi musí přijít doktor, nejlepší doktor z města, a že Clara, ta prostopášná a hříšná Clara, ho musí ihned přivést.“

Clara se začala bránit.

„Říká, že žádný doktor nepůjde k opici. Pokusí se sehnat zvěrolékaře.“

Viděl jsem ihned z divokosti Vitova obličeje, že mu zvěrolékař nestačí. „Ano.“ Angelo na mne kývl. „Nesmí to být nikdo jiný než doktor. Dáme mu cokoliv, třeba všechno zlato, co máme. Chce nejlepšího doktora z města.“

Clara si vzala klobouk a s pláčem, ale poslušně odešla s plnou hrstí peněz, jež jí dal pan Antonelli. Seděli jsme na židlích, rozestavených v kruhu, pozorovali opičku a čekali na lékaře; Vita s růžencem v ruce a s pohybujícími se rty klečel u postele.

Za půl hodiny se Clara vrátila sama. Vita vyskočil a po vzrušeném vyptávání, které opět přimělo Claru k slzám, vyrazil hrozný výkřik, popadl klobouk a vyběhl z pokoje.

„Clara byla u čtyř doktorů a žádný nechtěl přijít. Strýček Vita šel tedy sám.“

Skoro hodinu jsme čekali v pokoji nemocného. Pak jsme sebou všichni trhli, když se otevřely venkovní dveře. Přišel strýc Vita – a povzdech úlevy se nám vydral z prsou, když jsme slyšeli, že někdo jde s ním.

Lékař vstoupil. Byl to Dr Galbraith, starší vyschlý muž s malou kozí bradkou, celým městem uznávaný zkušený lékař, ale poněkud neoblíbený pro své příkré způsoby. Zůstalo tajemstvím, jakým lstivým způsobem pohnul hluchý a nevědomý Vita tohoto výborného lékaře k návštěvě; a bylo zázrakem, že nepřišel pro peníze.

Chvíli se díval, jako by nás všechny chtěl vykázat z pokoje. Ale pak zamítl tento nápad a upjal svou pozornost k opičákovi. Změřil Nicolovi teplotu a tep; prohmatal ho; díval se

122$

mu do hrdla; pak po dlouhou dobu naslouchal krátkým dřevěným naslouchátkem u jeho hrudi. Nicolovo chování bylo dokonalé: díval se velkýma ustrašenýma očima důvěřivě na lékaře a dokonce dovolil, aby mu otevřel ústa bez lžičky.

Tahaje se za bradku díval se Dr Galbraith na svého pacienta se zvláštním zájmem a pozorností; úplně zapomněl na pokoj plný lidí, kteří pod dojmem jeho důkladnosti viseli na každém jeho pohybu. – Angelo mi zašeptal: „Strýček Vita myslí, že je to zázračný lékař.“ Pak se lékař vzchopil a napsal dva předpisy; suše mlaskl, když je nadepsal: Pan Nick Antonelli. Sbalil svůj malý černý vak a potom řekl: „Lék každé čtyři hodiny. Udržujte ho v posteli v teple, obklady s lněným semínkem ráno a večer, dávejte mu jen tekutou výživnou potravu. Je to makak – hezký druh severoafrického rhesa. Bohužel jsou tyto opice slabé na prsa. Tahle má oboustranný zápal plic. Dobrou noc!“

Odešel. Ačkoliv s ním šel strýc Vita až na konec ulice, nevzal ani penny za návštěvu. Pochopil jsem, že jeho zájem byl čistě vědecký: bylo to ono pohnutí – zvláštní, krásné a úplné, bez jakéhokoliv jiného zájmu – které se mne vždycky zmocnilo, když jsem seděl u drobnohledu, a které mi v pozdějších letech připravilo nejvzácnější radostné okamžiky mého života. V této chvíli, pohnut příbuzenstvím rasy a idejí, nemohl jsem potlačit záchvěv pýchy nad tímto mlčelivým skotským lékařem. Jak dokonalé bylo jeho chování mezi těmito vznětlivými lidmi z jihu!

Po jeho návštěvě zůstal pocit víry v nejlepší; byly tu příkazy, které bylo nutno vykonat. Já byl poslán, abych doběhl do lékárny pro lék, paní Antonelliová a Clara počaly připravovat obklady; Vita sám dal vařit kuře na polévku. Nicolo souhlasil a polkl trochu mléka a lék. Po léku se zdál ospalý. Odešli jsme z pokoje po špičkách.

Ačkoliv jsem byl k svému zármutku již obeznámen s nebezpečím onemocnění plic, cítil jsem, že důsledky, spojené s oboustranným zápalem plic, nebyly plně pochopeny. A skutečně – příštího dne se Nicolovi přitížilo. Byl neklidný a pálil horečkou, vyrážel naříkavě zvuky a zmítal se ve velkém lůžku,

123$

u něhož klečel strýček Vita. Po celý clen se ani nedotkl své kuřecí polévky a večer byl jeho dech krátký a sípavý.

Celý týden to s ním bylo stále horší a horší; nad domácností se rozhostilo roztržité ticho, které bylo přerušováno jen nečekanými hysterickými výkřiky žen a divokými, umíněnými výbuchy strýčka Vity. Opuštěn Gavinem – a protože ještě byly prázdniny – spojil jsem svůj osud s Antonelliovými. Stal jsem se jakýmsi pážetem nemocného opičáka. Každé odpoledne ve tři hodiny přicházel na smuteční návštěvu dědeček, velmi důstojný a vážný. Čekal v předním pokoji, doufaje, že si bude moci sympaticky pohovořit s Clarou a kdyby to bylo nutno, tedy i s paní Antonelliovou, anebo že dostane skleničku Frascati, aby si napravil a povzbudil mysl. Ale první slabý závan bouře se už vznášel ve vzduchu. Pan Antonelli přijal s protáhlým obličejem dědečkův blahovolný projev útrpnosti. A víno Frascati nebylo.

Ale bylo hůř, ještě hůř. Chudák Nicolo sotva dýchal a zhubl až na kost. Lékař se znovu dostavil a přímo prohlásil, že je ztracen. Bledý pan Antonelli mluvil o tom, že zavře obchod a na ulici že by se měla rozestřít sláma.

V sobotu se podíval strýc Vita panu Antonellimu zuřivě do očí. Angelo překládal: „Říká, že jen Bůh může zachránit Nicola. Proto se musíme modlit, hrozně modlit za zázrak. Otec musí jít za kanovníkem Rochem, aby se modlil a četl mše za Nicola. Sestry v klášteře musí konat devítidenní pobožnost a přijít sem, do tohoto domu, modlit se za Nicola. člověče – strýček Vita říká o mém otci nejhroznější věci!“

Panu Antonellimu se jeho úkol zřejmě nelíbil. Ale Vita nyní ovládal domácnost; opičák se jakýmsi divným způsobem stal modlou, hrozným symbolem, jehož život nebo smrt znamenaly buď zhroucení nebo další jsoucnost osudů rodiny Antonelliovy. Pan Antonelli vzal klobouk a zvolna vyšel.

Příštího rána, v neděli, kanovník Roche oznámil s kazatelny kostela Svatých andělů, že budou slouženy mše za úmysl pana Vity Antonelliho. Byl jsem poněkud zklamán, že nejmenoval Nicola, ale opět jsem byl uklidněn ještě téhož odpoledne příchodem matky Elizabeth Josephiny a ještě jedné sestry

124$

z kláštera. Antonelliovi štědře přispívali na potřeby kláštera a obě jeptišky se milostivě snažily učinit všechno, co bylo v jejich silách, aby jim pomohly.

Všichni jsme klečeli v předním pokoji a tichým hlasem, abychom nerušili umírajícího opičáka, opakovali jsme třicetidenní modlitby a Memorare.

Příštího dne – bylo to zmoklé a bezútěšné pondělí – byl Nicolo v posledním tažení; churavěl právě přesně devět dní. Strýček Vita nepustil nikoho do pokoje k nemocnému, jehož ošetřoval sám, a nehnul se od něho ani na chvíli. Ale ráno v devět hodin, krátce po mém příchodu, se objevil v předním pokoji, kde jsme byli shromážděni, a ukázal prstem na Claru jako šílenec.

„Můj ty svatý Josefe!“ zaúpěl Angelo. „Říká, že Clara, která všechno zavinila, musí vystoupit po kolenou třistašedesátpět schodů, hned teď! Je to naše jediná naděje!“

Mezi rozruchem, jenž se vzápětí rozpoutal, a zatím co marně rozmlouvali Vitovi jeho úmysl, dovolte mi, abych něco vysvětlil. Tato dobrá, tato prostá duše, výtvor slunné Itálie a přežitek středověku, která se uprostřed uličního provozu na rušné High Street dovedla zastavit a dívat se vzhůru zpod svého vlajícího černého širáku na krásné nebe svatých a světic, vynalezla pro sebe na této cizí půdě nejobdivuhodnější pobožnost, řekl bych dokonce pokání. Na Castle Rock – kde stála stará pevnost, střežící ústí řeky opuštěným dělem, hájená v minulosti Brucem a Wallacem, dnes už jen starobylá historická památka, o níž jsem se už zmínil, nyní zapomenutá svatyně, veřejný památník – vedlo otevřené točité schodiště, stoupající příkře od padací mříže dole až k zříceným baštám hradu nahoře, skládající se ku podivu pozdějších generací přesně ze tří set a šedesáti pěti schodů, každý za jeden den v roce. Trest strýce Vity byl tento: na každém schodu se pomodlit „Zdrávas“ a až nahoru lézt po kolenou.

Za deset minut jsme se vydali s Clarou v dešti ke Castle Rocku. Clara, hrdá a hříšná, zpola omdlela, když si představila tento očistec a ponížení. Ale poslechnout strýce Vitu musila. Bylo příliš deštivo pro Angela, aby ji doprovázel. Byl

125$

jsem poslán jako doprovod, nebo jako „hlídač“ krásné kajícnice. Kdyby se objevil průvodce cizinců nebo turisté, měl jsem jí dát ihned znamení, aby rychle vstala a vyloživši se přes hradby, aby zaujala posici rozumného zájmu o krajinu.

Avšak hrad byl v dešti opuštěn a v dohledu nebyl ani jeden divák. Rozhodli jsme se, že já také podniknu tuto pobožnost. Těsně u sebe, odříkávajíce Zdrávasy, oblétáváni zvídavými racky, postupovali jsme jako krabi pod dštícími nebesy. Clara přes svou trýzeň vzala si s sebou rozvážlivě měkký polštářek a malý deštník. Ale já jsem nemyslil dopředu a ani se nechránil; byl jsem promočen na kůži a kolena jsem měl úplně otlačena, jak jsme stoupali horlivě, bolestně, blízko kroužícím rackům, deštivým mrakům, polekaným stínům Wallacea a Brucea a všemohoucímu Bohu.

Konečně bylo po všem – byli jsme nahoře. Sotva jsem se mohl udržet na nohou … nebo se dívat. Clara v posledních úzkostech mě píchla náhodou, ale ukrutně, deštníkem do oka. Ale přece jsme to dokázali – překonali jsme třistapětašedesát schodů. Vraceli jsme se vědomi své ceny do krámu.

Z Clařina mučednického vzezření jsem usoudil, že byla připravena na pouhé uznání svého úsilí, ale ne na jiskřivý výbuch radosti a chvály, který se na ni snesl na prahu. Dveře se rozlétly a celá rodina se k ní vrhla. Jaká vděčnost! Jaká radost! Za naší nepřítomnosti přestál Nicolo krisi své nemoci. Později jsem pozoroval a žasl nad překvapující proměnou, která provází rozehnání plicní infekce. Náhlé a kouzelné … Nebylo proto divu, že strýček Vita hlasitě křičel se zářícíma očima, že dobrý Bůh zakročil ve prospěch malého Nicola. V jedenáct hodin dvacet minut – ve chvíli, kdy podle jejich výpočtu skončila naše činnost, ale spíše, jak jsem později propočítal, ve chvíli, kdy špice drátu Clařina deštníku mi skoro vnikla do oka – Nicolo se náhle přestal dusit. Vyvstal na něm jemný blahodárný pot; usmál se slabě na svého pána; pak klidně dýchaje usnul hlubokým spánkem.

Jeho uzdravení bylo velmi rychlé. Pak mi vyvstává vzpomínka na obličej strýce Vity, věnčený úsměvem, když oznámil: „Nicolo právě snědl první banán.“ Vita se také vrátil do

126$

své obvyklé poníženosti a rodinná rovnováha byla opět rychle obnovena. Clara měla několik nových šatů ostrých barev. Hodné sestřičky dostaly značný dar, kanovník Roche příspěvek na nový postranní oltář. Za nočního šera byl lékař obdarován třemi sklenicemi nejlepších zavařených meruněk. Jeho hospodyně potvrdila paní Antonelliové, že toto ovoce jí velice rád; bylo také usouzeno, že by odmítl cennější dar.

Jen vůči mně, vůči nedůležitému, ale cennému Robertu Shannonovi, byl projeven jakýsi podivný a nepochopitelný chlad, při nejmenším nicota, nedostatek povšimnutí. Což jsem nepomáhal holými koleny uskutečnit nejméně půl zázraku? Což jsem nehledal v okolních lesích malé zelené housenky, které zhýčkaný rekonvalescent velmi rád? A přece ani slovo, ani projev vděčnosti. Místo toho podivné pohledy, rozmluvy mezi Clarou, paní Antonelliovou a Clařiným milencem, významně přerušované, když jsem přišel nahoru z krámu s Angelem. Bouřlivý vítr vál chladněji než dříve. Brzy jsem měl poznat jednu z nejtrpčích životních pravd.

Za několik dní, když jsem vzal s Angelem už skoro uzdraveného Nicola na dvůr na procházku, dostal jsem ránu, která mě přirazila na zeď.

„Jdi od té opice, ty – „ Byl to Thaddeus, Clařin milenec, který se na mne mračil pomstychtivě. „Nechceme tě tady – ani tebe, ani kohokoliv z tvého příbuzenstva. Jdi odtud! Táhni I“

Ohromen úžasem jsem mu ani nemohl odpovědět. Ale krev mi nicméně zvolna začala kypět. Odmítl jsem odejít. Čekal jsem, až se Angelo dostal na slunném dvoře do mé blízkosti, až jsem tam s ním byl sám.

„Angelo,“ řekl jsem s klidnou důrazností. „Něco se stalo. Co jsem udělal špatného? Pověz mi to, Angelo!“

Nedovedl se mi podívat do očí. Pak náhle zvedl hlavu. Jeho broskvový obličej zežloutl jako kachní noha. V jeho oduševnělých očích byl vosí pohled.

„Nemáme tě už rádi!“ křičel pronikavě. „Maminka říká, že si už nesmím s tebou hrát. Říká, že tvůj dědeček je opilec, který si loudí o víno, který nemá peníze, ani liru, který lže

127$ o velkých domech, kde nikdy nebyl, který je ve skutečnosti největší lhář na světě …“

Díval jsem se na něho strnule beze slova. Byl to onen hošík, vedle něhož jsem stál při svém prvním přijímání, roztomilé děcko, které jsem hýčkal a miloval, pro něž jsem ve své věrnosti obětoval přátelství Gavinovo, drahého Gavina, dobrého a věrného?

„Ano!“ ječel. „To je všechno. Tvůj dědeček je podvodník, žebrák a tulák. Znají ho v celém Levenfordu. Ve svých letech prohání děvčata! A co nejhoršího ze všeho: objímá kolem pasu Claru ze špatných a hříšných úmyslů, aby zlobil Thaddea …“

Déle už jsem to nevydržel. Viděl jsem, že je po přátelství mezi mnou a Angelem. Obrátil jsem se. Ale dříve než jsem tak učinil, uhodil jsem ho ze vší své síly do jeho malého andělského nosánku. Snad to byl smrtelný hřích, poškodit takového anděla. Ale vzpomínka na jeho řev, když běžel za svou matkou, žila radostně v mé paměti po mnoho trpkých týdnů. Stále jej ještě slyším.

128$

«KAPITOLA 15.»

Nastal týden Murdochových zkoušek. Pilný student semenářských katalogů stojí v předsíni v nejlepších botách, nedělních šatech a jest kartáčován chudákem Mami, která klečí, aby mu vyčistila skvrnu na zadní straně kalhotové manžety. Kartáč jen létá v její ruce, zčervenalé těžkou prací, ale přesto má ve své ustarané tváři usilovný a hrdý výraz. Mami, která se pro nás dře až do úpadu, vaří a spravuje, drhne, leští a cídí, u níž každý penny vykoná tolik služby jako jinde tři, první vstává a poslední jde spat, vše bez jakékoliv zjevné odměny; Mami, která neklesá ani pod nadlidskými, stále se zvětšujícími úspornými opatřeními, jež jí nařizuje Tati, která má čas, aby připravila v srdci měkký koutek pro starého muže v podkroví a pro ubohého hocha, osudem jí zahnaného do náruče … Ale tento týden je Murdochův: proto žádné chvalozpěvy. Nyní, když už na něho přikvačily osudné dny zkoušek, je příjemně pln důvěry. Včera se dostal bez úrazu z vážné rozmluvy se svým otcem. Říká nám všem: „Víc už nemohu.“ Jeho prsty, při věčném prohrabování se v hlavě, už zmasírovaly dost učení pod skalpem, plným lupů. Peníze na oběd má v kapse, má dva páry brýlí, kdyby jedny rozbil, pero, gumu, podložku – prostě všechno. Vydává se těžkopádně na cestu, aby chytil vlak v 9.20 do Wintonu, kde se konají zkoušky pro přijetí do státní služby. Mami a já stojíme ve dveřích, máváme za ním a v srdci mu přejeme všechno nejlepší …

Odpoledne se vrátil ve čtyři hodiny osobním vlakem a jeho otec, který přišel dříve domů z úřadu, už ho napjatě očekával.

„Jak se ti vedlo?“

„Báječně, Tati, báječně.“

Když dny míjely, Murdochova důvěra vzrůstala. Srkaje netečně ohromné množství čaje, častoval nás skrovnými poznámkami o průběhu svých zkoušek a my všichni hltali jeho slova.

129$

„Opravdu jsem byl překvapen … otázky byly nečekaně lehké. Popsal jsem odpověďmi spousty papíru .. musil jsem si vyžádat další sešit. Někteří z hochů nepopsali ani polovinu sešitu“

„Dobře … dobře.“ Jeho otec pronášel řídkou chválu nerad, ale přece jen se zářícíma očima.

Mami, neumdlévajíc v obsluhování, dala Murdochovi právě tolik huspeniny jako Tatimu. Věděl jsem – všichni jsme věděli – že má úspěch zajištěn. Zatím co mě to těšilo, činilo mě to také smutným; nemohl jsem si pomoci a srovnával jsem, jak já bych si vedl špatně za těchto okolností. Měl jsem také ještě jiné důvody, abych byl zkormoucen. Prohra u Antonelliových, výsledek falešného přátelství a nevděku, stále ještě skličovala mou mysl; netroufal jsem si ani se o tom dědečkovi zmínit. Ale co bylo ze všeho nejhorší: Gavina jsem neviděl čtrnáct dní; jednou jsme se setkali, když jsme se míjeli na High Street, bledí až po rty a s očima upřenýma kupředu. Toužil jsem po tomto hochovi, kterého jsem zradil, toužil jsem po něm z celého svého srdce.

Jediný slabý paprsek ozařoval obzor. Příští středu se konal v Ardfillanu výroční trh, kam jsem měl doprovázet Kate a Jamieho. Dědeček byl už od pradávna pilný návštěvník jarmarků a popisoval mi jejich půvaby a kouzla planoucími větami. Když jsem poznamenal toužebně, že jsem myslil, že se budu bavit sám, odpověděl nápadně: „Budeme se bavit, hochu. Budeme.“

Jamie slíbil, že pro nás přijede ve dvě hodiny s lehkým kočárem. Přijel přesně, ale v jiném vozidle. Kate a já, čekajíce u okna v saloně, vydechli jsme úžasem, když se před dům přidrkotal žlutý automobil.

„Může-li to dělat váš bratr Adam, mohu to udělat také,“ vysvětlil nám ihned Jamie, méně zamračený než obvykle a s novou kostkovanou čepicí. Kamarádil se Samem Lightbodym, mechanikem v automobilce Argyll. „Sam si vypůjčil vůz a zaveze nás do Ardfillanu.“

Potřásli jsme si rukama se Samem, který zůstal obrýlen na svém řidičském místě, drže jaksi napjatě dvě kolmé páky

130$

s rukojeťmi – jako by udržoval motor v chodu svou vlastní krví. Na jeho popud Kate odběhla pro závoj, aby si jím přivázala klobouk. A pak – když jsme obcházeli s obdivem automobil, dříve než jsme nasedli – objevil se v bráně vykartáčován, upraven a s nejlepší holí: dědeček.

„Pozoruhodné … pozoruhodné,“ řekl, prohlížeje si vůz. Pak k Jamiemu přísně: „Snad si nemyslíš, že tě pustím se svou vnučkou do Ardfillanu … Bůh ví do kdy … s jedinou její ochranou – pouhým dítětem!“

„Dědečku,“ řekla Kate nedůtklivě, „nejsi pozván.“

Ale Jamie se bouřlivě rozesmál. Znal dědečka; viděl jsem je několikrát vynořit se z hostince Drumbuck Arms a utírat si ústa hřbetem ruky. „Ať jede,“ řekl. „Čím víc, tím veseleji. Nastupovat!“

Automobil se dal po několika předběžných otřesech do pohybu a počal sjíždět velkolepým způsobem po Drumbuck Roadu. Kate a Jamie se tlačili vpředu vedle řidiče, Katino peřové boa poletovalo půvabně ve větru; já s dědečkem jsme si libovali na pohodlném sedadle vzadu … Sotva jsme vyjeli, objevila se Jamieova ruka za jeho zády s tlustým doutníkem. Dědeček přijal, zapálil si jej, a přehodiv nohu přes nohu, opřel se královsky. „To je velkolepé, Roberte.“ Mluvil velmi vybraně. „Doufám, že pojede městem, aby nás vidělo hodně lidiček.“

A skutečně jsme už jeli pod železniční most na cestě k High Street. Náhle jsem zaslechl divoký výkřik, až jsem se vzpřímil. Spatřil jsem Murdocha, který stál ve východu z nádraží a mával na nás rukama, abychom zastavili. Když jsme ho minuli, sňal svůj tvrdý klobouk a rozběhl se za námi, při čemž stále mával jednou rukou.

„Zastavte, Same, zastavte!“ křičel jsem. „Tamhle je náš Murdoch!“

Automobil se zastavil se strašným škubnutím a když už stál, počal námi házet nahoru a dolů jako míčem. Sam se obrátil s usouženým výrazem: uhodl jsem, že nadměrné zastavování a rozjíždění nenáleží k povinnostem obyčejného automobilu. Ale už tu byl Murdoch s funěním a oddychová-

131$

ním ve svých dobrých, silných šatech. Vylezl do vozu a zhroutiv se na sedadlo zvolal: „Pojedu s vámi.“

Přestávka. Copak nebude konec našim samozvaným hostům? Obzvláště dědeček se díval nevrle na vetřelce, ale Sam rozluštil obtíž tím, že zasunul rychlostní páku a srazil nás na hromadu několika krátkými trhnutími vozu. Městem jsme pak projeli brzy.

„Jak se ti vedlo, Murdochu?“ snažil jsem se překřiknout vítr, který nám foukal příjemně okolo uší.

„Báječně,“ řekl Murdoch. „Prostě báječně.“ Stále udýchán uvelebil se na sedadle s ústy částečně otevřenými a kabátem vyhrnutým až přes uši, které mu odstávaly víc než kdy jindy. Byl bledý; myslil jsem, že příliš utíkal. Poněkud zbytečně se ovíval kloboukem. Nejednou otevřel ústa víc, než jako by chtěl promluvit, ale pak je opět přivřel do poloviny.

Hovor byl nyní nemožný. Byli jsme už za městem a směřovali k Lea Brae. Před námi se táhlo až k moři široké, sluncem ozářené ústí řeky; podél pobřeží plochými zelenými pastvisky a písečnými přesypy se vinula bílá stužka – cesta, po níž jsme ještě měli jet; na západě se táhl nad modrým oparem ještě modřejší obrys – bdělý, vždy přítomný Ben. Jaká krása, jaká tichá a skvoucí pohoda! Proč jen jsem se z ní nemohl těšit bez bolestného záchvatu smutku, vkrádajícího se mi do srdce? Byl jsem ubožák, v němž krása vždy probouzela tuto vzdálenou hlodající bolest. Povzdychl jsem a vzdal jsem se smutnému a sladkému zanícení z naší jízdy.

Vůz pracoval dokonale: se svahů jsme jeli rychlostí až skoro dvaceti mil za hodinu. Když jsme projížděli vesnicemi, obyvatelé vybíhali ze dveří a civěli za námi. Muži, kteří pracovali na polích, se narovnávali a mávali motykami za touto novinkou. Jen místní dobytek na nás pohlížel s nevolí. Sam byl nucen vyvinout všechno řidičské umění, aby objel svéhlavou krávu; štěkající psi nás zuřivě doprovázeli; slepice létaly hlasitě kdákajíce zpod našich kol; také jednou jsme za sebou zanechali chomáč peří, ale oblak bílého prachu, zvedajícího se milosrdně za vozem, zůstavil pochyby nad tímto masakrem. Jediné ponížení budiž zaznamenáno: statečné srdce našeho

132$

stroje se zajíklo před hřebenem jednoho svahu; přešlo nás několik venkovských pobudů, táhnoucích na jarmark, kteří se přihlouple smáli: „Vylezte a tlačte!“

Dorazili jsme do Ardfillanu ve čtyři hodiny – o hodinu dříve, než měly být uvedeny v činnost nejrůznější atrakce, jejichž hlavní provoz byl až večer. Mezitím co Kate odešla přes ulici nakoupit něco pro Mami v obchodě s módním zbožím, kde měli nejnovější novinky z tohoto příjemného přímořského města, Sam zastavoval stroj a my zírali na nepřehledné množství bud, Stánků a nejrůznějších podniků, umístěných ve velkém čtverci zeleně vedle Esplanady, v jejichž pozadí byl břeh se šplouchajícími vlnami. Náhle Murdoch zbledl a nešťastně se skrčil; nato se mohutně zvedl, což rozhýbalo celé vozidlo. Myslil jsem, že se opět rozjíždíme, ale zatím tento výbuch vyšel jen z Murdochovy stísněné duše.

„Já se zabiju.“

Tuto hrozbu vyrazil Murdoch tak hlasitě, že zněla skoro jako výkřik, takže ihned na sebe upoutal naši spojenou pozornost. Své další projevy doprovázel tlučením pěstí do polštářů a koulením očí: „Povídám vám, že se zabiju. Nechtěl jsem k poště. Je to otcova vina. Zabiju se jeho vinou. Je to vrah!“

„Pro Krista Pána, člověče!“ Dědeček povstal. „Co to do tebe vjelo?“

Murdoch se podíval na něho a pak na nás svýma krátkozrakýma očima. Najednou se zhroutil a začal blábolit: „Praskl jsem. Zkušební komisaři mě poslali domů. Dnes ráno mě vzali stranou a řekli mi, abych tam už nechodil. Řekli mi jen, abych tam už nechodil. Nechodil! Ale to je omyl! Šlo mi to báječně! Báječně!“

Propadl; Murdoch propadl! Ticho ohromení. Jeho hřmotné vzdechy zachvívaly nyní námi všemi. Okolo nás se počali sbíhat lidé.

„Heleď!“ Dědeček ho chytil za límec kabátu. „Seber se!“

„Potřebuje do sebe trochu životobudiče.“ Tuto radu pronesl zadumaně Sam.

„Máš pravdu. Potřebuje něco, co by z něho udělalo muže.“ Dědeček a Jamie začali tahat bezmocného Murdocha z vozu,

133$

kdežto Sam držel otevřeny létací dveře restaurace Esplanade Vaults hned naproti. Když mizeli v chladném vnitřku, Jamie na mne zavolal přes rameno: „Zůstaň tady, hochu! Přijdeme brzy.“

Chvíli jsem stál a přemýšlel. „Chudák Murdoch!“ Pak jsem se potloukal bezútěšně po silnici. Tržiště se začínalo plnit lidmi, kteří tam přicházeli v houfech z okolních vesnic. Rozeznal jsem i několik levenfordských obličejů. Náhle jsem zahlédl postavu – malou, opálenou a rozhodnou. Byl to Gavin.

Byl sám, stál na pokraji malého hloučku lidí a pozoroval s jemu vlastním pohrdáním úsilí pouličního prodavače, který se snažil prodat „pravé zlaté“ hodinky několika čeledínům, naplněným posvátným strachem. Pak se ohlédl a naše zraky se setkaly nad hlavami bezvýznamného davu. Hluboce zčervenal, nato zbledl a ačkoliv se zadíval jinam, nepohnul se. Potom učinil několik kroků tím směrem, kde jsem stál, a počal, nikoho si nevšímaje, číst se soustředěnou nehybností návěští, lákající k návštěvě Willmotovy parní houpačky.

I mne přitahoval tento plakát. Ačkoliv byl mizerně tištěn a neobsahoval nic, co bych už neznal nazpaměť, brzy jsem na něj zíral také. Stál jsem vedle Gavina velmi bled, v tvářích mi začalo škubat – hrozná zvláštnost, která mě vždycky postihla, když jsem byl nervosní a přepjat. Nemohu říci, kdo z nás promluvil první. Těžce jsme dýchali, naše oči zůstaly upřeny na potrhaný plakát s rozmazaným obrázkem lodice houpačky, obrácené vzhůru nohama.

„Byla to má chyba.“

„Ne – moje chyba.“

„Ne, má.“

„Ne, Robie, opravdu to byla má chyba. Žárlil jsem, že jsi měl jiného kamaráda. Nechci, abys měl jiného na celém světě jen mne.“

„Jsi můj jediný kamarád, Gavine. A vždycky budeš. Přísahám! A přísahám, že já jsem to zavinil. Byla to moje hloupá chyba.“

„Ne, má.“

„Moje.“

134$

Dovolil mi, abych měl poslední slovo – nejvyšší oběť, neboť vím, že já byl slabší. Plakát ztratil přitažlivost. Odvážili jsme se podívat na sebe. Četl jsem v jeho očích, že byl tak zoufalý jako já. Tento okamžik opětného smíření, tak toužebně žádaného, prolomil hráze naší zdrželivosti a vyvolal v nás projev větší, než byl náš pevný stisk ruky. Zavěsil jsem se do něho těsně a takto spojeni, nepřítomně se usmívajíce a nemohouce ani promluvit, jsme odešli a ztratili se v množství lidí.

Hudby před atrakcemi počaly hrát a parní píšťaly strojů velkých houpaček pronikavě zahvízdaly. Cimbály zazněly u pohyblivého chodníku; fanfáry u Cleo, nejtlustší ženy na světě. Halasně hovořící chlapíci s vysokými límci a velkými kravatami počali točit holemi na plošinách před stany. „Račte vstoupit, dámy a pánové! Pojďte shlédnout Lea, levhartího muže! Pojďte si prohlédnout trpaslíky z Peru! První a jediný mluvicí kůň! Račte vstoupit! Račte vstoupit!“ Jarmark pro nás ožil. Prodírali jsme se splašeně kupředu. Jamie mi dal zlatník na útratu: Gavin byl taktéž dobře zásoben. Přijel vlakem z Levenfordu; ale teď se mohl vrátit se mnou. Nemuseli jsme být rozloučeni. Tato myšlenka nám zvyšovala radost.

V soutěži o strefování do kokosových ořechů každý vyhrál tři kokosové ořechy; Gavin jeden navrtal kapesním nožem a lokali jsme dychtivě sladkou bílou šťávu. Byli jsme se podívat na kutálející se sudy, začarovaný zámek a největší střelnici. Byli jsme ozdobeni nejrůznějšími trofejemi: památkovými jehlicemi, knoflíky, blýskavými cetkami a pery. Nastala tma a zaplály petrolejové lampy. Přibylo lidí, hudba zhlučněla a zrychlila. Hop! Hoop! Hoop! létaly kolem dokola ohromné houpačky. Jednou jsem zahlédl Kate a Jamieho, kteří se drželi velmi těsně a hrozně se smáli, když se odvážili na pohyblivý chodník. A také jsem viděl dědečka, Sama a Murdocha, kteří seděli na kolotoči na koních a vířili splašeně vedle sebe, houpajíce se pod světly v taktu hudby. Murdoch měl bouřku“ na stranu, mezi zuby svíral doutník a v očích měl skelný výraz oslavy. Časem vstával ve třmenech a nelidsky ječel.

135$

Bylo už pozdě, hodně pozdě. A nakonec jsme se všichni utaháni, ale šťastni shromáždili u vozu. Kate se obzvlášť zdá být šťastnou, pokukuje často na Jamieho a v jejích očích září zřejmá vroucnost. Murdoch brejlí na Gavina jako sova a prohlašuje: „Mně je to fuk, povídám, mně je to docela fuk – celá věc je velká nula pro muže mé inteligence!“ Pak mu potřese vřele rukou. Zatím co Sam, nepostradatelný Sam, vězí hlavou pod poklopem motoru a snaží se připravit motor k jízdě, Murdoch začíná s dědečkem melodické dueto. „Gene-vievo – Gen … e … vievo.“ Asi v polovině písně kvačí Murdoch do blízké tmy, odkud slyším zvuky dlouho trvající a hrozné mořské nemoci.

Nyní jsme na cestě domů, kdy pod chladným nočním vzduchem, daleko od prudkého světla, se ve voze koná „shromáždění všech ďáblů“. Dědeček spí a Murdoch mu cosi blábolí na rameni. Na druhé podušce sedí těsně u sebe Kate a Jamie. Jeho ruka objímá její pás a oba se dívají na úzký srpek měsíce.

Vpředu jsem já s Gavinem. Naše přátelství je obnoveno, nemůžeme už nikdy být rozloučeni … Ledaže …

Ale o tom ještě, díky Bohu, nevíme. Jsme šťastni a důvěřiví. Neslyšíme nic, než stejnoměrný hukot svého vozu a sykot acetylenových lamp. Sam, náš neproniknutelný řidič, mlčí a dívá se daleko. Do noci. Dva hoši na válečné výpravě proti temnotě a neznámu, společně pod neporazitelnými hvězdami.

„Tohle se mi líbí,“ šeptá Gavin.

Vím přesně, co tím míní.

136$

«KAPITOLA 16.»

Dědečkova filosofie byla bezpochyby založena na smutné zkušenosti, že musíme pykat za všechny své nadměrné požitky. Varoval mě, když jsem býval večer přílišně povznesen: „Člověče, za tohle si ráno vytrpíš!“ Po výpravě na výroční trh jsme hned ráno druhého dne vytrpěli muka. Výmluvné ticho viselo nad domem, když jsem vstával později než obvykle. Murdoch ještě ležel. Tati už odešel do úřadu a Mami pracovala v umyvárně nádobí. Zdálo se mi, že dědeček, který popudlivě kouřil s nosem červenějším než obvykle, se mnou nechce nic mít. Potom, když jsem sešel dolů, otevřely se hlavní dveře a vstoupila babička. Vrátila se, o čemž jsem nevěděl, předešlého odpoledne, a byla si už ve svém čepci a perličkami pošité pláštěnce v kotlárnách pro pensi.

„Ach, babičko!“ vykřikl jsem. „Nevěděl jsem, že ses vrátila.“

Neodpověděla na můj radostný a vzrušený pozdrav, ale pokročila ke mně s cizím, ztuhlým výrazem v obličeji. Zastavila se až přede mnou, kde učinila přestávku; pod temným soustředěním jejího pohledu padl na mne pocit nejistoty a úzkosti.

„Roberte, Roberte,“ řekla klidným, ale přesto nepřirozeným hlasem, „tohle bych byla o tobě nevěřila.“

Zapotácel jsem se ke zdi. Viděl jsem, že se dozvěděla – bezpochyby od slečny Minnsové – o mém odpadlictví od jejích horoucích výzev k obrácení. Byl jsem neurčitě připraven na její zklamání a rozpaky. Ale tento krutý zármutek, zelenavý nádech jejích lící, roztržité stahování rtů od zubů mě polekalo a poděsilo.

„V nejbližším z těchto dnů se ještě rád vrátíš k své babičce.“ Víc neřekla než toto, ale zvuk jejího hlasu – bolestný a smutný – mnou roztřásl. S otevřenými ústy jsem se díval

137$

za ní, jak stoupá po schodech. Zaklepala na dědečkovy dveře a pevně vešla do jeho pokoje.

Běžel jsem do salonu. Proč vzbudilo mé náboženství, v němž jsem se narodil, v babičce takovou nehezkou a krutou hořkost? Odpověď mě porazila. Zasloužilá a vzorná žena mluvila snad za celý svůj život jen se třemi členy této víry, takže její nevědomost a neporozumění, pokud se týkaly této víry, byly zcela směšné. Ale pro ni bylo všechno to, co bylo jiné víry, zavrženíhodné. Nezapomene jen tak lehce dědečkovi jeho přílišnou shovívavost při mém prvním přijímání.

Skutečně jsem v tomto okamžiku slyšel nad sebou zvýšené hlasy, zatím co se mi chvěla kolena; pak přišel zvuk dědečkových kroků v předsíni. Vyhlédl jsem ven – bral si klobouk se spěšným a nejistým pohybem.

„Pojď se mnou, hochu,“ řekl mi úsečně. „Je čas, abychom se oba odstranili.“

Venku jsem viděl, že je mrzut. Nebylo pochyby, že ho těžce obvinila ze spoluviny na mém odpadlictví, ale byla tu ještě vážnější příčina pro její přehnanou starostlivost. Včera pozdě večer seděla u okna ložnice a jasně viděla Murdochův „stav“, v jakém se vracel, a považovala za svou povinnost říci všechno při snídani Tatimu.

Dědeček si zvykl vždycky se vyhýbat Tatimu, protože věděl, že jím jeho zeť opovrhuje. Jen při jedné příležitosti, pokud si vzpomínám, byli spolu jednou za čas na vycházce – když Tati v záchvatu velkomyslnosti, mistrně k tomu veden Mami, ukazoval dědečkovi a mně novou levenfordskou čisticí kanalisační stanici – a tato událost skončila neblaze. Tati, pln pýchy, vedl nás okolo různých okysličovacích a filtračních polí, vysvětloval nám se zdravotnickým zápalem, že bez ohledu na původ vody vzniká jako konečný výsledek toho čisticího zařízení čistá pitná voda. Naplnil sklenici touto vodou a nabídl mi ji.

„Ochutnej a uvidíš!“

Váhal jsem nad kalnou tekutinou.

„ Myslím, že nemám žízeň,“ zakoktal jsem.

138$

Pak nabídl Tati tuto sklenici dědečkovi, jehož velmi dobře známý úsměv neopustil celé odpoledne.

„Nikdy jsem nebyl ctitelem vody,“ promluvil dědeček vlídně. „A tenhle nápoj se mi zamlouvá ještě méně.“

„Nevěříš mi?“ rozkřikl se Tati.

„Uvěřím,“ usmál se dědeček, „jestli ty sám vypiješ tuhle sklenici.“

Tati vylil sklenici a šli jsme pryč.

Pravidelně se tito dva muži setkali velmi zřídka; jejich cesty se nekřižovaly; a spatřil-li někdy dědeček pana dozorce v městě, učinil ihned strategickou zacházku. Ale nyní byla srážka nevyhnutelná. Pozorováno v chladném ranním světle – ačkoliv se to zdálo být večer zcela přiměřené – nabylo Murdochovo vyhození z kopýtka daleko pochmurnější tvářnosti. Tati byl zuřivý abstinent: „pití“ bylo u něho v klatbě – a pak takové hříšné vyhazování peněz! Když byl ještě rozhněván Murdochovým propadnutím, nemohl nikdo říci, jak daleko až půjde v trestu vinníka, který zavedl jeho syna na scestí.

Když jsme byli v bezpečné vzdálenosti za domem, dědeček zpomalil své rychlé kroky a obrátil se ke mně skoro trochu zvysoka: „Na štěstí máme ještě své vlastní prameny, Robie. A přátele, kteří nám dají sousto, požádáme-li je. Půjdeme na návštěvu k Antonelliovům.“

Zarazil jsem se ve velkých rozpacích: „Dědečku, ne – tam nemůžeme jít.“

„A proč ne?“

„Protože …“ uvázl jsem znovu. Ale musil jsem mu to říci. Nemohl jsem dopustit, aby snášel potupu urážky přiražených dveří před nosem.

Neřekl na to nic, ani slovo – neboť ačkoliv se dovedl někdy široce rozhovořit, měl alespoň dar snášet křivdu mlčky. Ale tohle byla smutná rána; jeho obličej dostal divnou strakatou barvu. Myslil jsem, že půjde zpět do Drumbucku pohovořit se sedlářem a s Petrem Dickiem. Ale nestalo se tak, nýbrž pokračoval v chůzi po High Street a přes Knoxhill, kudy mě vedl do neznámých končin na jižní straně města,

„Kam jdeme, dědečku?“

139$

„Omýt se ve vodách hořkosti,“ odpověděl krátce.

Zdali mínil doopravdy, co řekl, nebo zdali slané větry z Ardfillanu v něm probudily touhu po mořských březích, nebo zdali chtěl položit co největší možnou vzdálenost mezi sebe a všechno to, co ho trápilo – nevím. Ale zatím jsme vyšli koncem Knoxhillské lučiny a octli jsme se na břehu ústí řeky Clyde právě pod přístavem. To nebylo idylické pobřeží, ale mořský chobot, plný šedorudého, žebrovaného náplavu, posetého trsy zelených mořských řas a plochými skalisky s šedou kůrou, vytvořenou mladými přílipkami. Odliv byl u konce a voda, kterou jsme tam viděli, byla olověně šedá; vysoké komíny továren stále viditelné, bušení kladiv z loděnic, šumot vody z výtokového kanálu nějaké přádelny – tyto drsné pozůstatky civilisace spíše zvětšovaly než zmenšovaly opuštěnost této krajiny.

A přece byla ve větru ostrá příchuť – trochu slaná příchuť. A to byla samota, po jaké dědeček toužil. Usedl na zem, zul si boty a svlekl ponožky, vyhrnul kalhoty až ke kolenům, přešel pruh písku a počal se brodit mělčinami. Viděl jsem, jak šedé vlnky laskaly jeho kostnaté kotníky; pak jsem také shodil boty a punčochy, prošel v mokrých stopách jeho nohou a brouzdal se pak vedle něho.

Nyní sňal klobouk: byl to skvělý tvrdý klobouk, který se stal nerozlučnou součástí dědečkovy bytosti: velký, prostorný, čtverhranný a vybledlý, do něhož přicházel vzduch třemi kovově olemovanými otvory na každé straně, ztvrdlý věkem do železné nezničitelnosti; klobouk, který už v sobě obsáhl tolik zvláštností: od dědečkovy hlavy až k libře ukradených malin, který sloužil a stále ještě měl sloužit k tolika různým účelům a do něhož nyní ohnut počal ukládat srdcovky a mušličky, jež sbíral na tomto smutném mořském břehu …

Srdcovky byly čistě bílé a ryhované. Jen pohyblivé místo ve velikosti šestipence prozrazovalo jejich přítomnost pod pohybujícím se pískem. Mušle rudého perleťového lesku byly pevně přirostlé ve svazcích v puklinách skal. Když jsme jich sebrali a dobře vybrali právě plný klobouk, dědeček se na—

140$

rovnal. „Chlapče,“ poznamenal – mluvě k smutným vodám – „ať je to zlé … ale nezůstane to tak zlé!“

Na suché části břehu, pokryté troskami a naplaveným dřívím, proraženými bečkami a pestrými žíněnkami z trávy, vyhozenými z lodí, rozdělali jsme si praskající ohníček. Zatím co se mušle pekly, ukazoval mi dědeček, jak mám jíst srdcovky. Podržíš lasturu nad ohněm, až se otevře, pak rychle spolkneš solný obsah. Považoval je za velmi chutné, za daleko lepší než ústřice, a spolykal jich mnoho, jako by se jejich slaná svíravost hodila k jeho nynější náladě. Nemohl jsem se pro ně tak rozehřát, ale vyhovovaly zcela mé chuti. Lastury se otevřely široce, ukazujíce na perlových miskách zkudrnacené obsahy, tuhé jako maso a chutnající jako ořech.

„Nemusí se aspoň mýt nádobí,“ prohodil s úšklebkem, když jsme skončili. Zapálil si pak dýmku a položil se na loket, bloudě očima po krajině a stále se oddávaje snění; pak prohodil k sobě, jako by slaná potrava v něm vzbudila žízeň: „Doušek by neškodil.“

Zde, v očekávání dalších událostí, musím se pokusit vrhnout světlo na část dědečkovy bytosti. Měl přílišnou touhu anebo slabost po napití; byly večery, kdy jsem slyšel jeho nejisté kroky na schodech, doprovázené projevy neohrabanosti a bodrými slovy, což svědčilo o tom, že se nedal vyrušit z nálady srážkami ve tmě s různými předměty; ale rozhodně nebyl opilec. Považovat ho podle ostrého Adamova označení za „starého flamendra“ znamenalo by dopustit se na dědečkovi těžké nespravedlnosti. Dovedl flámovat, ale mezitím byla vždy dlouhá období střízlivosti; nikdy se nezúčastnil levenfordských sobotních nočních pitek, které naplňovaly ulice potácejícími se osobami. Po celý svůj život toužil provádět statečné a obdivuhodné činy – s takovou horoucností, že v pozdějších letech v něm vyvstala víra, že je opravdu prováděl – ale ve skutečnosti jeho životní běh byl pravšední. Jeho předkové byli na tom jistou dobu skvěle – jeho otec kdysi měl ve společenství se svými strýci dobře známý lihovar v Glen Nevisu.

V rodinném albu jsem přišel na zažloutlou fotografii mladíka, stojícího s ručnicí a dvěma honícími psy na schodech mohut—

141$

ného venkovského domu. Představte si můj úžas, když mi Mami řekla, že to je dědeček – a se slabým úsměvem a povzdechem dodala: „Gowovi byli důležití lidé ve svých dnech, Robie.“ Rodinné jmění zničila daň ze sladu; nyní vím, že po „krachu“ byl dědeček nucen jako mladý muž začít po nízkém levenfordském způsobu jako strojnický učeň. Ale nedoučil se. Byl příliš neklidný a netrpělivý; vnucená svatba, kterou nikdy neoplakával, s prostou dívkou z lidu, jež ho zbožňovala, vehnala ho do oboru železného zboží. Když tam ztroskotal, stal se při své vznětlivé a nestálé povaze postupně příručím, čeledínem, uměleckým truhlářem, obchodníkem se skotským suknem a pokladníkem na říčním parníku, až konečně na základě svých styků z Glen Nevisu stal se jako básník Burns, jemuž se nesmírně obdivoval, výběrčím cla.

Zklamání nad sebou samým a talent pro přátelství zároveň se skutečností, že z mládí byl u „špiritusu“, způsobilo, že začal pít, ale neztrácel při tom nikdy určitou uhlazenost; jeho chtivost byla spíš občasná než trvalá a tryskala ze zvláštností jeho povahy, ze střetů protiv, jež působily, že v jedné minutě hájil mou nevinnost jako lev a v příští – ale o tom ještě uslyšíme mnohem později.

Nyní, i v jeho zavržení, jsem měl důvod věřit, že se jeho vnitřní bouře nějak projeví, neboť byla vyvolána krutým pocitem babiččiny zrady.

„Jistá osoba,“ prohlásil náhle, „visela mi na krku od té chvíle, kdy vstoupila do Lomond View. Musím jí oplatit, co mi učinila. Že prý vedu Murdocha ke zkáze!“ Přerušil se a ukázal zádumčivé vlhkou špičkou své dýmky. „Tamhle přijíždí ,Lord of the Isles’ … na okružní cestě okolo Kylesu … Je to hezká loď.“

Dívali jsme se, jak si přeplněný zábavní parník razil cestu po řece klepotem svých lopatkových kol a s pestrým plápoláním vlajek; dva červené komíny chrlily chomáče kouře a hudba na palubě vesele vyhrávala; blížil se k nám a my tu leželi smutně, když ke břehu dorazily od přídě první vlny. Ubozí sběrači odpadků na pobřeží, sklíčeni a bez haléře – jak jsme toužili být na jeho palubě!

142$

„Nejdřív,“ trpce vzpomínal dědeček, „když jsem přišel do Lomond View a měl jsem tam žít po smrti své ženy, předstírala, že je mi přátelsky nakloněna. Spravovala mi ponožky a dávala pantofle ke krbu, aby se zahřály. Pak mě žádala, abych přestal kouřit – nesnese prý zápach dýmky. Když jsem odmítl, tak to začalo. Od té doby štvala proti mně.

Ovšemže se má lépe než já. Je nezávislá. Chodí jíst dolů. Dostává noviny dříve než já. V sobotu večer má teplou vodu a ráno smí používat koupelnu přede mnou. Povídám ti, hochu, je toho dost, aby z toho zkysly konve mléka.“

Míjely nás jiné lodi: několik naložených pramic, zrezavělý pobřežní parník - tulák, převozní loď, jezdící přes řeku na řetězu mezi přístavem a Sandbankem, přepychový parník z Inveraraye s bílými komíny a pak „Královna Alexandra“. Potom přijel zaoceánský nákladní parník, nesmírně velký pravý „dobytčák“, vystavěný pro obchod s Argentinou v loděnicích bratří Marshallů. Jel okolo nás zvolna, neproniknutelně, za lomozícím vlečným člunem, na jehož můstku stál lodivod, jak mi dědeček řekl. Sledoval jsem jej vlhkýma očima, až z něho zbyla jen tmavá skvrna dýmu na dalekém obzoru rozšiřujícího se ústí řeky Clydu, za nímž se slunce nyní sklánělo k západu v rudý mrak.

Dědeček uvažoval nahlas o všem možném. Nic se nevyrovnalo Marshallovu parníku, řeka Clyde byla nejvznešenější řekou na světě, Robert Burns byl největší básník … jeden Skot porazí tři Angličany a ještě bude mít jednu ruku přivázanou na zádech … žádný muž nedosáhne od ženy toho nejlepšího … Delší ticho. Najednou se dědeček pořádně posadil a s pevným rozhodnutím plácl dlaní mocně do stehna.

„Přisámbůh! Udělám to!“

Zaražen – maje mysl stále ještě naplněnu ušlechtilými úvahami a pozvolnými okázalými obrazy odjezdů – obrátil jsem se k dědečkovi, o němž jsem se domníval, že se jeho myšlenky nesou stejným směrem. Ale on už nebyl sklíčen a zamyšlen. Kruté rozhodnutí prosvětlovalo jeho tahy a vyzařovalo mu dokonce i z nosu. Povstal.

„Kupředu, hochu,“ opakoval několikrát a pod vousy dodal

143$

jakoby s posvátnou hrůzou před svým vlastním nápadem: „Pane Bože, to bude bawr!“

Zatím co mě hnal zpět městem, učiniv přestávku jen u kostelní věže, kde si nařídil hodinky, musím podat opět jedno vysvětlení. Slovo „bawr“ v místním skotském nářečí je výrazem zvláštního druhu pomsty, „oslazené“ nadto ještě ďábelským humorem. Nemyslete si, že to je něco tak slabého jako nějaké čtveráctví. Bawr přináší zadostučinění tomu, kdo jej provádí, a zmatek jeho oběti. Ale zde končí chabá podobnost. Bawr je krutý, tradiční a správný výbuch nenávisti. Na Korsice se za podobných okolností lidé splaší, sáhnou po dýce neb pistoli a provedou vendettu. Ale ve skotském Levenfordu si sednou na osamělý břeh, přemýšlejí a pak provedou bawr.

„Kam jdeš, dědečku?“

„Nejdřív navštívím ty povedené Antonelliovy.“ Zmírnil můj úžas doslovem v nepopsatelném zvuku: „Ale zadními dveřmi.“

Zůstal jsem ze strachu na rohu uličky mezi domy, kdežto dědeček šel okolo domu Antonelliových dozadu ke dvoru. Byl pryč jen několik minut, ale nemohl jsem potlačit povzdech ulehčení, když se opět objevil zřejmě bez pohromy a dokonce s potutelným úsměvem. Vydali jsme se na cestu do rostoucího šera a dědeček vyvolil k návratu méně používanou cestu.

Čas od času jsem po něm bleskl po straně okem, protože jsem si všiml, že se pohybuje s obzvláštní ztrnulostí: byla to podivná hybná nehybnost nosičů, kteří nosí na hlavách vysokou věž nespočitatelných košíků. Pak jako by tu byl spiritistický úkon levitace: viděl jsem, že se jeho klobouk zvedl, obrátil a opět dosedl klidně na jeho čelo. Ale ještě jsem neuhodl, co se to dělo. Teprve když zpod střechy se vynořil tenký ocas a smísil se s dědečkovými vlasy, jako by z nich vyrůstal copánek, poznal jsem, že dědeček má na hlavě pod kloboukem Nicola.

Byl jsem tak překvapen, že jsem nemohl ani promluvit; také dědeček poznal, že jsem vypátral opičáka. Zašilhal na

144$

mne obezřele. „Má rád můj klobouk. Nedalo mi to vůbec práci, abych ho tam dostal.“

Byla už skoro tma, když jsme dorazili krátce před osmou domů. Teprve nyní jsem si uvědomil lstivou hloubku dědečkova časového rozvrhu: ve čtvrtek večer o půl osmé chodíval Tati pravidelně podle ustáleného zvyku na schůze stavební společnosti. Dostali jsme se do dědečkova pokoje, aniž nás kdokoliv spatřil.

Nicolo byl úplně zdráv. Znal nás dokonale – byla to šťastná okolnost, neboť cizí tváře ho vždy rozčilovaly. A současně novota jeho okolí se mu docela zamlouvala. Pohyboval se volně po pokoji a prohlížel si věci s výrazem příjemného překvapení. Myslím, že byl právě nakrmen, což asi přispělo k jeho dobré náladě. Odmítl dokonce větrový bonbon, který mu dědeček nabídl.

Dědeček posuzoval opičáka nestranně. Byl vždy uzavřený a ve styku se zvířaty trval na své důstojnosti; nikdy nesestoupil k lichotkám; na příklad zatím co v přítomnosti paní Bosomleyové projevoval k jejímu kocourovi Mikadovi velkou příchylnost, viděl jsem ho, jak kocoura s opovržením nakopl, když jsme se s ním setkali sami ve tmě.

Devět hodin … Zvuk na chodbě ohlásil babiččinu cestu do koupelny. Dědeček, který seděl v temnotě na číhané, jednal ihned. S čilostí, pozoruhodnou na muže v jeho letech, vzal Nicola a zmizel s ním na chodbě. Několik vteřin; pak se vrátil – bez Nicola.

Zbledl jsem. Konečně jsem poznal celý rozsah jeho bawru. A přestože jsem se třásl, byl jsem si vědom strašného pocitu očekávání, co se stane dál. Seděl jsem s dědečkem, který si kousal nehty a poslouchal napjatě, jak babička těžce přecházela chodbu. Slyšeli jsme ji opět vstoupit do jejího pokoje, odměřené zvuky jejího svlékání, zavrznutí postele, když do ní ulehla. Ticho, strašné ticho. Pak se rozčeřil vzduch: výkřik … ještě jeden … a ještě jeden.

Odtud musí babička sama vyprávět, co se tam stalo, a to ve svém širokém skotském nářečí, protože bez tohoto původního lidového znění by vyprávění ztratilo polovinu své šťav—

145$

natosti. Babička vyprávěla tento příběh opětovně po mnoho let ponejvíce své přítelkyni slečně Tibbii Minnsové a vždycky s hroznou vážností. Není divu, že jsem vždy na něj vzpomínal jako na strašidelný příběh o tom, „jak se babička s ďáblem setkala“.

Tady jej máte:

Víš, Tibbie, tenkrát tu noc, dyž ta Věc na mě přišla, neměla sem trochu všech pět pohromadě. Svlíkla sem si šaty, srovnala je jak se patří na houpací sesli a oblíkla si noční lajblík a čepec. Přečtla sem si kapitolu jako každá řádná křesťanka, vyndala zuby, dala je do skleničky a zapálila noční světýlko – víš, nemůžu v noci spát, dyž mně při tom nesvítí světýlko. Pak dyž sem položila hlavu na polštář a uložila se ke spaní, jako to vždycky dělám, do náruče našeho Spasitele, cítím najednou, že mi ta Věc skočila na břicho. Otevřu oči a dyž si myslím, že sem před posledním soudem a že budu souzená, kouká ti na mě v záři mýho světýlka on sám – Velký Nepřítel!

Ne, ne Tibbie – to se mi nezdálo, kdepak! Nespala sem vůbec ani trošíčku. Přece víš, že si nic nevymejšlím. Tak nade mnou dřepěl Satan s ocasem, šklebil se, kňučel a zaťal do mně pařáty, jako by mě chtěl odvlíct rovnou do pekla. Víš, Tibbie, já se hned tak honem neleknu, ale musíš uznat, že při tomhle maléru sem byla slabá jako moucha. Nemohla sem ani dechu popadnout, abych mohla vykřiknout, anebo se pomodlit. Ležela sem jako mrtvola a koukala se na tu šelmu a ona se koukala na mě.

Najednou mi ta příšera začala skákat po břiše nahoru a dolů jak dybych byla ňáká kobyla. Víš, Tibbie, teď to bylo se mnou ještě horší než dřív. Ten Ďábel mě popadl za uši, začal mě za ně tahat a házet mou hlavou, jako dyby to byla bandaska na mlíko! Skákal, houpal se, houpal se a skákal, až ze mně vyrazil opravdu všechen dech. A při tom mu lítaly z očí jiskry jako z lokomotivy. Víš, Tibbie, že sem se bála, že shořím? Pak si na mně ten surovec vylejval zlost eště hůř! Vjel mi do vlasů, rozcuchal mě a i dyž je to neslušný, musím to říct, že mi napolovic svlíkl lajblík!

146$

Dybych jen byla měla všech pět pohromadě, abych ho byla mohla zažehnat, ale já byla docela vedle sebe. Eště štěstí, že sem mohla zašeptat slabounce jako ptáček: „Táhneš, Satane!’

Moc to nepomohlo, ale myslím, že to přec jen zadrželo toho surovce. Přestal se mnou házet a najednou šáhl přes mou hlavu na stolek vedle postele, kde mám ve skleničce zuby. Dyž sem už myslela, že mě k sobě zavolá Stvořitel, vstal na posteli, popadl zuby a dělal s nima posuňky, jako dyby si je dával do huby a zase vyndaval!

Víš, Tibbie, myslím, že tohle mě zachránilo. Dyž sem viděla, že ta potvora takhle zachází s mýma drahýma zubama, dostala sem zlost, sedla sem si a zahrozila na ni pěstí: „Ty mrcho! Ty neřáde!“ Pak sem křikla na Ďábla: „Pánbůh tě pošle do pekla!“

Povídám ti, Tibbie, že ho porazilo jméno Všemohoucího, protože tahle moje lidská ruka by mu byla vůbec nezarazila to jeho řádění. Skočil konečně s postele, ale pořád si něco brumlal a pokřikoval. Eště štěstí, že sem měla pootevřený dvéře, protože byla teplá noc a já se nechtěla udusit. Ztratil se z pokoje jako pekelný smrad. Já sem se třásla na celým těle a děkovala sem Prozřetelnosti, že mě tak zázračně zachránila. Nemohla už sem čekat ani minutu, abych se podívala, co mně proved ten čerchmant. Rozsvítím plyn a děkuju Pánu Bohu že mě zachoval na živu a koukám, co mně ten pekelník natropil.

Neukrad mi zuby to ne – ani mi je nerozbil. Ale aby se mi, pacholek, pomstil, hodil mi je pod postel do mý noční vázyl

147$

«KAPITOLA 17.»

Příští úterý skončily letní prázdniny: Kate opět počala vyučovat v obecní škole a já se vrátil do Akademie. Pamatuji se živě na ten den; tehdy vyvrcholil u dědečka stav hluboké sklíčenosti, který ho obklopoval jako mračno. Byl to jeden ze stavů, jež jsem po něm zdědil a který na mne vždy dolehl zvláště v pozdějších letech – byl to stav, kdy se mi celý život zdál černý a bezcenný.

Počasí bylo stále vysilující; babička se uzavírala ve svém pokoji; Murdoch se odklízel z cesty – začal tajně pracovat u pana Dalrymplea v jeho zahradnictví.

Dědeček neprojevil ani trochu touhy po svých přátelích; opisovat také nebylo co; bylo nutno snášet jen vedro a Tatiho zlost. Starý dědeček byl týrán a pronásledován. Jen duševní malichernost mohla zařídit u trafikanta, aby mu už nedával tabák. Myslím, že tohle vyvolalo dědečkovu poslední poznámku, když smutně prohledával prstem prázdné dýmky: „Co je to všechno platné, hochu? Co s tím?“

Příštího rána, když jsem se oblékal za svým závěsem, Tati stále ještě bručel u snídaně a vtipkoval o dědečkovi. Náhle Mami sešla dolů a hlasem, v němž se chvěl údiv i zmatenost, vykřikla: „Dědeček není nahoře. Kam asi šel?“

Přestávka, v níž Tatiho překvapení se změnilo v nevoli.

„Tohle je poslední kapka. Ať je tady do oběda anebo si už budu vědět rady!“

Zmaten ale ne znepokojen, jsem šel s Gavinem do Akademie, kde jsme zjistili, že jsme nejen v téže třídě, ale že nás posadili dokonce vedle sebe. Tato skutečnost, jakož i vydávání nových knih, které jsem přinesl opatrně domů, aby je Mami zabalila, způsobila u mne rozptýlení na celý den. Ale když jsme večer seděli u čaje, viděl jsem z Maminých červe-148$

ných očí a Tatiho stísněného chování, že něco vážného není v pořádku.

„Ještě po něm není stopy?“

Mami potřásla smutně hlavou.

Tati začal bubnovat prsty po ubruse chroupaje opečený chléb, jako by okusoval dědečkovu hlavu.

Ticho. Pak Murdoch, který právě vešel, poznamenal tlumeně: „Možná, že se mu něco stalo.“

Tati se zadíval na nešťastného mladíka. „Mlč, ty hlupáku! Dřív jsi mohl ukázat, jak jsi chytrý.“

Murdoch se zhroutil a následovalo ještě trapnější ticho, až všeobecné rozčilení přinutilo Tatiho, aby opět promluvil.

„Musím říci, že je to pro mne dost těžké podporovat takové zbytečné břemeno. Ale když se začíná toulat a chodit po flámech …“

Mami, konečně pobouřena, ho přerušila a na tvářích jí vyvstaly známky nevole. „Jak víš, že dělá takové věci?“

Tati se na ni užasle podíval, hrůzou všecek zaražen.

„Ten starý chudák neměl u sebe ani haléř!“ pokračovala Mami. „Každý ho urážel a ponižoval. Flamendr, to se ví. Nedivila bych se, kdyby po tom, jak se s ním nedávno zacházelo, byl dohnán k něčemu zoufalému …“ Začala plakat.

Murdoch se cítil ospravedlněn a Kate přišla uklidnit Mami. „Opravdu, Tati,“ řekla s nádechem výstrahy, „měl bys něco podniknout; bez peněz se daleko nedostal.“

Tatiho výraz byl nešťastný. „Aby o tom mluvilo celé sousedstvo … Není už to dost zlé?“ Vstal od stolu. „Řekl jsem svým podřízeným, aby se poohlédli po městě. Víc nemohu udělat.“

Tatiho podřízené tvořil vychrtlý pomocník, jménem Archibald Jupp, který stále ukazoval výraz horlivé ochotnosti, protože doufal, že postoupí na Tatiho místo, a dále tlustý hoch, který se pohyboval tak pomalu, že mu dělníci z kotláren a jiní uštěpační mladíci říkali posměšně „expresák“. Ačkoliv jsem se později přesvědčil, že jsem se mýlil, neměl jsem příliš mnoho důvěry v tuto spolupráci. Vzpomněl jsem si na bez-149$

útěšnost posledního dědečkova stavu a počal jsem mít o něho opravdu vážné obavy.

Příštího rána: po dědečkovi opět ani stopy. Domem prochvíval stav napětí a nejistoty. V poledne ještě nebylo zpráv. Tati uhodil na stůl, ale ne pěstí, nýbrž plochou dlaní: pak řekl hlasem muže, činícího rozhodné ohlášení:

„Zatelegrafuj pro Adama!“

Ano, ano; poslat pro Adama; to by byl dobrý, logický postup. Ale telegram toto poselství smrti, skoro neslýchané

v naší domácnosti, zdálo se být předtuchou, skoro předzvěstí záhuby. Mami odmítla Murdochovu pomoc, nasadila si klobouk a odešla s hlavou, schýlenou na stranu, na poštu, aby odeslala telegram. Za hodinu tu byla telegrafická odpověď:

PŘIJEDU ZÍTRA ČTVRTEK 3 ODP. ADAM.

Nepozorovatelně se naše nálada zlepšila, jak došel příslib, vyjádřený tak rychle a skoro v obchodnickém rozhodnutí. Mami poznamenala, když odkládala telegram do své soukromé zásuvky, kde měla všechny památky na Adama – jeho dopisy, školní zprávy a dokonce i kadeř vlasů se stužkou – s obdivem: „Adam je jedinečný.“

Ale příštího dne, než přijel Adam, došlo k strašnému odhalení. Tati se vrátil z kanceláře už dopoledne, když já se bídně potloukal po domě. Doprovázel ho Archibald Jupp, který zůstal stát v předsíni, kdežto Tati šel k Mami a po chvíli váhání s vážným a dokonce něžným výrazem řekl:

„Mami! Připrav se! Dědečkův klobouk byl nalezen … v obecním rybníku.“

Jupp, který dědečkův klobouk našel, ukázal jej našim ustrašeným zrakům. Byl žalostně potlučený a prosáklý vodou.

„Plaval nad hlubokým koncem rybníka, paní Leckieová. Proti loděnici.“ Hovořil s vemlouvavou soustrastí. „Mám hrozný pocit, že by tam mohl být.“

Díval jsem se s otevřenou úzkostí na relikvii, z níž kapala voda. Když si Mami uvědomila její význam, počaly jí téci slzy po tvářích.

„Klid, paní Leckieová,“ řekl Archie Jupp konejšivě. „Možná, že to nic není … vůbec nic,“

150$

Tati šel do kuchyně, aby připravil Mami čaj. Vnutil jí jej naléhavě a čekal, až jej vypila. Pak teprve odešel s Archiem Juppem.

Odpoledne se objevil Adam v proužkovaných kalhotách, v tmavém žaketu a s perlovou jehlicí v šedé kravatě. Hned jak přijel, ujal se vedení situace. Seděl u stolu, působivý a klidný, vyslechl všechno, co se tu událo, dokonce i mé lámané vyprávění o dědečkově smutku a o jeho poslední osudné poznámce. Pak řekl: „Musíme to oznámit na policii.“

Po těchto neblahých slovech se rozhostilo ticho.

„Ale, Adame …“ ohrazoval se Tati. „Mé postavení …“

„Drahý otče,“ odpověděl Adam chladně, „když si starý člověk zamane se utopit, nemůžeš to nijak ututlat. Hleď si svého; já si také nezadávám. Ale budou jistě chtít vylovit rybník.“

Mami se třásla na celém těle. „Adame! Snad nemyslíš …“

Adam pokrčil rameny. „Nemyslím, že by se byl koupal s kloboukem v rybníce.“

„Ach, Adame!“

„Promiň, Mami, že jsem se vyjádřil tak neobratně. Vím, jak ti je. Ale celkem vzato, proč vlastně žil? Navštívím vrchního komisaře Muira. Dobře, že se s ním znám.“

Adam si zvykl kouřit viržinky a nyní si vybral jednu z pouzdra z krokodilí kůže. Díval jsem se s údivem, jak z ní, než ji zapálil, vytáhl žlutou slámku. S blesknutím oka, jež se týkalo Tatiho, obrátil se významně k Mami: „Bylo to dobré, Mami, opravdu velmi dobré, že jsem vás přiměl k prodloužení pojistky. Teď dostanete i s úroky … podíváme se.“ Levou rukou vytáhl z kapsy stříbrnou tužku a začal počítat na ubruse. „Pět let po třech … k tomu dvacet pět – rozdíl je sto šestnáct liber.“

„Nechci ty peníze,“ štkala Mami.

„Přijdou nám velmi vhod,“ řekl otec drsně.

Můj zármutek, můj rostoucí pocit ztráty mne skoro dusil, když Adam odložil tužku a vstal.

„Navštívím také McKellara. Mohl by urovnat obtíže, kdyby se vyskytly při okamžitém proplacení. Myslím, že ho pak při—

151$

vedu s sebou. Připrav nám, Mami, čaj s něčím dobrým … něco jako vajíčka a nějaké maso. McKellar to rád. Ale v salonu neprostírej … ještě ne.“ Pak odešel.

Mami počala poslušně vykonávat Adamovy rozkazy a pobíhala mezi kuchyní a špižírnou, jako by chtěla zvýšenou činností odvrátit svou mysl od nejhoršího. Pekla množství čajového pečivá. Tati, který jinak nesnesl sebemenší marnotratnost, sám ji dnes pobízel, aby udělala co nejlepší lívance, i když na ně obětovala šest vajec. Vůně, jakou jsme zde dosud neucítili, se rozšířila po tomto bohatém vaření. Stůl byl prostřen nejlepším ubrusem a příbory ze salonu.

V pět hodin se vrátil Adam a mnul si ruce uspokojením.

„V pondělí začnou lovit rybník. Ledaže by vyplaval do neděle. Náklady bude hradit dobročinná společnost. Komisař Muir říká, že obecní rybník se stává hrozným místem. V posledních desíti letech tam měli troje utonutí a jeden úraz na ledě. McKellar může přijít až po sedmé. Je to suchý patron. Ale teď si vezmeme čaj!“

Posadili jsme se k nejlepšímu jídlu, které jsem kdy jedl v Lomond View: masu, vejcím, pečivu, lívancům a silnému čaji.

„Při takovéhle příležitosti,“ řekl Tati dívaje se velkoryse okolo stolu, „nejsem ani trochu skoupý.“

„Myslíš, Adame, že vyplave?“ zeptal se Murdoch v chorobném zaujetí možnosti smrti.

„Nu – to je otázka,“ odpověděl Adam s vědeckým zájmem. „Podle Muirova názoru někdy vyplavou do osmačtyřiceti hodin podle svého složení. Jsou naplněni plynem.“ Mami se otřásla a zavřela oči. „Vznášejí se lehce a vždycky obličejem dolů – to je na tom to zvláštní. Ovšem někdy jsou paličatí a zůstanou dole. Nebo uvíznou v písku nebo ve vodních řasách – v rybníku je jích plno – a nemohou se hnout, i když je plyn zvedá. Jak mi řekli, pomáhá v takových případech to, že se na rybníku nechají plovat bochníky chleba, do nichž se dá rtuť, a ty se pak ponoří na správném místě.“

Nemohl jsem to snést – strašnou vidinu svého ubohého dědečka, zapleteného do zelených řas, prosáklého vodou po

152$

tak dlouhé době. Náhle zazněl zvonec u domovních dveří. Každý se vzpřímil, když Kate šla ke dveřím a uvedla Archiea Juppa.

„Promiňte, že vyrušuji – „ Archie se diskrétně zarazil, když viděl rodinnou hostinu. „Ale myslil jsem, že byste to měli vědět … tady je další důkaz.“

Archie spěchal a utíral si nyní čelo; byl vzrušen, ale vyjadřoval svými slovy projev vážného soucitu.

„Pan Parkin, který půjčuje na rybníku loďky, si vzpomněl, že ve středu pozdě v noci slyšel, jako by bylo něco padlo do rybníka proti jeho loděnici. Dnes odpoledne si vyjel na rybník s hákem. Narazil na část oděvu – na mužský kabát. Odnesl jej na komisařství. Právě jsem jej viděl. Náleží panu Gowovi.“

Znovu mi vyhrkly slzy; Mami ovšem plakala také, slabě a tiše.

Tati učinil vznešený pohyb pozvání. „Sedněte si, Archie, a vezměte si kousek s námi!“

Archie si uctivě přitáhl židli. Když přijímal šálek od Mami, zašeptal Tatimu tichým hlasem: „Dělal to příliš často, pane Leckie.“

K mému úžasu se Tati zamračil. „Ne! Nedovolím vám, Juppe, abyste tohle říkal. Je to nepříležitostné. Každý máme své chyby. Nebyl zlý. Když o tom přemýšlíte, dospějete k názoru, že také on byl jistou měrou důstojný. Jen si vzpomeňte, jak elegantně šel po ulici a točil si hůlkou.“ Naklonil se kupředu a poklepal mi na rameno; ani mi nevyčinil, že poplakávám, ale spíše to schvaloval, když tiše prohodil: „Chudáčku … měls ho také rád.“

Nové zazvonění u domovních dveří. Vyděsilo nás, ovšem v očekávaném smyslu, ježto potvrzovalo všechny naše obavy. Strašlivé ticho; ticho jistoty, když Kate vstala a opět šla ke dveřím. Když se vrátila, byla bledší, než jak jsem ji kdy viděl.

„Tati,“ zašeptala, „venku je strážník. Chce s tebou mluvit.“

Pootevřenými dveřmi jsem viděl v předsíni mohutnou postavu strážníka s červeným obličejem, ale se slavnostním výrazem, který točil v ruce přilbou.

153$

Tati ihned vstal, bledý, ale důležitý, a dal znamení Adamovi, který také vstal. Oba šli do předsíně a zavřeli za sebou kuchyňské dveře, jako by chtěli spustit oponu nad výjevem, jehož nás chtěli ušetřit. Jen ohlas jejich stísněných hlasů k nám doléhal a my seděli tiše, jako bychom sami byli postiženi poslem smrti.

Po dlouhé době se Tati vrátil do místnosti. Přestávka. Pak Kate, nejstatečnější z nás, sebrala tolik síly, že se mohla zeptat: „Našli ho?“

„Ano.“ Tati mluvil hlubokým hlasem; byl bledší než předtím. „Mají ho.“

„V márnici?“ vydechl Murdoch.

„Ne,“ řekl Tati. „V ardfillanské věznici.“

Přehlédl nás skelným zrakem; nahmatal si cestu k židli; usedl chabě. „Byl na flámu s cikánskými kotláři ze Skeochského lesa … ztratil kabát a klobouk ve rvačce u loděnic … jen Bůh ví, co dělal v těch dvou dnech … až se nakonec dostal do vězení v Ardfillanu … obviněn z opilství, rušení veřejného pořádku a urážky zákona. Adam odjel vyplatit ho z vězení.“

Byla už noc, když se na cestě domů objevil Adam s dědečkem. Bez klobouku, se starým policejním pláštěm, otevřeným a nezapnutým, místo ztraceného kabátu, dědeček vypadal hrdě, ale sklesle; v jeho oku byl lesk – štěrbina v jeho brnění – , který prozrazoval vnitřní obavu. Když jsem se skrčil u okna v salonu v úzkostlivé samotě, postačilo jen jeho mrknutí, abych pelášil po schodech nahoru do úkrytu v pokoji starého muže.

Tam pozorně naslouchaje slyšel jsem zvuky zavření domovních dveří, po nichž následoval nepředstavitelný zmatek, který se skládal z hlasitých výtek Adamových, Maminých slz a nářků, Tatiho ječivého spílání, ale ani z jednoho slova nebo zašeptání dědečkova.

Konečně přišel nahoru volnými kroky a vešel do svého pokoje. Byl hrůzně zašpiněn; jeho vousy potřebovaly přistřihnout; vydychoval podivné a bezútěšné pachy.

Podíval se na mne zběžně a počal šukat po pokoji; pak si pokoušel něco brumlat a tím chtěl předstírat, že se nic nestalo. Potom zvedl svůj pošramocený a stále ještě mokrý klobouk, který Mami položila uctivě na postel. Uvažoval nad ním chvíli a nato se obrátil ke mně docela přirozeně.

„Vyžehlit ještě vydrží. Byl to vždycky skvělý klobouk.“

155$

««KNIHA DRUHÁ»»

«KAPITOLA 1.»

Kaštany stále víc a více se košatící rozsvítily se opět tisíci květy a zapadající slunce vysílalo za Benem slabou záři, když jsem jednoho dubnového odpoledne roku 1910 pln vzrušení a pýchy spěchal domů z Akademie. Říkal jsem si, že ačkoliv byly doby, kdy jsem se tam považoval za cizince, přece jen jsem zůstal prapodivným cizincem sám sobě až dodnes. Jednoho rána totiž, na odchodu z Baxterova krámu po časné rozvážce, jsem zachytil letmým pohledem v uličním zrcadle pekařova obchodu podivný zjev vytáhlého patnáctiletého mladíka, který přerostl svou sílu, trochu ohnutého, s tenkými zápěstími a neohrabanýma nohama, s neznámým profilem, zamyšleným a smutným, s nosem muže v dětském obličeji – a tu jsem nemohl potlačit záchvat překvapení a úzkostné nedůvěry.

Ale nyní jsem si byl vědom své vynikající ceny, neboť jsem ještě překypoval rozmluvou s panem Reidem, která skončila ani ne před pěti minutami v předvečer krátkých velikonočních prázdnin. „Jason“ Reid mi nařídil zůstat ve třídě a když všichni žáci odešli, zakýval na mne ukazováčkem, abych přišel k jeho stolku. Můj učitel byl dvaatřicetiletý muž, jehož zavalitá postava překypovala potlačovanou životností; napříč horního rtu měl bílý pruh s malými bílými, stejnoměrně po stranách umístěnými body, kde byly dříve stehy. Tato jizva – považoval jsem ji za výslednici operace zaječího pysku – mu trochu stahovala nos dolů, čímž se stal plochým a jakoby bez kosti, rozšiřovala mu nozdry a dokonce dala ještě více vyniknout jeho modrým očím, které byly skoro vyvaleny pod jeho měkkým světlým obočím. Měl plavé vlasy, jemnou pleť s poněkud vlhkou koží, protože se snadno potil, a byl hladce oholený. Zřejmě pohrdal snahou skrýt nepatrně zohyzděný horní ret knírem, jako by vítal a přezíral krutost nízké zvědavosti.

159$

V každém případě by ho byla prozradila jeho řeč, neboť při své vadě měl nedokonalou výslovnost, zaviněnou tím, že pokládal jazyk ploše k patru úst a změkčoval tak ostrý zvuk hlásky „s“ na zvuk anglického „th“. To bylo také důvodem vzniku jeho přezdívky onoho dne, kdy jsme počali číst v třetí ódě Pindarově o Argonautech a on mluvil s rozechvěním o „Jathonovi“.

„Shannone!“ Bubnoval prsty na stůl, zatím co jsem se na něho vroucně díval. „Nejsi docela obyčejná nádoba,“ – tak a ještě hůře říkal svým žákům. „Je tu něco, o čem bych tě chtěl uvědomit…“

Točila se mi ještě hlava z jeho významných slov, když jsem došel domů.

Chtěl jsem být sám, abych se mohl mazlit se svým tajemstvím, ale nahoře na mne čekal dědeček u otevřeného okna se šachovnicí, na níž byla připravena partie dámy.

„Co tě zdrželo?“ zeptal se netrpělivě.

„Nic.“ Stal jsem se velkým tajnůstkářem. Kromě toho dědeček už pro mne nebyl onou bohatýrskou osobností jako kdysi, a pak to, co jsem měl na srdci, bylo příliš drahocenné, abych mu to dal „na pospas“.

Skutečně dědeček se změnil mnohem méně než já; jeho pohyby byly stále ještě naplněny bujarostí, ačkoliv jsem pozoroval už méně rudého kovu v jeho bradě, ale zato více bezstarostných skvrn na vestě. Nedospěl ještě k onomu stavu na své dráze, o němž se musím později s bolestí zmínit, kdy se jeho výstřednosti staly bezmála mou zkázou. Nedávno byl jeho dlouholetý přítel Peter Dickie poražen příšerou nevítanosti starých lidí a byl nucen odejít do okresního chudobince v Glenwoodie. To způsobilo, že dědeček úplně vystřízlivěl, neboť se lekal známek stařeckosti a považoval za osobní urážku každou zmínku o „smrti“. Ale přesto vypadal docela pružně, protože se těšil ze svého požehnaného pololetního „oddechu“: babička odjela na návštěvu do Kilmarnocku. Tato doba je pro dědečka opravdovou dobou odpočinku, jakéhosi doznívání, „babího léta“. Ale ten den byl ve špatné náladě,

160$

protože si myslil, že se chci vyhnout partii jeho zamilované hry.

„Co ses tebou děje? Stojíš jako kočka na horkých cihlách!“

Vzdal jsem se odporu a usedl před ním, zatím co on se nahnul nad šachovnicí s podmračnou soustředěností. Své tahy připravoval po strašlivém uvažování. Chystal mi léčky, jež jsem snadno předem vytušil, pohyboval svými kameny s předstíranou nevinností a zvyšoval své průhledné úskoky vyklepáváním dýmky, prohlížením troubele a pobručováním písničky.

Ovšemže jsem na hru vůbec nemyslil, nýbrž zabýval se velkolepým Jasonovým návrhem, který mi vlil novou naději do budoucnosti. Jako uvažují mnozí hoši při odchodu ze školy, tak i já jsem přemítal o své další dráze. Byl jsem ctižádostivý, věděl jsem, čím bych chtěl „být“, ale poměry mého života – ačkoliv zvětšovaly tuto touhu – nepřinášely mi mnoho povzbuzení pro dosažení mého cíle.

V Akademii jsem se dostal na vrcholek svého vědění a prošel jsem rukama různých učitelů, kteří mi prorokovali zcela neosobně – že nezklamu. Byl to pan Irwin, dlouhý, hubený a přepjatý učitel, který trpěl hrozně bolestmi hlavy z nachlazení a který ve mně podporoval víru, že moje znalost anglické skladby je velmi dobrá, tím, že s pochvalou předčítal celé třídě svým nosovým hlasem moje nadnesená a květnatá pojednání o těchto námětech: „Námořní bitva“ a „Jarní den“. Pak přišel pan Caldwell, jemuž hoši říkali „Kolík“ podle krátké dřevěné hůlky, kterou podpíral svou nemocnou nohu. Byl tichý a postarší, s jemnými pohyby a malou šedou muškou pod spodním rtem, oblečený vždy v ctihodné šedé šaty, a žil ve světě klasiků. Vzal si mě stranou a prohlásil, že s potřebnou pílí bych se mohl věnovat studiu latiny. Jiní, právě tak dobře smýšlející, uvedli mě ve zmatek svými vzájemně si odporujícími radami.

Teprve když jsem padl do rukou Jasonovi, pocítil jsem hřejivý dotek osobního zájmu. Byl první, kdo si povšiml, že můj zájem o přírodopis je hlubší než pouhá přechodná záliba. Jak dobře si pamatuji počátek všeho: bylo to jednoho letního dne,

161$

kdy dva motýlci – modráskové – vletěli otevřeným oknem do třídy a kdy jsme je všichni sledovali.

„Proč jsou dva?“ Jason Reid se zeptal líně, právě tak jako by se byla ptala třída.

Ticho, pak bylo slyšet můj skromný hlas.

„Protože je doba jejich páření, pane učiteli.“

Jasonovy vyvalené posmívající se oči mě nalezly.

„Nádobo moudrosti, naznačuješ, že motýli mají milostný život?“

„Ano, pane učiteli. Mohou nalézt svého druha na míle daleko podle zvláštního vyzařování. Vychází z jejich žlaz. Je to jako sporýš.“

„Zápletka se zauzluje.“ Jason promluvil zvolna, protože si mnou nebyl jist. „A jak, prosím, cítí tuto skvostnou vůni?“

„Mají zvláštní hrbolky na konci svých tykadel.“ Usmál jsem se, unesen svým zájmem. „Ale to nic není. Motýl admirál červený má sídlo chuti v nožkách.“

Třída se ozvala hlasitým projevem posměchu. Ale Jason posměváčky utišil. „Ticho, hlupáci! Tahle nádoba moudrosti ví něco víc – a to víc než vy všichni dohromady. Pokračuj, Shannone! Nevidí se naši dva modří přátelé i bez tykadel?“

Nyní jsem se zarděl. „Pane učiteli, motýlí oko je velmi pozoruhodné. Skládá se asi ze tří tisíc oddělených součástek, z nichž každá má úplnou rohovku, čočku a sítnici. Ale ačkoliv dovedou dobře rozeznávat barvy, jsou jinak velmi krátkozrací – rozeznávají věci jen na několik stop …“

Zarazil jsem se a Reid se mne už na nic neptal. Ale na konci hodiny, když jsme odcházeli, věnoval mi slabý vyhledávací úsměv – bylo to po prvé, kdy se na mne vůbec usmál – a zabručel slabě:

„A nejzajímavější na něm je, že … není ani trochu nafoukaný.“

Od té doby – zatím co podporoval mou biologii – počal mě hnát kupředu ve fysice; za několik měsíců mě usadil v laboratoři k pokusům při bádání o prostupnosti koloidů. Nebylo divu, že jsem mu byl oddán a že jsem naslouchal s otevřenými ústy každému slovu, které pronesl ve třídě – s psovskou od—

162$

daností osamělého hocha, a dokonce jsem se zamyšleným zamračením napodoboval jeho šeplání a lehké zajíkání při rozmluvách s Gavinem.

Rok předtím Gavinův otec přemístil syna z Akademie do Larchfieldovy střední školy. Byla to pro mne smutná rána. Larchfieldova škola, umístěná v sousedním Ardfillanu, byla výlučná a nákladná škola s pensionátem, s tak přísným výběrem žáků, že byla skoro nepřístupná obyčejným hochům – její ředitel byl kdysi kapitánem slavného kriketového klubu při utkání na hřišti At Lords v Londýně! Gavin mi zůstal věrný i přes oblíbenost, které se počal ihned těšit v novém prostředí. O letních odpoledních, kdy jsem si vypůjčil kolo pana Reida a jel patnáct mil, abych ho viděl vynikat ve školním mužstvu, hned se utrhl z kruhu pochlebovačů v pavilonu a přišel za mnou na odlehlý konec hřiště, kde já – nízký cizinec – jsem ležel schován; hodil sebou ve svém pruhovaném kabátku a v bílých flanelových kalhotách na zem a žvýkaje stéblo trávy ptal se staženými rty: „Co je nového doma?“ Ačkoliv naše přátelství se ještě více utužilo a ačkoliv jsme se, když se Gavin vrátil, nehnuli od sebe, byly tu dlouhé doby odluky, kdy, než bych se spokojil s druhořadým kamarádem, zůstal jsem sám a oddával se chorobné touze po osamělosti.

Zcela sám procházel jsem krajinou na míle daleko. Znal jsem každé hnízdo, každé skalisko, každou ovčí stezku na Wintonských kopcích. Lovil jsem v rozvodněných potocích, chytal platejse a mladé tresky v bahniskách ústí Clydu, kreslil mapy neprobádaných slatin, které se rozkládaly jako divočina rašelinišť a vřesu za Windy Peakem. Seznámil jsem se se všemi lesníky, kteří mi poskytli vzácnou výsadu – volné právo cesty kudykoliv. Má sbírka rostla. Některé z mých druhů byly velmi vzácné. Měl jsem na příklad skvělé preparáty nezmara, který se rozmnožuje buď jako rostlina nebo klade vejce, několik neklasifikovaných sladkovodních řas a velkolepou vážku Pantala Flavescens, která, pokud jsem mohl zjistit, ještě nebyla nalezena v severní Anglii. Na těchto potulkách jsem dokonale užil „prázdnin u moře“, které měli ostatní hoši v létě – má obrazotvornost mě nesla daleko za tato obyčejná místa, pro-163$

měňujíc vřesoviště v pampy anebo pláně Tatarska, po nichž jsem opatrně postupoval, slídě na obzoru po vzdálených lámech … a někdy také po ohrožených misionářích.

Musím připustit trapnou skutečnost: v této době jsem byl ohnivě zbožný. Snad hodiny mé osamělosti podporovaly tuto horlivost. Snad to bylo víc proto – jako když kůň táhne náklad do kopce – , že má zvláštní povaha se víc namáhala, když stanula před překážkami. Každý druhý den, ačkoliv mi to působilo velké nesnáze, přisluhoval jsem kanovníku Rocheovi při mši. Byl jsem s klášterními sestrami v nejlepších stycích a kýval jsem kadidelnicí při procesích, která se vinula za plápolajícími svíčkami na klášterním území. V postní době jsem prováděl úkony odříkání. Děkoval jsem horoucně Všemohoucímu, že mě pojal do jediné pravé víry, a cítil jsem nejhlubší soustrast s těmi nešťastnými hochy, kteří se narodili v nesprávném náboženství a kteří budou skoro určitě zatraceni. Hrozil jsem se při myšlence, že jsem mohl, nebýt dobrotivosti Boží, přijít na svět jako presbyterián nebo mohamedán jen s nejslabší nadějí získat věčnou odměnu!

Moje náboženské trampoty neustaly – ačkoliv jsem na ně nechtěl klást váhu – a byly dny v kalendáři, jichž jsem se obával méně z fysického strachu než z prudkosti, kterou působily na mého ducha. Buďme upřímní. Levenford jako většina skotských měst byl malá sopka nesnášelivosti. Protestanté neměli rádi katolíky a ti zas nemilovali protestanty a obě náboženství měla pramálo lásky pro židy (kteří byli většinou z Polska – malá a neútočná obec, shromážděná ve Vennelu).

V den sv. Patricka, kdy jetelové lístky byly vyzývavě nošeny na odiv a Starý řád hibernů táhl se svými prapory po High Street za zeleně ošerpovanou dudáckou kapelou, soupeřství mezi zelenými katolíky a modrými protestanty vypuklo v nesčetných projevech nenávisti a v půtkách. Ještě bouřlivější byl dvanáctý červenec, kdy ulicemi táhl průvod Oranžových lóží a Věrných řádů Velkého a Dobrého krále Viléma, také s hudbou a prapory, vedený mužem s vysokým kloboukem a zlatem olemovanou oranžovou zástěrou, jedoucím na bílém koni a

164$

provolávajícím: „Zachráněni z papeženství, otroctví, darebáctví!“, zatím co dav zpíval:

„Oh psi a psi a svatí psi, a psi a svěce – e – ná vo – da.

Král Vilém pobil papežskou chásku, v bitvě u Boyne – a Wa – ter.“

Prostý úkon jako zvednutí čapky, když jsem šel okolo kostela Svatých andělů, vynesl mi obvykle výsměch nebo opovržení; ale ve dnech nepřátelství, zvláště dvanáctého července, byl jsem šťasten, když jsem se nedostal do pravidelné bitky.

Ale nemyslete si, že jsem trávil život v blaženém stavu potácením mezi obranou víry a svatých a chytáním motýlů. Tati dohlížel, aby skoro všechen můj volný čas mimo školu byl výnosně využit. Když jsem dorostl do zaměstnaneckých rozměrů, pronajímal mě v různých užitkových směrech; mou nynější povinnost tvořilo vstávání v šest ráno a rozvážení čerstvého pečivá Baxterovou nákladní trojkolkou po prázdných ulicích poloprobuzenému městu. Mé malé mzdy vybíral Tati s poznámkou, že mu ulehčí náklad, spojený s mým stravováním a bydlením, a skutečně šel s bledou vážností požádat Mami, že je naprosto nutné ještě víc zmenšit výlohy, ačkoliv už byly sníženy tak, že víc už to nebylo možno. Nedávno také vzal Tati měsíční účtování do vlastních rukou a popudil si všechny obchodníky vymáháním srážek anebo smlouváním sebemenší částky z ceny, když se sám vydal na nákup věcí pro domácnost. Když byla vyhlídka na něco „užitečného“, vždycky to chtěl koupit, zvláště když se zdálo, že to je výhodná koupě; avšak nakonec z jakéhosi popudu upustil od koupě, takže přišel domů s prázdnýma rukama, ale, jak vítězně prohlašoval, s penězi v kapse …

V této chvíli výkřik úspěchu mého protivníka vrátil mé bloudící myšlenky do přítomnosti. Zatím co jsem snil, dědeček smetl poslední mé dva kameny se šachovnice.

„Věděl jsem, že tě porazím!“ honosil se. „Tebe, který prý jsi nejchytřejší hoch z města!“

Vstal jsem rychle, aby neviděl a nevyložil si špatně pohled radosti, zářící z mých očí.

165$

«KAPITOLA 2.»

Stále neklidný a rozčilen běžel jsem dolů. Nyní jsem byl volný až do osmi hodin večer, kdy jsem měl zvláštní a neodložitelné ujednání. Myslil jsem, že se uklidním, když půjdu na první odpolední představení do bioskopu, ale neměl jsem ani haléř v kapse svého kabátu, nebo spíše Murdochova kabátu, protože jsem už dorostl jeho velikosti a mohl nosit jeho staré šaty, dávno odložené, ale pořádně uschované v kufru na půdě v podkroví.

Šel jsem do umyvárny nádobí, kde Mami kropila prádlo u kotle a pokládala je na žehlicí prkno. Její vlasy a oči byly ještě více vybledlé než dříve, obličej byl hubenější a měl unavenější výraz, ale přitom zůstal jemný a vytrvalý. Díval jsem se na ni upřeně a úžasně významně skoro se zatajeným dechem.

„Počkej, Mami!“ řekl jsem tiše. „Ano, jen počkej!“

„Nač mám čekat?“ zeptala se, když vyzkoušela teplotu žehličky u tváře.

„Nu,“ řekl jsem matně, ale přesto s důrazem. „V nejbližších dnech budu moci něco pro tebe udělat … něco velkého.“

„Uděláš pro mne něco teď? Něco malého. Skočil bys se psaním ke Kate?“

„Ovšem, Mami.“

Často jsem nosil dopisy na Mamin příkaz, aby ušetřila poštovné, přes město ke Kate do Barloan Tollu nebo k Murdochovi, který se už usídlil natrvalo u pana Dalrymplea v jeho zahradnictví, kde se mu skvěle vedlo a kde byl zjevně spokojen ve své nezávislosti na Lomond View. Tyto dopisy byly částí Maminy bytosti; byly to projevy jejího ducha a obsahovaly novinky, zprávy, výzvy a dokonce i požadavky – vysílané v trpělivé vytrvalosti a neumdlévajícím úsilí udržet rodinu pohromadě.

166$

Čekal jsem, až žehlička vystydla. Pak vešla do kuchyně a vrátila se se zapečetěnou obálkou.

„Tu máš! Ráda bych jí byla poslala trochu lívanců, ale …“ zvedla víko s kameninové nádoby a podívala se do ní s ustaraným výrazem, „došla mi mouka. Vyřiď jim ode mne pozdravení!“

Vyšel jsem po Drumbuck Roadu, přešel Obecní cestu a zatočil se vlevo, dotkl se velké černé nestvůry kotláren, částečně nepracujících pro blížící se svátky, ale přece planoucích v hlubinách, stále živých a hrozících.

Katin dům byl jedním z malých nových domků, vystavěných na zeleném kulatém vršku blízko staré mýtnice na západním obvodu města. Když jsem stoupal do kopce, rozeznal jsem znenadání Kate, která přicházela z postranní ulice a tlačila před sebou dětský kočárek. Byl pěkně modrý a Kate s ním ráda jezdila. Jsem jist, že každý týden s ním ušla několik mil po městě – při nakupování, po knoxhillském parku; čas od času se zastavovala a urovnávala blankytně modrou pokrývku v rohu s vyšitým bílým N.

Zastavil jsem se, abych se na ni mohl podívat s úsměvem plným sympatie, jak se blížila nevědouc dosud o mně; její malá postava zesílila a ohýbala se při chůzi nad kočárek; Kate se usmívala, mlaskala rty a nespustila oči s dítěte.

„Halo, Kate!“ zašeptal jsem plaše, když už mě skoro přešla.

„Ty, Robie?“ Její hlas byl teplý srdečným přivítáním. „Chudáku! Ani se nepodívám na cestu, kdo jde. To je ohromné dítě! Robie, ani bys nevěřil, že se mu prořezává druhý zub a ani nezapláče. Je to zlato …“ Opět se ohnula. „Miláček, drahoušek, maminčino jehňátko …“

Ach Kate, drahá Kate, jak jsi šťastna se svým nevyrovnatelným dítětem! A když si vzpomenu, že ti kdysi předpisovali mandolínu nebo banjo …!

Katin domov byl světlý a čistý s moderním příslušenstvím, s teplou a studenou vodou; ostrý pach barvy a laku ukazoval, jak byla hrdá na krásný zevnějšek svého bytu. Její manželství bylo šťastné přes proroctví Tatiho, který pod dojmem ztráty jejího příjmu prorokoval, že se zahazuje a ničí si budoucnost.

167$

Když uložila děťátko do kolébky, dala pánev na plynový sporák a brzy se místností rozšířila lahodná vůně pečícího se masa a cibule.

„Počkej chvíli a najíš se s námi,“ naléhala na mne a obracela zručně maso nožem, uhýbajíc hlavu, aby ji nezasáhl prskající omastek. „Jamie se nahoře koupe. Pracoval přes čas a jistě bude chtít jít s tebou na kopanou.“ Jak ušlechtile dovedla kdysi obhroublá Kate nyní šetřit mé city! „Přijde hned. Vím, že máš hlad jako vlk.“ Podívala se rychle na mne, když to řekla, ale pak se opět stejně rychle odvrátila.

Jamie sešel dolů dokonale umyt a pečlivě učesán. Do límce si samolibě uvázal do nebe volající červenou kostkovanou kravatu.

„Tak tě pěkně vítám, hochu.“ Toto oslovení a jeho pokývnutí mělo v sobě víc vřelosti a víc přivítání pro citlivé srdce než všechno ujišťování světa.

Hned jsme si sedli k večeři. Maso, jehož mi Kate dala ohromný kus, bylo měkké a šťavnaté a jeho vydatný obsah mě prolnul jako při přelití krve. Jamie mi ještě nakupil na talíř zkroucené usmažené cibuličky. Opékané chlebíčky jsme mazali máslem a zapíjeli silným vařícím čajem.

Myslím, že Kate a Jamie věděli dokonale, jak ubohou a omezenou se stala strava doma. Obzvláště Jamie mě nutil mnohokrát, abych si ještě vzal, a když už jsem nemohl, podíval se na mne vyčítavě.

„Je to v břiše, hochu,“ řekl prostě.

Celé moje dětství v Lomond View bylo ovládáno nestvůrným zákonem: nutností šetřit i za cenu obětí opravdových životních nutností. Kdybychom se jen byli mohli obejít bez peněz, bez oné severské skotské šetrnosti, která dávala přednost penězům v záložně před dobrým jídlem v žaludku, která stavěla uhlazenost před štědrost … Toto věčné skrblictví nás uvádělo ve zkázu.

Kdykoliv jsem byl na tom s penězi nejhůř, vzpomněl jsem si na Jamie Nigga. Jamie se neměl nikdy dobře; ale ať utrácel za dobré jídlo, nebo že vzal hocha, na nějž doma zapomněli, na kopanou, vždycky získal správnou hodnotu za své těžce

168$

vydělané peníze – a co bylo hlavní, všechny peníze vydělal poctivým způsobem.

Když už jsme pili poslední šálek čaje, Jamie si mě počal dobírat, neboť jsem byl jist, že mě považoval za plachého a nemotorného nejen ze soucitu, ale i ze zájmu. Tuše mé potlačované rozčilení poznamenal vážně ke Kate:

„Pan profesor o něčem přemýšlí. Tyhle tiché vody bývají nejhorší.“

Kate přikývla, ale pak se na mne po straně usmála, abych to nebral vážně.

„Jsou hluboké,“ pokračoval Jamie, „a schopné všech čertovin. Zvláště když dovedou dobře skákat.“

Tato příjemná zmínka o mém úspěchu při nedávném sportovním utkání v Akademii, kdy jsem vyhrál závod ve skoku vysokém, mě naplnila vnitřním žárem. Ačkoliv jsem sklopil oči, musil jsem si znovu připomenout, že to byl školní rekord, při němž byl dřívější zlepšen o jeden a čtvrt palce. Ale tento žár nebyl ničím proti neuhasitelnému požáru, když Jamie dodal odměřeným hlasem: „Ovšem, chceš-li znát mé soukromé mínění – tak je zamilován.“

Jaký to čistý bílý plamen pýchy, hluboké a tajné uskutečnění pravdy! Se stále sklopenýma očima jsem se mazlil s horkou záplavou štěstí, která stápěla mé srdce.

„Co se děje doma?“ zeptala se Kate krotíc Jamieův humor.

Chvatně jsem vytáhl Mamin dopis a dal jí jej.

„Promiň – ale docela jsem na něj zapomněl.“

Kate otevřela dopis a pročtla jej dvakrát; k mému překvapení přelétl jí po obličeji stín nevole a její vybouleniny na čele, které už podle mé domněnky neměla, se jí opět objevily. Podala dopis Jamieovi a ten jej tiše přečetl.

„Je to opravdu zlé. Tahle Tatiho obtíž se stane chorobou.“ Kate učinila pokus, aby se zbavila toho, co se mi zdálo být svrchovaně nepříjemnou myšlenkou. Jamie se na mne podivně díval. Vznikla nepříjemná přestávka.

Pak se probudilo dítě. Kate vítajíc přerušení vzala je na klín a dala mu pít z láhve. Na okamžik, jako projev jejich důvěry, jsem směl pochovat toto drahocenné břímě.

169$

„Má tě rád,“ řekla Kate povzbudivě. „Jen počkej, až budeš mít své vlastní, člověče.“

Nejistě jsem se usmál. Hrozný protiklad: byl jsem zamilován; ale jak jsem jí to mohl odhalit, když jsem byl smrtelně přesvědčen z určitých nočních příznaků, že jsem byl odsouzen k neschopnosti mít děti?

Když bylo děťátko opět v kolébce, prohlásil jsem, že už je čas, abych šel.

Kate mě vyprovázela ke dveřím. Nyní, když jsme byli sami, počala se mne pozorně vyptávat.

„Mami ti neřekla, co je v tom psaní?“

„Ne, Kate,“ usmál jsem se na ni. „Já jsem zaneprázdněn svými vlastními novinkami.“

„Dobrými nebo špatnými? „ zeptala se s hlavou odvrácenou.

„Dobrými, Kate … báječnými, myslím … Víš, Kate …“ nyní jsem se zarazil a hluboce se začervenal pohlížeje do tajemné noci, v níž probleskovala vzdálená světla a zdaleka zazníval hvizd píšťaly vlaku, sledován jako ozvěnou pronikavým zvukem lodní sirény z řeky.

„Je to v pořádku, Robie.“ Nyní Kate potřásla hlavou a usmívala se skoro proti své vůli. „Nech si své novinky a já si také nechám své.“

Stiskl jsem jí ruku a neschopen se ovládnout rozběhl jsem se po cestě. Ačkoliv jsem měl Kate velmi rád, přece jen nemohla být první, která se to měla dozvědět. A opět z neviditelné řeky zazníval slábnoucí lomoz vzdalující se lodi, který ve mně vzbuzoval chvění čisté rozkoše.

170$

«KAPITOLA 3.»

Rychle a se srdcem poskakujícím na každém kroku jsem se vrátil do Drumbuck Roadu; pak s náhlým zrychlením svého tepu jsem vstoupil do Sinclair Drive, úzké ulice, stísněné mladými lipami, které setřásly své vonné květy a rozestřely na chodníku žlutý koberec. Ačkoliv v této domácké ulici se nezdálo být nic nového – vždyť v dětství mě nikdy ničím nevzrušila – a ačkoliv její rozložité staré domy měly stále týž nerušený vzhled domů, které viděly lepší časy … právě nyní její tajemné a vybrané jméno bylo ukryto do mého srdce. Bylo už skoro osm hodin, když mé nehodné nohy se opět dotkly měkkých roztroušených lipových květů této milované ulice a má krev vřela, když jsem viděl světlo za staženou roletou u předního okna posledního domu. Právě když jsem se zastavil, zaslechl jsem zvuk Alisonina zpěvu.

Byla to doba, kdy cvičila. Počala se vší vážností rozvíjet své nadání, o němž se mluvilo po celém městě. Skončila už stupnice a cvičení, jejichž jasné pravidelné noty, ačkoliv nebyly spjaty v nápěv, přece jen mě okouzlovaly svým souzvukem – jako trylkování ptactva. Nyní za matčina klavírního doprovodu zpívala „Žalozpěv po bitvě u Floddenu“, jednu z oněch prostých lidových skotských písní, jejichž půvabu jsem nemohl odolat.

„Dívenky zpívaly, v nebe se dívaly, ráno když ovečky dojily; květiny uvadly, květy jim opadly, u hrobu s pláčem se spojily.“

Křišťálový zvonek zněl do noci – tak ryze, tak sladce, že jsem tajil dech. Zavřel jsem oči a viděl jsem zpěvačku – ne už děvčátko, s nímž jsem si často hrával, nýbrž štíhlou vyrostlou dívku, která už neházela nohama, nýbrž chodila klidně se sebekázní, jako by si byla vědoma nové důstojnosti, jež v ní

171$

rašila. Viděl jsem ji. jak onoho úžasného dne před šesti měsíci vycházela ze šatny a šla školní chodbou s několika ostatními dívkami. Byla oblečena v krátký modrý cvičební úbor, šle zkříženy přes bílou bluzu, dlouhá pevná lýtka v černých punčochách a na nohou černé cvičky. Kolikrát jsem šel okolo ní za podobných příležitostí a jen jsem se krátce a nahodile uklonil. Ale tehdy, když jsem zdvořile ustoupil ke zdi, abych uvolnil cestu dívčí skupině, Alison stále hovoříc k svým přítelkyním zvedla ruku a upravovala si vlasy, jež jí v proudech spadaly na její štíhlý krk. Tímto nevědomým pohybem vypjala se jí obdivuhodně její mladá ňadra a současně, jak mě těsně míjela s teplou pokožkou po právě skončeném cvičení, usmála se na mne přátelsky a opojně svýma tmavohnědýma očima. Bože, co se to se mnou stalo – všechno v jedné chvíli z rukou tohoto božského stvoření, o něž jsem až dosud ve skutečnosti nedbal? Vlny opojného tepla mnou probíhaly ještě dlouho poté, když už odešla, a já zůstal stát opřen o zeď v prázdné chodbě. Ach, Alison, Alison s mírnýma hnědýma očima, bílého, čistého a nádherného hrdla, byl jsem povznesen týmž zanícením jako nyní, kdy skryt nocí a ještě hlubším stínem lípy naslouchám, až poslední nota rozechvěle vzlétne k nebesům.

Když nastalo ticho, sebral jsem se a prošel železnými vraty. Zahrada byla veliká, obklíčená vysokou zdí a zastíněná silnými stromy. Široké trávníky se rozprostíraly podél cesty a na nich byly roztroušeny poněkud přerostlé keře rhododendronů. Ačkoliv Alisonína matka byla dobře zabezpečena, nebyla bohatá a její majetek nebyl udržován s toutéž péčí jako u ostatních vil v téže ulici. U domovních dveří jsem zazvonil a za okamžik mi otevřela Janeta, postarší služebná, která sloužila u paní Keithové už přes deset let a která na mne pohlížela s oním výrazem nedůvěry, jaký mají staré a oblíbené služebné, ale který jsem pociťoval jako zvláště namířen jen proti sobě. Uvedla mě do předního pokoje, kde Alison už rozložila učebnice po stole a paní Keithová sedíc na nízké sedačce u krbu se zabývala háčkováním, uloženým v zeleném sáčku, jejž měla na klíně.

172$

Jaký to byl prostorný a rozkošný pokoj, úplně oslňující po setmění – zdi byly světle vymalovány a ověšeny akvarely, které malovala paní Keithová, na oknech byly bílé mušelínové záclony, jež zakrývaly stažené rolety. Dva modré hyacinty ve sklenicích šířily příjemnou vůni; hedvábný šátek s třásněmi byl přehozen přes otevřený klavír; nábytek byl potažen tenkým kartounem. V záři krbu se blýskal mosazný stojánek z Benaresu se svým nákladem drobnůstek, hlavně ze slonové kosti, které přivezl domů z Indie kapitán Keith. Průvod bílých slonů, z nichž další byl vždy větší než předcházející, kráčel po římse krbu.

„Jsi přesný jako vždy, Roberte.“ Zatím co jsem stál mžouraje ve světle, snažila se paní Keithová, abych se uklidnil. „Jak je venku?“

„Velmi hezky, paní Keithová,“ zakoktal jsem. „Trochu mlhavo, ale je vidět hvězdy.“

Usmála se, když jsem přitáhl židli vedle Alison ke stolu. „Vždycky se budeš jen dívat ke hvězdám, Roberte. Skutečně – jsi pravý snílek.“

Shovívavý úsměv jí zůstal na její laskavé, snědé a trochu ironické tváři; cítil jsem, že se na mne dívá, když jsem zmaten počal vyučovat Alison.

Paní Keithová byla hubená a poněkud velká, kolem pětatřiceti let, jednoduše oblečená, ale přesto s nádechem mateřské starostlivosti a dobrého vkusu. Pocházela z vynikající venkovské rodiny, ale po smrti svého manžela navštěvovala společnost velmi málo a věnovala se hlavně výchově své dcery; spokojila se s hudbou a s několika důvěrnými přáteli, mezi nimiž byla slečna Julia Blairová, paní Marshallová – Louisina matka, která mě v dětství tak potrápila – a můj učitel Jason Reid. Její vzdalování společnosti bylo snad podmíněno tím, že její zdraví bylo nevalné – často jsem měl divný dojem, že i přes svou laskavost trpěla bolestmi hlavy. Ale hlavně – myslím, že pro Alisonino dobro – skrývala svou chorobu, anebo ji s lehkým pokrčením ramen přezírala. Její oddanost k dceři byla nesmírná; byla hrdá na její nadání a nakloněna myšlence na jeho rozvinutí, ale protože byla

173$

chytrá žena s jasným úsudkem, uvědomovala si nebezpečí uplatňování svých práv vůči dceři. Proto naléhala na Alison, aby měla „vhodné“ známé stejného věku, a hned od počátku po důkladné volbě, která skončila, jak se musím přiznat, k mé utajené radosti – zvala mě, abych ji doma navštěvoval. Ve svém raném mládí jsem tam chodil občasně, spíše postrašen, zatížen trampotami bojácnosti, a hrál jsem s malou Alison vážné a nudné společenské hry. Na slunném trávníku, mezitím co k nám doléhal zvuk klavíru z otevřeného okna, anebo přijel vůz s paní Marshallovou na čaj k Alisonině matce, pořádali jsme pro panenky pohoštění v přírodě, nebo jsme krmili zlaté rybičky. Když pršelo, šli jsme do domu, kde podezřívavá Janeta nám dala chléb s máslem, posypaný čokoládovým práškem. Seděli jsme u stolu a za bubnování dešťových kapek na okenní tabule hráli jsme o ceny „Otázky a odpovědi“ s malými kartami, na nichž byly napsány směšné otázky, jako: „Jsou vrhcáby starobylá hra?“ a právě tak pošetilé odpovědi: „Ano, neboť je již hráli staří Druidové.“ Někdy se také Louisa zúčastnila těchto soutěží, vyhrála všechny ceny a věnovala mi své pohrdání. Pak, když jsem byl starší, připravovali jsme se s Alison doma společně. Ona, jako všestranně činná osůbka, byla slabá v počtech, zatím co já, nesmyslně blouznivý, jsem v nich vynikal. A tak paní Keithová snažíc se, aby Alison získala vysvědčení na odchodnou, bez něhož by nemohla vstoupit na konservatoř ve Wintonu, navrhla nedávno, abych k nim chodil pravidelně a Alison přiučoval počtům.

„Co budeš dnes učit mou nechápavou a rozmarnou dceru, Roberte? „ Paní Keithová promluvila s nadneseným úsměškem nespouštějíc oči se své práce.

„Euclidovu poučku, paní Keithová,“ odpověděl jsem nejapně. „Součet čtverců nad stranami pravoúhlého trojúhelníku … to jistě znáte …“

„Neznám, Roberte, ale jsem jista, že ty to znáš.“ Nesmála se, protože se snažila podpořit mé ubohé sebevědomí. Vždycky mi pomáhala, aniž se zdálo, že tak činí; dávala mi pokyny, jež jsem nemohl nalézt v knize o etiketě, kterou jsem si vypůjčil z veřejné knihovny, abych si zlepšil své chování.

174$

„Připadá mi to hloupé, mami, a nechce se mi to učit,“ poznamenala Alison klidně. „Je to nesmysl.“

„Ne, Alison,“ řekl jsem rychle. „Je to opravdu velmi logické. Jak si jednou uvědomíš, že přímka je nejkratší vzdálenost mezi dvěma body, pochopíš snadno všech třináct Euclidových pouček.“

„Věřím, že jednou napíšeš čtrnáctou, Roberte,“ řekla paní Keithová, „anebo něco ještě horšího – třeba o podstatě čísel.“

„On to jistě udělá, mami,“ zvolala Alison vážně. „Víš, že minulý týden dokázal ve třídě, že jeden výsledek v početnici je špatný?“

Zatím co se obě smály, sklonil jsem hlavu v pýše a plachosti, jsa vděčný, že se Alison o tom zmínila; pak jsem zopakoval nízkým a trochu chraptivým hlasem vysvětlení poučky.

Seděl jsem tak těsně vedle Alison, že se naše kolena dotýkala pod stolem, a byl jsem si vědom sladkosti, pod níž mé srdce omdlévalo. Když se naše ruce setkaly na stránce v knize, projelo mnou neobyčejné zachvění. Její neposlušné vlasy, které jí spočívaly na ramenou a kterými čas od času netrpělivě potřásla, zdály se mi být něčím báječným a posvátným. Vrhal jsem rychlé pohledy na její svěží tváře, všímal jsem si vlhkosti jejího dolního rtu, když se zmateným výrazem hryzala v rozpacích tužku. Nechtěl jsem, nemohl jsem ani hloubat o slově „láska“. Doufal jsem, že snad mě má ráda. Cítil jsem, že žiji, mluvím a usmívám se jako ve snu.

Čas letěl s neúprosnou rychlostí! Bylo skoro devět hodin. Paní Keithová už potlačila zívnutí a já jsem si všiml jejího pohledu na hodiny. Neodvážil jsem se říci nahlas, ani zašeptat k Alison, co jsem měl na srdci. Náhle s třesoucí se rukou jsem vzal kousek papíru a psal:

„Alison, musím s tebou mluvit. Půjdeš teď se mnou k hlavním dveřím?“

Když Alison čtla tuto zprávu, zaleskly se jí oči překvapením. Vzala tužku a připsala:

„Proč?“

Třásl jsem se na celém těle, když jsem psal:

175$

„Musím ti něco říci.“

Přestávka, pak mi Alison věnovala svůj čistý a jasný úsměv a pevně napsala jedině slůvko:

„Ano.“

Projel mnou záchvěv radosti. Ve strachu, aby mě paní Keithová neviděla – mne, který klamal její důvěru – , sebral jsem onen kousek papíru, zmačkal jej do kuličky, vsunul do úst a spolkl. V tomto okamžiku přinesla Janeta do pokoje na podnosu mléko se sucharem, což byla neklamná známka, že hodina měřictví skončila.

Za deset minut jsem vstal a řekl paní Keithové dobrou noc. Podle svého slibu mě Alison doprovázela k domovním dveřím.

„Je opravdu hezká noc.“ Ocenila vlhkou noc klidným nezkaleným zrakem. „Půjdu s tebou k vratům.“

Když jsme šli po cestě, šel jsem zvolna, abych prodloužil vřelé a unášející kouzlo její blízkosti. Alison šla vzpřímeně a dívala se přímo před sebe. Když jsme míjeli tmavý, ale známý keř, utrhla a smačkala list – a hned vůně kvetoucí meruzalky naplnila vzduch.

Hlava mi třeštila a svět pode mnou kolísal. Se strašlivým úsilím jsem ovládl své nespořádané dýchání.

„Dnes večer jsem tě slyšel zpívat, Alison.“

Ubohost této tetelící se poznámky – která hrůzně zesměšnila mou čistou, ale ničící vášeň, a která mé ohromila hned ve chvíli, kdy jsem ji pronesl – nezapůsobila na Alison nijak tak, jak jsem se obával.

„Ano, začala jsem vážně pracovat. Slečna Crambová se mnou cvičí Schubertovy písně. Jsou překrásné.“

Schubertovy písně: vidina mohutné řeky, hradů na jejích březích, Alison a já na parníku, plujícím pod oblouky mostů, pak vystupujeme u staré hospůdky se zahradou a malými stoly … Říkal jsem jí o tom? Ne. Zakrákoral jsem svým přeskakujícím hlasem: „Pokračuješ skvěle, Alison.“

Usmála se s politováním, neboť si připomněla vrtochy své učitelky hudby, která jako stará zakyslá panna nevěděla, co všechno má od žáků žádat. „Slečně Crambové je těžko se zavděčit.“

176$

Opět ticho. Došli jsme k zahradním vratům, kde jsem byl nucen se s ní rozloučit. Viděl jsem, že se na mne tázavě dívala po očku. Po mém těle se rozhostila slabost a v srdci byl požár. Dýchal jsem rychle a sípavě. Byl to vrcholný okamžik zasvěcení – onen okamžik, kdy rytířství rozkvétá nejkrásnějšími květy.

„Alison … Nevím, zda tě to zajímá … ale dnes se něco se mnou stalo … pan Reid mi řekl, že bych se mohl ucházet o Marshalla!“

„Robie!“

Při svém překvapení a zájmu mě oslovila zcela vážně mým křestním jménem. Se zaťatými pěstmi a hořícími tvářemi jsem viděl, že všestranně ocenila plný význam tajemství, jež jsem jí svěřil.

„Marshall“ byla ovšem věc ohromného významu a toto jméno nesmí být nikde bráno nadarmo. Bylo to stipendium pro studium na universitě ve Wintonu, které založil sir John Marshall před sto lety a určil pro celé wintonské hrabství s ohromnou peněžní hodnotou – sto liber ročně po pět let. Bylo výrazem náruživé skotské touhy po dalším postupu a po vzdělání s ušlechtilým určením, že „všichni hoši z krajů“ mají možnost se o ně ucházet. Velcí mužové nejprve prokázali svou velikost tím, že získali toto stipendium – kdysi, když zemřel jeden slavný státník, jehož jméno znělo s vážností přes daleká moře do nejzazších koutů světa, byla mu prokázána u hrobu nejvyšší pocta pouhou zmínkou jeho současníka v Akademii: „Pamatuji se na den, kdy získal ,Marshalla‘.“

„Já stejně nevyhraji soutěž,“ řekl jsem tichým hlasem. „Ale chtěl jsem, abys byla první, která se dozví, že se budu ucházet o to stipendium.“

„Myslím, že máš skvělou možnost,“ řekla Alison velkomyslně. „Znamenalo by to pro tebe hodně, kdybys je získal?“

„To se ví,“ odpověděl jsem. „Se mnou by se všechno změnilo.“

Díval jsem se na ni nevidoucíma očima. Na jazyku jsem měl krásná slova, ale nebyl jsem s to je vyslovit. Rozčileně jsem přenesl váhu těla s nohy na nohu.

177$

„Doufám, že přes svátky bude hezky,“ řekl jsem místo všeho krásného.

„Doufám také,“ odpověděla Alison.

„V pondělí pojedu do Lochu s Gavinem.“

„Vážně?“

Pak byla přestávka, kdy bylo slyšet jen bušení mého srdce.

„Tak dobrou noc, Alison.“

„Dobrou noc, Robie!“

Rozešli jsme se strnule a náhle. Jako obvykle jsem zpackal všechno. Přece však, když jsem spěchal po Drumbuck Roadu, cítil jsem, že svět je stále ještě skvělé místo a nesmírně bohaté na jedinečné možnosti.

$

«KAPITOLA 4.»

Toto něžné rozloučení mělo být ukončením dne. Ale běda – ještě zbýval podivný a křivolaký způsob mého uložení na lůžko. A dnes byla má „noc na Lvím mostě“. Ačkoliv mě unavilo neobvyklé pohnutí, přece jsem se neúprosně přiměl, abych přešel Lomond View a šel po tmavé venkovské cestě k mostu, vzdálenému odtud dvě míle. Nesledovali jsme podrobně babičku, když se ukládala k odpočinku? Proč bychom měli ušetřit tohoto hocha, tohoto Roberta Shannona, když naším cílem je věrně ho odhalit a ukázat ve všech jeho snech, snaženích a bláhovostech právě s tak nestranným a nemilosrdným nožíkem, jakým on pitval ubohé stvoření, zvané rana temporaria neboli žába obecná?

Večer byl stále chladnější a nevlídnější. Když jsem došel k mostu, výpary zahalily srpek měsíce a prudký vítr rozhýbal mladé listí. Zapnul jsem pevně svůj kabát, to jest Murdochův kabát, a postupoval jsem kupředu. Lví most byl starý most, přetínající řeku Leven, která tekla s hor. Byl sepnut úzkou kamennou korunou, vystavěnou nad třemi polokruhovitými oblouky. Na každém konci oblouku byl zděný chrlič, opršený a poškozený, ale stále rozeznatelný se svou šklebící se lví podobou.

Na mostě nebylo živé duše; slezl jsem na korunu a pak s ostře zatajeným dechem jsem počal postupovat po úzké mostní předprsni. Hluboko dole, když jsem poslouchal, slyšel jsem neviditelný šumot vody. Oblouky byly nejhorší. Tam se mi zdálo, že jsem nad hlubokou černou propastí, zatím co koruna, most a celý svět se houpal a kolísal kolem mne.

Nebál jsem se výšek; byla to nejtěžší zkouška, kterou jsem si mohl určit. Ale konečně jsem to vykonal – tam a zpět. Když jsem se vrátil na pevnou zemi, opřel jsem se malátně se zavřenýma očima o sochu šklebícího se lva na začátku mostu.

179$

Nebylo divu, že král zvířat se bavil mým soužením. Bylo to bláznovství … ano, bláznovství … Ale když je člověk ubohý a všemi opovrhovaný, když se třese a červená při nenadálém zasmání okolojdoucích chodců, když trpí nervosním pocitem, jako by mu stahovali kůži s hlavy, je nutné – ba naprosto nutné dokázat sám sobě, že není zbabělec. Proto jsem to vše dělal.

Přišel jsem domů aspoň trochu uklidněn. Celý dům byl ponořen v temnotu, neboť teď už nebyl dovolen ani sebemenší plamének plynu v předsíni. Šel jsem po špičkách nahoru do koupelny a tiše zavřel dveře; pak s velkou opatrností, neboť Tati by nedovolil promarnit ani kapku vody, jsem si připravil do vany studenou koupel.

Voda byla ledová i pro mé prsty, ale přesto jsem se svlekl a ležel nehybně ve vaně se sevřenými zuby, až celé mé tělo bylo úplně zkřehlé a bez citu. To nebyl důkaz statečnosti, ale prostředek ochrany, skoro bych řekl modlitba proti nepříjemnosti a hříšnosti, jejichž následky by mě mohly postihnout v noci.

Potom jsem vylezl po schodech nahoru. Nyní jsem obýval starý Murdochův pokoj. Těch několik zimních týdnů, kdy Murdoch spal doma, přespával ve větším a lepším pokoji, kde dříve byla Katina ložnice. Jako kus ledu a skoro odhmotněn rozsvítil jsem si lojovou svíčku ve smaltovaném svícnu. Okolo mne byly rozestaveny mé školní ceny, nic neznamenající jako já – bezcenné knihy v honosných vazbách; byly tam nejméně tři exempláře Porterových „Skotských vůdců“. Také můj drahocenný drobnohled a přírodopisné sbírky v lepenkových krabicích, které jsem si sám zhotovil, takže mě nestály pranic. Na vrchní desce prádelníku byly psací potřeby a ještě jedna kniha, vypůjčená z veřejné knihovny, s názvem „Náprava sebevědomí „.

Sáhl jsem po ní a otevřel ji u desátého cvičení.

„Postav se klidně před zrcadlo,“ četl jsem, „založ ruce a dívej se pevně na svůj obraz. Pak zuž oči a dívej se nebojácně. Jsi silný, vyrovnaný a chladný.“ Chladný a zmrzlý jsem byl bez jakékoliv pochyby. „Pak zhluboka vdechni, pevně vy—

180$

dechni a opakuj třikrát tlumeným, ale mocným hlasem: ‚Julius Caesar a Napoleon! Chci! Chci! Chci!‘“

Uposlechl jsem pokynů slepě – ačkoliv mé oči vlhly a jejich zelený lesk mě trochu sklíčil. Vzal jsem dokonce list papíru, vytržený ze sešitu, napsal na něj tiskacími písmeny „CHCI“ a připíchl jej na zeď, kde by jej spatřil můj statečný pohled při probuzení. Pak jsem si klekl u postele.

Mé modlitby byly dlouhé a složité, napjatě udržované od všeho rozptýlení; nesměřovaly k neurčitě vousatému Bohu mého raného dětství, ale soustředily se horoucně ke Spasiteli. Příležitostně jsem se též provinile obrátil k Bohu otci a k Duchu svatému a spěchal je usmířit. Ale Ježíš ve své nekonečné lásce a dobrotě byl strážcem mého věřícího srdce. A když jsem myslil na jeho matku, jejíž obličej nedávno vzal podezřele na sebe Alisoninu podobu, slzy touhy se mi řinuly ze zavřených očí. Ani na svaté jsem nezapomínal. Neustále jsem přicházel na nové svaté, k nimž jsem se chtěl modlit; a ovšem když jsem už jednou začal, nemohl jsem je později vynechat ze strachu, že bych je urazil. Nejnovější postavou v mém rostoucím kalendáři byl sv. Antonín, ochránce mládí.

Poslední jednání je nasnadě: příležitost k onomu smíchu, onomu nechtěnému smíchu, který slyšíme často v divadle ve chvíli, kdy autor chtěl dojmout diváka vážným pathosem a nezdařilo se mu to, anebo mu nebylo rozuměno. Smějme se tedy, neboť když se díváme nazpět, vidíme tohoto hubeného, třesoucího se hocha, tohoto hlupáčka, stěží očištěného těžkou zkouškou Lvího mostu a ledové lázně, vytahovat ze skrytého místa v zásuvce prazvláštní přístroj – kus provázku, na němž jsou přivázány kousky starého železa, dva těžké klíče, klika, zlomený kousek brusle. S rychlostí, svědčící o dlouhém užívání, váže si jej okolo pasu tak, že překážející kovové kousky má na zádech. Tímto způsobem se ihned probudí, kdyby se octl na znaku – v poloze, při níž se zdávají člověku sny. Konečně je pod svým záplatovaným prostěradlem, které je kolem něho otočeno a jehož kraje má podstrčené pod sebe. Sfoukl svíčku. Je opásán jako poustevník: okolo svého scvrklého krku má růženec, čtyři pravé zázračné medaile, jednu po-181$

svěcenou samým svatým Otcem, a pak ještě hnědě a modré škapulíře; kdyby byly růžové nebo zelené, jistě by je měl také. Učinil všechno, co je v lidské moci. Uklidněn touto myšlenkou zve k sobě spánek s jedinou konečnou snahou:

„Pane Bože – prosím tě, pomoz mi vyhrát Marshalla!“

182$

«KAPITOLA 5.»

Sváteční ráno se rozbřesklo časně a vesele. V pondělí, dříve než se bílé nebe úplně rozzářilo, byl jsem už z domu a čekal jsem u levenfordské křižovatky na Toma Dřina, který mě na své rozvážce v okolí Lochu měl dovézt do Lussu.

Tom přijel pozdě a byl ve špatné náladě. Měl dnes mít volno – vždyť ani já dnes nerozvážel housky – ale v Blairově obchodním domě bylo teď velmi málo zaměstnanců. Vylezl jsem do otevřeného vozu mezi pytle s moukou a rozjeli jsme se s klidným klapotem kopyt rozvážného koníka.

Prázdné ulice byly čerstvé ránem. Žena brala mléko za dveřmi a nesla je do domu, muž v košili vytahoval roletu v okně, děvče ospale vyklepávalo rohožku u pootevřených dveří – vše to dodávalo v mých očích naší cestě pocit přípravy k velké výpravě. Jel jsem na ryby s Gavinem; byl to můj poslední oddech, než začnu dřít k soutěžným zkouškám na udělení Marshallova stipendia.

Slunce vyšlo, ale neprorazilo mlhy. Byl to jeden z oněch stříbřitých dnů, plných tepla a jemného jasného světla, kdy je možno slyšet zvuky z velké dálky, třeba tlumeně, a kdy ticha jsou naplněna rašením mízy v zelených listech. A jak se koňova záda zvedala a mírně klesala jako loď mezi stromy, venkovská krajina plynula okolo nás – zamlžené lesy, kousky upravené půdy, šedá venkovská sídla s důkladnými komíny, terasami a skleníky mezi starými stromy.

U zadních vrat těchto velkých domů jsem pomáhal Tomovi skládat pytle a píci. Byl to popletený a morousovitý člověk, který musil několikrát prosit správce za prominutí, že jejich objednávky nebyly řádně splněny. Jednou, když jsme zvedli velkou krabici, viděli jsme, že velký pytel mouky, ležící pod ní, se protrhl a mouka se vysypala na dno vozu. Tom klel,

183$

škrábal se na hlavě a pak mi řekl způsobem, kterým myslil, že všechno urovnal: „To nic není – však ono se to neztratí.“

Když jsme se dokodrcali do Lussu, bylo odpoledne. Gavin seděl bez netrpělivosti na milníku u vjezdu do krátké vesnické ulice. Byl částečně oblečen v oděv své výlučné školy: šedé flanelové kalhoty a košili, všelijak zformovaný klobouk, ozdobný nebo spíše křiklavý s tenkou modrobílou stuhou – barvami Larchfieldského klubu. Bylo nemožné vyjádřit, čím se lišil tento čekající hoch od jiných hochů – byl velký jako já, taktéž hubený – , ale v jeho opáleném obličeji pod bezstarostně zmačkaným kloboukem byl nádherný výraz ztlumené neúmyslné hrdosti. Při nejmenším musím zaznamenat tichou radost z našeho obvyklého strašlivého stisku ruky.

„Bojím se, že si do večera nezarybaříme,“ zabručel poté, když se vůz odkolébal. „Není vítr a je příliš jasno.“

Procházeli jsme klidnou jezerní vesničkou; minuli jsme několik domků, nízkých a pokrytých došky a nabílených, rozsazených u krátké bílé cesty, která počínala u paty zeleného vrchu a končila u stříbrného Lochu. Fuchsie a popínavé růže rostly u domků a ztrácely se v žluté slámě došků. Fuchsie právě kvetly – jako by rozstřikly rudou pršku na bílých zdech. Hnědý ovčácký pes ležel natažen na cestě a podřimoval v bílém prachu. Pak jsem slyšel jemný bzukot včel. Oparem jsme viděli maličký dřevěný přístavní můstek, vedoucí do jezera, u něhož byly připoutány bílými provazy čluny. Nad touto krásou jsme si vyměňovali beze slova řídké a tajné pohledy.

Dokud skryté slunce nezapadlo, seděli jsme na převráceném člunu vedle rybářské chaty jeho otce a třídili rybářské náčiní, při čemž jsme sotva promluvili – podle našeho závazku o zbytečném hovoru. Pak v sedm hodin, když hospodyně, paní Glenová, nás pohostila výtečným čajem s čerstvým pečivem a vařenými, právě snešenými vejci a mlékem, jež chutnalo jako smetana, připravili jsme si člun a vyjeli na jezero. Bylo stále příliš brzy, ale nafialovělý třpyt Lochu nám sliboval brzký soumrak. Chopil jsem se vesel a vyrazil do tichého’ chladu; pak jsem přestal veslovat a nechal loď volně plynout

184$

po klidné hladině mezi vysokými kopci. Když světle fialový odstín se prohloubil v temně nachový, staly se naše obličeje nejasnými; z mizejícího břehu zazněl táhlý zvuk dud jako vzdálený hlas muže, který ztratil všechno kromě své duše. Cítil jsem, že Gavin ztuhl ve člunu úzkostí zvláštního pocitu. Nic nás nemohlo chránit proti kouzlu této chvíle a podivuhodného zvuku z břehu – ani naše chladné sliby. Skryt v rostoucí temnotě, Gavin náhle promluvil nepřirozeným hlasem.

„Ucházíš se o Marshalla, Robie?“

Zarazil jsem se. „Ano … Ale jak to víš?“

„Paní Keithová to řekla mé sestře.“ Gavin se zarazil a pak dosti těžce pokračoval. „Já se o něj ucházím také.“

Zíral jsem na něho něžně; dokonce i hory se zdály být zmateny jako já.

„Ale, Gavine … ty přece nepotřebuješ peníze!“

Jeho neklid byl patrný i v šeru.

„Budeš překvapen.“ Mluvil zvolna s hlubokým zmatkem. „Můj otec se octl v obchodních nesnázích. Kupuješ-li ve velkém – na příklad obilí a oves – utrpíš někdy velké ztráty. Není to tak snadné, jak si lidé myslí … Myslím ti lidé, kteří závidí mému otci a vytýkají mu, že vede obchod, jak oni říkají, v příliš velkém rozsahu.“ Pak se zamlčel. „Můj otec nemá rád přepych, Robie. Ale musí se chovat podle své hodnosti starosty.“ Delší pomlka. „Udělal pro mne tolik, že teď, když má starosti, rád bych udělal zase něco pro něho.“

Mlčel jsem. Věděl jsem už dávno, že Gavin zbožňuje svého otce; také jsem se doslechl, že mu obchod už nejde jako dříve. Ale vědomí, že budeme soupeřit o cenu, kterou jsem si umínil získat, působilo na mne jako nečekaná rána. Ale dříve než jsem mohl promluvit, Gavin pokračoval.

„Když soutěží tolik nejchytřejších hochů z celého hrabství, nevadí, když jich je o jednoho víc. A kromě toho je v sázce čest našeho města. Víš, že je tomu dvanáct let od té doby, co stipendium získal hoch z Levenfordu?“ Nabral dech k prudkému rozhodnutí: „Jeden z nás musí zvítězit.“

185$

„To budeš ty, Gavine,“ řekl jsem stísněně, neboť jsem věděl příliš dobře, jak výtečný je žák.

Nezabrali jsme se do oněch vášnivých omluv, v kterých jsme si dříve libovali. Gavin odpověděl zamyšleně: „Připouštím, že bych rád získal stipendium, abych ulehčil otci. Ale myslím, že máš větší naději … je to pro mne těžké tohle připustit … vadí mi v tom moje vrozená horalská hrdost a krev … a pak to, že mám tak skvělého otce.“ Opět zmlkl. „Zvítězíš-li, budeš studovat dál na lékaře? … Anebo“ – nyní snížil hlas, jako by se bál, že by mohl být přeslechnut – „pořád ještě se chceš stát knězem?“

Dosud jsem se nevzpamatoval z jeho dřívějšího sdělení, ale nicméně jsem vyslechl tuto otázku důstojně. Gavin byl jediný člověk na světě, jemuž jsem se mohl svěřit se vším.

„Pochybuji, že bych byl dobrým knězem,“ odpověděl jsem. „Musím připustit, že tíhnu celým srdcem k lékařské biologii - víš, chtěl bych být lékařem badatelem. Ovšem, když si

pomyslím na otce Damiena a na faráře z Arsu, zvláště při požehnání, chtěl bych se vzdát všeho – dokonce i zamilování do některé hodné a krásné dívky.“ Vlna odříkání se nade mnou vznášela. „Ano, pak prostě toužím odejít odtud a stát se opravdu velkým světcem, jíst plesnivé brambory a s penězi zacházet jako s odpadky – ano, to by bylo obzvlášť nádherné – žít v žíněném rouše a být u vytržení před oltářem. Přál bych si, abys mi porozuměl, co to pro nás znamená, Gavine, když při požehnání posloucháme exhortu.“

„Mám nápad,“ zamručel Gavin poněkud se zastyděv. „Víš… bylo by to pro tebe hrozné, kdyby to nebylo ono, co sis představoval.“ Pak dodal: „Myslím, kdyby po tom všem to byl jen tvůj každodenní, všední chléb.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „To by bylo hrozné! Ale modlitbou můžeš tuto myšlenku vypudit z hlavy. Modlitba je opravdu báječná věc, Gavine. Nemůžeš si ani představit věci, které získáš, když se za ně modlíš. Mohu ti říci sta, nu, řekněme tucet případů. Jistě znáš paní Rourkeovou, majitelku mlékárny. Tati ji chtěl stíhat, protože prý prodává vadné mléko. Viděl jsem ji, jak se v kostele modlila a modlila. A víš, Ga-186$

vine, že láhev, v níž si Tati vzal s sebou vzorek mléka, praskla? Ano, úplně praskla při zkoušení. Tatimu se za celou dobu úřadování tohle nikdy nestalo.“ Opět jsem nabral dech. „Ovšem, nesmíš se modlit za nedůstojné úmysly. Ačkoliv říkají, že smaragdové oči Madame Pompadourové byly rozkošné, moje zelené oči se mi nelíbí; ale nikdo se nebude modlit, aby se změnila barva očí – aspoň ne přes noc.“

„Budeš se modlit, abys vyhrál Marshalla?“ zeptal se Gavin poněkud přidušeně.

„Ano … bojím se ti to říci, Gavine, ale budu.“ Svěsil jsem hlavu a pak dodal s návalem vznešeného nadšení: „Ale kdyby mi nebylo přáno, abych zvítězil, budu se modlit, abys jej vyhrál ty. Jsi tak slušný, Gavine, jako nikdo na světě, ba ani jako někteří moji příbuzní … Víš, jak shlížejí na katolíky. Není to směšné? Onehdy mi kanovník Roche ukazoval v kalendáři, že ve světě je dvaatřicet katolických vévodů; jen si to představ – dvaatřicet vévodů … a v Levenfordu o nás neslyšíš než to, že … Nu, nevadí. Ale chtěl bych vyhrát, jen abych jim ukázal,“ – dramatický přízvuk zbarvil můj hlas – „že někdo, kým opovrhují, může být velkým člověkem … že se může stát ohromným vědcem … jakýmsi spasitelem lidstva … snad takovým, který smíří vědu s náboženstvím … anebo snad všechna náboženství vůbec.“

Překonán svým vlastním úžasným pojetím budoucnosti ztichl jsem úplně.

„Ano,“ řekl Gavin zvolna. „Je to k zlosti, že my dva musíme bojovat o stipendium. Ovšem, to nebude mít vliv na naše přátelství. Ale v učení nesmíme povolit.“ Nyní se usmál slabě. „Znám také několik modliteb.“

Z tiché temnoty počal probleskovat za Benem měsíc, pak se jeho zář tiše svezla na hluboké vody a kouzlila v tekuté černi ustavičnou hru světel. Byli jsme hnáni k břehu, kde stromy čněly v tiché tmě jako chocholy, vztyčené k pohřbu pohanského boha. Ale ne … byly to jen stromy … stromy, rostoucí v zamlklé, prastaré zemi, omývané prvním úsvitem stvoření.

Náhle vyskočila na inkoustových mělčinách ryba a naše

187$

nálada se změnila jako dotekem kouzelného proutku. Viděl jsem nejasně Gavina, jak sahal po svém prutu, a slyšel jsem ho zašeptat: „Konečně je tady!“

Přivedl jsem člun zvolna k mělčině a dokázal jsem veslovat zcela bezhlučně. Zadržel jsem dech, když Gavin počal vrhat mušku, sedě na zádi, bez pohnutí – jen s pomalým pravidelným pohybem svého pravého předloktí. Místy jsem zahlédl záblesk prutu, svit mokré šňůry, jak stříbrným obloukem prořezávala temnotu a padala tiše a daleko na vodu.

Znenadání jsem slyšel jiné plesknutí, silnější než dříve; a se vzrušením jsem viděl, jak se špička Gavinova prutu ohnula jako oblouk luku; cítil jsem záchvěvy jeho rukou, jak začal přibrzďovat naviják. Když počal zkušeně povolovat, řekl mezi zuby: „Odjeďme, Robie! Nesmí se dostat pod člun.“

Ryba nyní plovala v tekuté černi bláznivě sem a tam a rozhazovala pršky vody, jakmile se dostala na povrch. Podle špičky škubajícího se Gavinova prutu jsem se snažil, abych rybu udržel daleko od kýlu. Nyní jsme už nemusili zachovávat ticho. Moje vesla šplouchala ve vodě tak divoce jako chycená ryba. Když se blížila, zabíral jsem zuřivě.

„Výborně!“ oddychoval Gavin. „Je to losos – a pořádný kus.“ Za okamžik: „Ulož vesla!“

Unavující boj s lososem mu odtáhl ruce od těla, ale protože znal nepatrný průměr své šňůry, která ho spojovala s rybou, neodvážil se popustit ani o palec.

Zvolna a opatrně počal navíjet šňůru. Měsíc ozářil jeho napjatou postavu a odhodlaný mladý obličej, na nějž jsem dychtivě pohlížel v očekávání dalších rozkazů.

Losos už zřetelně polevoval a Gavin ho přitahoval k lodi.

„Už ho vidím,“ řekl nízkým, chraptivým hlasem. „Nejméně desítiliberní. A teď hák! Je pod lavičkou.“

Shýbl jsem se a natáhl’ ruku pro vylovovací hák, ale neohrabaně jsem se nahnul přespříliš, takže mi uklouzla noha na mokrých prknech a já upadl celou délkou přes lavičku, při čemž jsem div nepřevrhl člun.

Gavin neřekl ani slovo – ani jedinou výčitku pro mou ne—

188$

šikovnost. Jen když jsem se zase sebral a kolébající se loďka se uklidnila, zeptal se: „Máš jej?“

„Ano, Gavine.“

Přestávka. Stále klidně, ale s rostoucím důrazem šeptal: „Je jen lehce chycen. Vidím mušku u jeho tlamy. Musíme mít štěstí, chceme-li ho dostat. Připrav si hák a až ho přivedu co nejblíž, nebodej ho, jen vsuň špičku pod jeho žábry.“

Vzal jsem vylovovací hák s notnou dávkou úzkosti a klekl jsem si pevně na dno člunu. Nyní teprve jsem spatřil lososa, jehož velikost mě ohromila. Nikdy jsem nenabral na hák tak velkou rybu, jako byla tahle. Tento úkon byl velmi obtížný. Gavin, který jej prováděl pro otce, mi mnohokrát vyprávěl, jak už dobře chycený losos byl při něm ztracen. Počal jsem se třást a v očích mi mžikalo. Také v uších mi začalo hučet.

Ryba byla blízko … blíže … a konečně na dosah ruky. Zachvátil mě neklid a chtělo se mi bodat bodcem do těla tohoto kluzkého tvora. Ale ovládl jsem se a bledý jako smrt, třesa se zimnicí, čekal jsem, až ho Gavin obrátí; pak jsem vsunul špičku háku do žáber, natáhl ruku – a klidně jsem ho přehodil přes okraj člunu. Nyní se Gavin skrčil vedle mne. Měsíc plul jasně a vysoko na nočním nebi a viděl dva hochy v nejtěsnější blízkosti, jak se dívají v tichém zanícení na ušlechtilou rybu, která se mrskala a třpytila na dně člunu.

Avšak při pohledu na uloveného lososa jsem náhle pocítil smutné sevření svého srdce. Pomyslel jsem si:

„Gavin nebo já … Jeden z nás musí býti poražen.“

189$

«KAPITOLA 6.»

Příštího rána jsme vyspávali velmi dlouho na palandách rybářské chaty. Když nám paní Glenová dala snídani, Gavin vzal otcův lovecký nůž a v jasné sluneční záři rozdělil hladkým řezem lososa ve dvě poloviny. Pevné růžové maso s tmavším vnitřkem a páteří jako perleťovým knoflíkem dokazovalo, že ryba je v naprosto dokonalém stavu.

„Budeme losovat,“ řekl Gavin. „Tak to bude správné dělení. Řekl bych, že každá půlka váží šest liber, ale polovička s ocasem je lepší.“

Vyhodil šestipenci a já vyhrál.

Gavin se štědře usmál. „Pamatuj si: vařit jen dvacet minut. Tak se maso uvaří velkolepě.“

Zabalili jsme si své kusy do zelených sítin a dali do košíku na nosič Gavinova kola. Pak jsme se rozloučili s paní Členovou a umístili se na kole – Gavin na pedálech a já na nástupku u zadního kola. Střídali jsme se ve šlapání – dělili jsme se o práci jako o rybu – až do Levenfordu.

Bylo poledne, když jsem se dostal do Lomond View. Tati s Mami seděli u stolu; vstoupil jsem do kuchyně dobře si vědom toho, že jsem zameškal své povinnosti, ale spoléhaje na svou nabídku míru – drahocennou půlku lososa, která „nám vydrží“, jak by řekla Mami, jistě několik dní.

„Kdes byl? „ Tati byl poněkud skrčen ve svém křesle a promluvil zdrželivým nebo spíše bezkrevným způsobem, jemuž nyní přivykl a který vznikl před několika měsíci onoho rána, když podivným způsobem odmítl k snídani vařené vajíčko s pevnou poznámkou k Mami: „Nedávej mě ty hlouposti! Jíme všichni příliš mnoho. Lékaři říkají, že těžká jídla se pro nás nehodí.“

„Řekla jsem ti, Tati,“ vysvětlovala Mami, „že Robert je s Gavinem u Lochu. Říkal, že tu asi nebude spát.“

190$

Rychle jsem položil svůj dárek na stůl. „Podívejte se, co jsem vám přivezl. Gavin ho chytil, ale já ho vylovil.“

Mami rozhrnula sítiny. Vykřikla v příjemném překvapení: „Jsi hodný, Robie.“

Liboval jsem si v její pochvale a doufal jsem toužebně, že také Tati mě pochválí. Díval se na rybu trochu cize, ale s neobyčejným obdivem. Zřídka kdy se usmál; smích mu byl úplně cizí; ale nyní se objevil na jeho obličeji jakýsi slabý záblesk.

„Je to hezký kousek.“ Po krátké přestávce: „Ale co bychom si počali s lososem? Je příliš tučný. Zkazil by nám jen žaludky.“ Pak dodal: „Dones jej odpoledne k Donaldsonovi.“

„Ne, Tati!“ Maminy oči se zakalily a čelo se zbrázdilo. „Nechme si aspoň několik řízků!“

„Vezmi tam všechno I“ řekl otec neosobně. „Losos je vzácný. Libra stojí tři šilinky a šest pencí – jistě je dost bláznů, kteří platí zbůhdarma tolik peněz. Donaldson nám dá za libru nejméně dva šilinky a šest pencí.“

Zůstal jsem ohromen. Mám vzít tohoto krásného lososa, který by obohatil náš chudý stůl, a prodat jej obchodníku s rybami? To snad nemyslil Tati vážně. Ale skončil už jídlo a Mami s nervosním chvěním rtů mi řekla, když vyškrabovala z hrnce zbytky brambor: „Tady máš oběd, drahoušku. Sedni si I“

Odpoledne jsem donesl rybu k Donaldsonovi na High Street. V bídné náladě podal jsem své břímě, pokryté sítinou, tlustému červenolícímu panu Donaldsonovi, který měl na sobě obvyklou modře pruhovanou zástěru, bílou kazajku a černý slaměný klobouk. Byl jsem naprosto neschopen prodávat něco nebo dokonce smlouvat; to už zařídil chytře Tati na cestě do úřadu. Pan Donaldson hodil beze slova půlku lososa na bíle nalakovanou váhu. Přesně šest liber! Gavinovo věrné oko nelhalo. Velký obchodník pohladil si vousy a podíval se na mne podivně.

„Chytili jste ho v Lochu?“

Přikývl jsem.

„Dal vám hodně práce?“

191$

„Ano.“ Vzpomínka na poslední noc, jezero, měsíční světlo, krásné přátelství a skvělý boj způsobila, že jsem sklopil oči.

Když se Donaldson vrátil od truhlíku na peníze, jejž měl v zasklené budce vzadu v krámě, řekl mi: „Šest liber po půl koruně dělá rovných patnáct šilinků. Patnáct stříbrných, mládenče. Dej je panu Leckiemu – že se dávám poroučet.“ Když jsem vycházel z krámu, díval se ještě za mnou.

Hned když Tati večer přišel, dal jsem mu peníze, které mi dělaly v kalhotách celé odpoledne těžkou bouli. Přikývl a vpustil je z ruky bez počítání do kožené peněženky. Měl velmi vycvičený hmat pro mince všech druhů.

Při čaji byl v příjemné náladě. Vyprávěl Mami, že na cestě domů potkal pana Cleghorna. Vrchní dozorce vodáren vypadal velmi uboze, sešle a povídalo se, že prý trpí ledvinovými kaménky. Mohl proto důvodně věřit, že i když ho tento stav nevyžene ze služby, je jeho odchod do výslužby otázkou několika měsíců.

Tatiho hlas byl nezvykle radostný, když mluvil o pravděpodobné výslužbě pana Cleghorna. Když vstal, řekl: „Pojď do salonu, Roberte. Chci si s tebou pohovořit.“

Seděli jsme u okna, vedle vázy se suchým trsem kavylu pernatého, za krajkovými záclonami málokdy užívaného pokoje. Venku sebou zmítaly ve větru zelené větve kaštanů, jako když poskakuje divoký kůň.

Tati mě prohlížel s přemýšlivou laskavostí; jeho bledé rty byly však opovržlivě ohrnuty a špičky jeho prstů byly stisknuty na sebe.

„Stal se z tebe docela velký hoch, Roberte. Ve škole si vedeš dobře. Jsem s tebou velmi spokojen.“

Zarděl jsem se – Tati mě často nechválil. Dodal: „Doufám, že pociťuješ, že naše plány s tebou byly zcela správné.“

„Ovšem, Tati. Jsem vám za všechno opravdu vděčný.“

„Dnes mě v úřadě navštívil pan Reid. Přinesl listinu, kterou chtěl, abych podepsal. Mluvili jsme dlouho o tvé budoucnosti.“ Odkašlal si: „Máš snad sám nějaké plány?“

Mé srdce vyvřelo. „Pan Reid ti asi řekl, Tati, že … že

192$

bych za to dal nevím co, kdybych mohl studovat lékařství ve Wintonu.“

Zdálo se mi, že se trochu skrčil – jako by se skutečně zmenšil. Snad to bylo jen tím, že se usadil hlouběji v židli. Usmál se vynuceně.

„Víš, že nemáme peníze, Roberte.“

„Ale, Tati, copak ti pan Reid neříkal nic o Marshallově stipendiu?“

„Říkal, Roberte.“ Červená skvrna se ukázala na Tatiho průhledných tvářích; díval se na mne vážně, jako by mě s nevolí hájil proti největšímu zklamání. „Řekl jsem mu, že to bylo velmi klamavé, když v tobě vzbudil naděje na tak divoký nápad. Pan Reid troufá si myslit nad své postavení a já nemám rád jeho svobodomyslné názory. Jakákoliv zkouška není nic platná, jak ukázal Murdochův případ. A pak Marshall! Soutěžících na toto stipendium je velký počet. Upřímně – aniž bych tě chtěl urazit – nevěřím, že bys byl s to, abys je vyhrál.“

„Ale nech mě to aspoň zkusit I“ vyrazil jsem s náhlou úzkostí.

Vychrtlý vzhled Tatiho obličeje se prohloubil ještě víc. Jeho zrak se svezl se mne pryč, ven z okna.

„Ve tvém vlastním zájmu nemohu, Roberte. Vnuklo by ti to jen plno špatných představ. I kdybys vyhrál, nemohl bych připustit, abys studoval ještě pět let a nevydělal ani penny. Vložil jsem už do tvého vzdělání velké částky. Je proto svrchovaný čas, abys mi je začal splácet.“

„Ale, Tati …“ Chtěl jsem zoufale prosit, ale pak jsem nedokončil, protože jsem cítil, jak jsem zbledl a jak se mi div neudělalo špatně. Chtěl jsem mu vysvětlit, že mu splatím dvakrát tolik, nechá-li mě studovat, chtěl jsem mu říci, že pokud snad nemám nadání, nahradím to pílí. Ale seděl jsem zkrušen a beze slova. Věděl jsem, že by to bylo zbytečné – s Tatim nebylo možno se dohodnout. Jako většina slabých mužů uplatňoval jako nejvyšší důležitost to, že neměnil své rozhodnutí.

V jeho postavení vůči mně nebylo hořkosti – nikdy se mnou nejednal drsně; také se pyšnil tím, že mě nikdy neuhodil. Pod

193$

vlivem jakýchsi nepochopitelných sil, které jím zmítaly, skutečně přesvědčil sám sebe, že pro mne činí jen „nejlepší, co může činit“.

Nyní opět začal s útěchou: „Mluvil jsem o tobě minulý týden s hlavním mistrem z kotláren. Vstoupíš-li tam v létě, budeš vyučen ani ne v jednadvaceti letech. A celou tu dobu budeš vydělávat slušné peníze, kterými budeš přispívat do naší domácnosti. Není tohle za všech okolností nejrozumnější věc, kterou můžeš udělat?“

Odpověděl jsem nečlánkovaným zaúpěním. Nechtěl jsem se stát strojníkem. Bál jsem se, že nebudu schopen vydržet tříletou učební dobu ve slévárně. I kdyby měl pravdu, všechen rozum celého světa nemohl uklidnit svíravou trpkost v mém srdci.

Tati vstal. „Nepochybuji o tom, že by ses zklamal.“ Vzdechl a poklepal mi na rameno, než odešel z pokoje. „Žebráci si nemohou vybírat, hochu.“

Zůstal jsem sedět se sklopenou hlavou. Zařídil už tedy všechno pro mne v kotlárnách – tohle byla tedy ona novinka, kterou Mami nedávno psala Kate. Když jsem si pomyslil na své zářné naděje, na své rozmluvy s Alison a Gavinem, na celou bláhovou stavbu, kterou jsem si v duchu vybudoval, cítil jsem, že mi teče slaná voda vnitřkem nosu. Hlasitě jsem zavzdychal.

Chtěl jsem být jako Julius Caesar a Napoleon. Ale byl jsem stále jen – pouhý Robert Shannon.

194$

«KAPITOLA 7.»

Dny míjely a já byl pln zoufalství. Ve čtvrtek, krátce před skončením velikonočních prázdnin, sekal jsem strojkem trávník paní Bosomleyové, neboť Tati zařídil s naší sousedkou, že za šilink měsíčně jí budu udržovat v pořádku trávu. Tyto moje menší výdělky nebyly placeny Tatimu, to by ho nebylo důstojné, ale jelikož paní Bosomleyová byla majitelkou druhé poloviny našeho domu – zdědila ji po svém zemřelém manželovi – Tati vedl o tom pečlivé záznamy a připisoval přesně tuto částku každý měsíc v účtu pro placení výdajů.

Když jsem odpoledne skončil a odklidil žací stroj, přišla paní Bosomleyová k oknu, kývnutím mě pozvala dovnitř a postavila přede mne mísu studených jablkových knedlíků a šálek čaje.

Zatím co pila svůj silný čaj bez cukru, dívala se na mne s výrazem živého nesouhlasu. Stala se tlustší a vážnější; její obličej se sítí jemných žilek přes lícní kosti měl roztříštěný výraz, jaký mívají vysloužili boxeři; ale její oči byly jasné a její rty měly veselý záhyb, který dokazoval, že její životnost nevymizela.

„Roberte,“ řekla konečně, „je mi líto, že ti to musím říci – ale vypadáš stále víc a víc jako kůň.“

„Vážně, paní Bosomleyová? „ zakoktal jsem smutně.

Ona přikývla. „Ovšem jen v obličeji. Je stále den ze dne delší. Proč, u všech rohatých, jsi tak pohřebně zasmušilý hoch?“

„Myslím, že jsem jen docela přirozeně smutný, paní Bosomleyová.“

„Máš radost, když se můžeš vysmutnit?“

„Ne …“ Div jsem se neudávil knedlíkem, ačkoliv byl tak sladký svým lahodným obsahem. „To u mne není stále, paní Bosomleyová. Ale někdy jsem veselý a smutný najednou.“

195$

„Jsi právě teď smutný a veselý?“

„Ne … myslím, že jsem jen smutný.“

Paní Bosomleyová potřásla hlavou a zapálila si cigaretu. Kouřila tolik, že měla prsty zažloutlé nikotinem – a to bylo jedním z příznaků, které ji rozlišovaly od více šosáckých obyvatelů Drumbuck Roadu. Vyprávěly se o ní všelijaké příběhy, ale ona se nestarala o veřejné mínění ani za mák. Byla ve všem vždy původní, temperamentní a laskavá. Murdoch mi říkal, že se někdy zuřivě hádala se svým mužem a házela po něm talíři – Murdoch to slyšel zdí – a v příští chvíli s ním byla na zahradě, oslovovala ho lichotivě a objímala ho rukou okolo pasu.

Znenadání změnila předmět naší rozmluvy a řekla: „Budu ti věštit z čajových lístků ve tvém šálku. Uvidíme, čeká-li tě něco příjemného.“

Obrátila prsty můj prázdný šálek a s cigaretou v koutku úst, aby jí kouř nešel do očí, zkoušela postavení zbylých lístků na dně šálku. Vynikala v tomto druhu věštění, vyznala se také ve čtení z ruky a dovedla též vykládat budoucnost z karet.

„Velmi … zajímavé. Tvoje aura je zelená … jemného odstínu. Budeš mít největší úspěchy v sousedství polí a lesů. Ale neprodlévej tam po setmění – leda bys byl starší. Jsi prudký a žárlivý ve svém jednání vůči slabšímu pohlaví. Aha! Copak je tohle? Ach, ovšem! Setkáš se s tmavovlasou hezkou dívkou, která má krásnou postavu … až ti bude jednadvacet let.“ Zvedla hlavu. „Nepovzbudilo tě to?“

„Myslím, že ne, paní Bosomleyová.“

„Bude výjimečně láskyplné povahy… španělského typu… a bude blouznit po rezavých vlasech.“

Ale já jen zčervenal; ona odložila šálek a dala se do smíchu.

„Drahý hochu, z tebe bych nezmoudřela. Co tě vlastně trápí?“

„Nic zvláštního, paní Bosomleyová,“ řekl jsem mrtvě.

„Nemohu to z tebe vynutit.“ Sebrala čajové příbory a vstala. „Proč si nepromluvíš o tom všem s dědečkem? „ Lehce sebevědomý ráz vystoupil v jejím hlase, neboť měla o dědeč-

196$

kovi vždycky nejlepší mínění. „Přes to, co o něm říkají, je pan Gow velmi pozoruhodný muž.“

Bohužel jsem nemohl souhlasit s jejím názorem. Měl jsem dědečka rád, ale dny, kdy jsem k němu chodil se svými dětskými útrapami, dávno minuly. Také jsem si zvykl zavřít se jako ústřice se svými starostmi a vyrovnat se s nimi sám, jako se tento měkkýš brání proti překážející perle odevzdanou osamělostí. Nemohl jsem se ani odhodlat promluvit s Mami, která mě úzkostlivě sledovala s nešťastným výrazem – snad jsem poznal, že ať bych řekl cokoliv, zhoršilo by to jen celé mé postavení.

Ale přece jen bylo jisté, že paní Bosomleyová promluvila s dědečkem, protože příštího dne mě vzal stranou a přiměl mě, abych mu pověděl, co se stalo.

Nezapomenu hned tak snadno na jeho výraz, s nímž naslouchal mému vyprávění; a nakonec přišlo utrápené, ale mnohoslibné svraštění očních víček. Byl to muž mnoha hříšků, slabostí a bláznovství, ale byl neschopen nízké špinavosti – nerozuměl jí. V jeho tváři byl odraz duševní velikosti, když natáhl ruku po klobouku a holi.

„ Kupředu, hochu! Navštívíme toho tvého pana učitele Reida.“

Neměl jsem teď už zájem o to, aby mě viděli na ulici s dědečkem – jeho malá podivínství zhoršovala mé strašně potlačené sebevědomí – ale byl jsem příliš ubit, abych mu mohl odporovat; a tak, ačkoliv jsem byl přesvědčen, že jeho zákrok bude bezvýsledný, vydal jsem se s ním na cestu ulicemi, ponořenými v sobotní odpolední klid, k Reidovu bytu.

Většina učitelů z Akademie bydlila v pozoruhodných vilách v „lepších“ čtvrtích, jako byl Knoxhill anebo Drumbuck Road. Ale Jason Reid žil daleko od slušné části města v úzkém zašlém domě vedle staré čtvrti Vennelu, obývané hlavně Poláky, dělníky z doků a jinými podřadnými lidmi. Jeho zadní pokoj měl okna na špinavý dvorek; když otevřel přední okno, obyčejně zašlé nemytím, měl překrásnou vyhlídku na tři mosazné koule, označující zastavárnu Levenfordské podpůrné společnosti, a na zajímavé průvody, které každý večer

197$

vycházely z létacích dveří přístavní krčmy. Reid měl rád tento byt, protože v něm měl naprostou svobodu, jaká se mu líbila; pak také proto, že byl výsměchem obvyklým maloměstským požadavkům a upevňoval jeho socialistické názory.

Reid přišel před dvěma lety do Akademie jako výpomocný učitel, když pan Douglas byl ustanoven ředitelem střední školy v Ardfillanu. Reid si uvědomil, že jeho místo je dočasné, a nedbal o to, aby byl dlouho na jednom místě – a také na ředitelství zřejmě nedělal řádný dojem svým nedbalým oblekem, neobvyklými způsoby a popudlivým nedostatkem vážnosti a úcty k nadřízeným. Ale Jason zůstal. Byl skvělý a jedinečný učitel; to byl nucen připustit i ředitel; kromě toho, že ovládal povšechné obory, mohl také vyučovat ve vyšších třídách angličtině, neboť měl příslušné diplomy z university. A když jsem se pak po mnoha letech Reida zeptal, proč tak dlouho bydlel v zapadlém koutě Levenfordu, odpověděl se svým zvláštním ploskonosým a buldočím úsměvem: „Bylo to tam velmi příhodné vzhledem k zastavárně.“

Tato prostořekost byla výsledkem umíněného setrvání v póze, vnucené mu okolnostmi jeho života. Byl synem pastora ze severního Irska a přes své nepatrné zohyzdění byl určen pro kněžské povolání; ale v polovině studií upadl pod vliv přírodopisce Huxleye a dal výhost Knize zrození. O rodinném odcizení, které následovalo, Reid nikdy nemluvil, ale já vycítil, že to byla tato katastrofa, která mu vnutila masku lhostejnosti a pohrdání společenským chováním, kteréžto vlastnosti pronikaly i při jeho vyučování. Při jeho první hodině angličtiny jsme pokračovali v projevech, zavedených panem Douglasem, při nichž jsme po řadě pronášeli své názory na daný námět. Tenkrát jsme odpovídali na otázku: „Co budu dělat příští neděli.“

Reid nás poslouchal houpaje se na zadních nohách židle, kolena opřena o stůl a ruce sevřeny za hlavou – což byl jen nekonvenční způsob, který si zvolil k našemu poučování. Všichni jsme byli velmi ctnostní a bezvadní ve svých úmyslech o příští neděli. A pak prohlásil Reid přemýšlivě sám: „Co

198$

budu dělat příští neděli? Myslím, že budu ležet doma v posteli a pít pivo.“

Přes všechno své chvastounství byl nešťastný a osamělý člověk. Stranil se ostatních učitelů: neměl s nimi nic společného. Příležitostně navštívil schůzi místní Fabiánské společnosti; ale všem ostatním levenfordským klubům, počítaje v to i slavný „Filosofický“, se vyhýbal a označoval je jako hospodské lokály“. Neměl zřejmý zájem o ženy. V oněch dobách jsem ho nikdy neviděl s nějakou mluvit nebo jít po ulici. Avšak pro svou oddanost k hudbě se spřátelil s paní Keithovou a jejím kroužkem známých. Dům v Sinclair Drive byl jediný, který zřejmě rád navštěvoval.

Snad si Reid myslil, že mám vlohy stát se vědcem; ale spíše jeho zájem o mne pramenil z našeho společného dědictví podivínství. Často v neděli ráno mě zval na snídani a krmil mě výtečnými pečenými uzenkami. Mnoho toho nenamluvil a nikdy si nepotrpěl na okázalost. Naopak se posmíval citovým výlevům. Měl přísný vkus v písemnictví a snažil se všemožně, aby ze mne vyrazil mé krásné fráze. Měl rád Addisona, Lockeho, Hazlitta a Montaignea. Obdivoval se Schillerovi. Pokud mluvil o svém vlastním osamocení v tomto malicherném městečku, citoval tohoto filosofa: „Jediný vztah k veřejnosti, jehož muž nikdy nelituje, je válka.“ Avšak příležitostně jsem byl překvapen září v jeho očích, která nebyla válečná, nýbrž srdečná.

Když jsme s dědečkem vystupovali po úzkém, tmavém a nehygienickém schodišti, slyšeli jsme zvuky hudby, vycházející z Reidova pokoje. Dědeček zaklepal holí na dveře. Hlas z pokoje zvolal: „Vejděte!“

Jason ležel vyčerpán v proutěném křesle u okna, bez kabátu, konce kalhot měl zavázány těsně k ponožkám, nohy – které vězely stále ještě v černých cyklistických střevících – měl na stole vedle sklenice s pěnícím pivem a vedle gramofonu s ohromnou troubou, ozdobenou květy, z níž se linuly zvuky hudby. Když se dědeček počal představovat svým lichotícím způsobem, Jason ho výstražně umlčel a pohybem ruky nám přikázal, abychom si sedli. Když deska dohrála,

199$

rychle vstal a vyměnil ji a pak se znovu vrhl do proutěného křesla. Čas od času si utíral čelo a pil ze sklenice. Poznal jsem, že se vrátil z jednoho ze svých šílených cyklistických výletů. Když totiž zjistil, že by mu prospělo tělesné cvičení, skočil na kolo a šíleným tempem jel kopec nekopec s hlavou sklopenou bez ohledu na potoky potu, řinoucí se mu z hlavy, a na míle prachu, zvedajícího se za ním. Po návratu se uklidňoval nesmírným množstvím jídla, pití a Beethovenovými symfoniemi, které si přehrával s desek Columbia, v podání londýnského filharmonického orchestru. Reid miloval hudbu, hrál na klavír docela hezky, ale zřídka, protože smýšlel opovržlivě o vlastní schopnosti, kterou považoval za nedostatečnou a ochotnickou.

Když byla symfonie dohrána, zastavil stroj gramofonu a uložil desky do alba.

„Nuže, pane,“ oslovil dědečka zdvořile, „co mohu pro vás učinit?“

Dědeček byl trochu rozmrzen čekáním a nedostatkem rozruchu při svém přijetí. Řekl jen nevrle: „Máte čas, abyste nás mohl vyslechnout?“

„Zajisté,“ odpověděl Reid.

„Dobrá,“ řekl dědeček. „Chtěl jsem si s vámi pohovořit o tomto hochovi a o Marshallově stipendiu.“

Jason se podíval s dědečka na mne, pak šel ke kredenci, z níž vytáhl ještě jednu láhev piva a přinesl ji ke stolu. Když naléval, mrkl po straně na dědečka. „Mé příkazy – zajisté že se bídný služebník, jako jsem já, smí řídit jen svými příkazy – mi nařizují, že mám udržet co největší vzdálenost mezi naším mladým přítelem a stipendiem.“

Dědeček se usmál svým hrozným majestátním úsměvem a nahnuv se kupředu opřel se o rukojeť hole. Čekal jsem stále s ubožáckou nedočkavostí a poznal jsem, že nyní spustí jeden ze svých nejplodnějších proslovů:

„Vážený pane, je asi pravda, že jste dostal tyto příkazy. Ale já jsem zde, abych je odvolal. Nejen svým vlastním jménem, ale jménem slušnosti, svobody a spravedlnosti. Vždyť konec konců, vážený pane, jsou i v tomto neosvíceném věku jisté základní svobody, jimž se smějí těšit i nejnižší jednot—

200$

livci. Je to svoboda náboženství, svoboda projevu, svoboda rozvíjet dary, kterými člověka obdařil jeho Velký tvůrce. Nyní, vážený pane, je-li někdo dost ničemný a špatný, aby tyto svobody popíral, já, pokud mne se týče, nebudu tohle podporovat nebo chránit.“

Dědečkův hlas velkolepě vzrostl a Jason poslouchal s rozkoší. Slabý úsměv, který se u něho ukázal při dědečkových slovech o „Velkém tvůrci“, stále ještě napínal jeho jizvu na horním rtu.

„Slyšte! Slyšte!“ řekl nakonec s obdivem. „Napijte se, kamaráde – jistě vám vyschlo v krku.“

Podal sklenici piva dědečkovi a dodal: „Řečnění stranou – ale já naprosto nevidím nějakou možnost, jak bychom to mohli navléknout.“

Dědeček vsrkl pěnu s vousů a řekl rychle změněným hlasem:

„Jen ho klidně přihlaste! Ale nikomu o tom nic neříkejte!“

Reid potřásl hlavou. „To nejde. Mám už dost trápení sám s sebou. A kromě toho přihláška musí být podepsána zákonným zmocněncem.“

„Tak ji podepíšu já!“ řekl dědeček.

Jason to vyslechl prapodivně a začal chodit po pokoji sem a tam ve svých měkkých střevících; na čele měl vrásky a neusmíval se už. Sledoval jsem ho pozorně a viděl jsem, že uvažuje o námětu, jejž vyslovil dědeček; skoro s bolestnou nadějí jsem rozeznal v jeho tazích známky stoupajícího nadšení.

„U Joviše!“ Náhle se zastavil a zíraje upřeně před sebe, začal nahlas myslit. „Bylo by to skvělé, kdybychom to mohli prosadit. Udržet všechno v tajnosti! Pracovat v klidu jako fúrie. A pak, kdyby se to podařilo … ti by koukali! Od ředitele až po toho malého skrčka Leckiea … To by bylo překvapení!“ Nyní se obrátil ke mně. „Kdybys vyhrál, nemohli by ti zabránit, aby ses dostal na universitu. To by bylo něco! Jako když outsider vyhraje Derby!“

Studoval mě upřeně očima, jako by odhadoval mé možnosti; já živě zčervenal a toče nervosně čepicí v rukou snažil jsem se vydržet jeho pohled. Ačkoliv mě paní Bosomleyová

201$

odhadla jako koně, přece jen jsem se necítil jako vítěz Derby. Mami, která mě vždycky stříhala, aby se nemusilo platit holiči, vzala mě minulý den do práce, takže můj skalp prořidl a hlava se mi zmenšila skoro na neintelektuální rozměry. Ale Jason byl vždy – už od počátku – mým přítelem. A nyní jeho irská krev proudila a bouřila při tomto novém sportovním pojetí této události. Rozmáchl se do vzduchu zaťatou pěstí.

„U Boha!“ zvolal s tvářemi, červenými rozčilením. „Uděláme to. Praskni oko nebo zub! Vždycky jsem chtěl, abys to zkusil, Shannone. A teď to chci víc než kdy jindy. Neřekneme nikomu ani slovo. Přihlásíme se a zvítězíme!“

Tato chvíle se nemůže nikdy opakovat – čarovné odstranění mého dřívějšího nesmírného zklamání, skvělé znovuotevření budoucnosti a ujištění, že mi Reid věří – všechno to vyvolalo v mém srdci pocit zpívající radosti. Dědeček potřásl Jasonovi rukou; vlastně jsme si rukama potřásali všichni navzájem. Byl to opravdu jedinečný okamžik. Ale Reid jej moudře zkrátil.

„Nedělejme si ze sebe blázny.“ Přistrčil židli blíž k nám. „Ta věc bude pro tebe proklatě obtížná, Shannone. Je ti jen patnáct a budeš soutěžit proti hochům o dva až tři roky starším, než jsi ty. Potom ještě děláš plno chyb. Víš, že se ženeš do věcí a tvoříš závěry bez příslušného uvažování. To všechno musíš spravit.“

Zíral jsem na něho s otevřenými ústy a zářícíma očima; neodvažoval jsem se promluvit, nýbrž chtěl jsem všechno vyjádřit svým mlčením.

„Mám dobrý nápad, jak proplout úskalím,“ shrnul Reid své úvahy tak důvěrným hlasem, že to mnou proniklo skrz naskrz. „Letošní stav soutěže je tenhle: podprůměrný počet přihlášek, ale nadprůměrná jakost. Bojím se obzvláště tří hochů: Blaira z Larchfieldovy školy, Allardycea z Ardfillan Highu a mladíka jménem McEwan, který studuje soukromě. Blaira znáš – je to nadaný a všestranný student. Allardyceovi je osmnáct a už jednou soutěžil, což mu dává ohromný náskok. Ale nebezpečný – skutečně nebezpečný – je McEwan.“ Jason se významně zamlčel. Jak jsem nenáviděl

202$

toho neznámého McEwana! „Je mlád, asi tak stár jako ty, syn profesora klasických jazyků z Undershawovy střední školy. Jeho otec ho speciálně cvičí už po léta. Slyšel jsem, že když mu bylo dvanáct, mluvil plynně řecký. Nyní zná asi tucet řečí. Je hýčkán jako zázračné dítě, má vysoké čelo a silné brýle. Je to s ním takové, že ti, kdož ho znají, věří, že už má Marshalla v kapse.“

Ani nepatrná hořkost v Reidově hlase, ani jeho sklon k satiře nemohly zakrýt skutečnost, že se opravdu bál tohoto hrozného žáka, který snad při snídani si říkal v sanskrtu o opékaný chléb. Nemohl jsem činit víc než mlčky skřípat zuby.

„Tak vidíš, mladý Shannone,“ skončil Jason jasnějším hlasem, „musíš dřít opravdu těžce. Neboj se – neumořím tě. Dám ti každý den hodinu volna, aby ses mohl učit. Jistě to nebudeš chtít přijmout, jak tě znám, ale já na tom budu trvat. Můžeš si chladit mozek – Bůh ti pomoz – buď procházkami, nebo na mém kole – ale dej pozor, abys nepíchl. Půjčím ti několik podrobných učebnic. Dej si je do ložnice. Bude se ti tam také lépe studovat. V bílých zdech se nejlépe upoutá pozornost. Vypracuji ti učební plán. Mám všechny zkušební otázky za posledních deset let ve škole ve svém stolku. Probereme každou otázku. Zítra začneme … Myslím, že to je všechno. Chceš ještě něco vědět?“

Díval jsem se na něho upřeně, oči mi hořely bílým plamenem horlivosti a celé tělo se mi chvělo prudkostí mého cítění. Jak bych mu jen mohl projevit vděčnost? Jak bych mu mohl říci, že bych pro něho otročil, bojoval a zemřel?

„Pane učiteli,“ zakoktal jsem, „slibuji vám ….“

Všechno zbytečné; ale já poznal, že mi rozuměl. Čile vstal a počal pro mne vybírat z přihrádek knihy.

Dědeček mi pomohl odnést je domů. Vznášel jsem se mezi nebem a zemí a chodil jsem jakoby ve vzduchu.

203$

«KAPITOLA 8.»

Na začátku června se stala událost, sama o sobě všední, ale která mi tak pomohla, že jsem ji považoval za zásah Prozřetelnosti ve svůj prospěch, za přímou odpověď na žádosti, jimiž jsem bombardoval nebeský trůn.

Zanedlouho po našem rozhodnutí u pana Reida přišel jsem ráno domů ze své pekařské rozvážky a nalezl jsem tam u snídaně Adama, svěžího a skvěle vypadajícího, zabraného v živý rozhovor s Tatim a Mami; právě vystoupil ze spacího vozu nočního londýnského rychlíku, jímž cestoval podle svého honosného způsobu. Ačkoliv jeho wintonské obchodní styky vyžadovaly tyto občasné návraty na sever, Adam působil nyní v Londýně: stal se representantem pro jižní Anglii pojišťovny Caledonia Insurance Company. Ačkoliv tato změna mu nevynesla zvýšení příjmu, Adam ji považoval za hold své obchodní prozíravosti a za krok k velkým věcem. Nyní žil v pensionu v Hanger Hillu, Ealing.

Když jsem se pustil do své snídaně – kaše a podmáslí – shrnul své poznámky a přerušil se jen pro své obvyklé srdečné přivítání.

„Ano, Mami, myslím, že by tě zajímalo vidět ten dům.“

„Jaký dům, drahoušku? „ zeptala se Mami.

Adam se usmál. „Nu – ten dům, který jsem právě koupil …“

„Ty jsi koupil dům?“ Tati promluvil s ostrým, skoro odborným zájmem člena Levenfordské stavební společnosti, v níž měl uloženy všechny své nalakotěné úspory. „Kde?“

„Na Bayswater Roadu,“ řekl Adam lehce. „Má jedinečnou polohu u parku. Je to také prvotřídní dům, krémově zbarvená omítka, sedm poschodí, mahagonové schodiště, mramorem vykládaná chodba v přízemí, velmi vznešený a skoro nezatížený. Ale myslím, že vás to nezajímá.“

204$

„Jak by nezajímalo, drahoušku,“ vydechla Mami. „Je to nejzajímavější zpráva, kterou jsi nám řekl.“

Adam se usmál a vztáhl ruku s šálkem ještě pro další porci čaje. „Všiml jsem si té nemovitosti už dříve, když jsem tudy chodil do kanceláře. Šest měsíců tam visela cedulka ,Na prodej’ a jednoho rána byla přelepena tímto oznámením: ‚Příští týden dražba!‘ Ho! Myslil jsem si. To by mohlo být zajímavé. Hledal jsem výhodnou realitní spekulaci, hned jak jsem přijel na jih. Tak jsem navštívil příští pondělí dražebnu. Byla zařízena jako obvykle s vykládanými stěnami a stropem a bylo tam už plno pánů v cylindrech. Dražebník měl také cylindr.“ Adam mrkl spokojeně na slaninu a vejce. „Po ohlášení, že dům stál šest tisíc, což byla náhodou pravda, počal vyvolávat s okem, upřeným na mne, od tří tisíc. Nabídky stoupaly stále výš – cylindry se předháněly – až dosáhly výše pěti tisíc pěti set, kde zůstaly trčet hodně dlouho, než byl dům přiklepnut nejlesklejšímu cylindru ze všech. Seděl jsem vzadu a neřekl jsem ani slovo; to vám byla švanda, jak se mě snažili přimět, abych přihazoval. Ale já jsem se předtím informoval – víte? Věděl jsem, že banka má na domě hypotéku dva tisíce a hrozila, že prohlásí hypotéku za propadlou. Příští den jsem dostal dopis od onoho nejlesklejšího cylindru, jímž mi nabízel onen dům za čtyři tisíce. Hodil jsem jej do koše na papír. Potom …“

Vedl nás krok za krokem po klikatých, ale neukvapených cestičkách, jimiž se mu podařilo ani ne před týdnem dosáhnout výhradního vlastnictví onoho velkolepého sídla za hotové zaplacení devatenácti set liber.

„Ty má dobroto!“ Mami si povzdechla v nadšení, ale též ve strachu, neboť ačkoliv obchod byl výhodný, přece jen kupní cena byla pro ni ohromující a jistě představovala skoro celé Adamovo jmění, jež si našetřil za deset let. „Jistě jsi na ně vyzrál … a na Londýňany také. Ale co teď budeš dělat s tím domem? Budeš tam bydlit?“

„To ne, Mami.“ Adam přijal tento námět, nad jehož prostodušností by se i andělé usmáli, s určitou dávkou úvahy. „Ten dům je zlatý důl. Mám úmysl vydělat na něm. Má osm bytů,

205$

jejichž činže se pohybuje od sedmdesáti do stopadesáti liber. Vypočítal jsem si, že mi vynese šest set čistých, když zaplatím daně a plat správce. Řekněme, že mi ponese dvacet procent. To není zlé pro mou první obchodní spekulaci mimo můj obor.“

Tati poslouchal s napjatou pozorností. Navlhčil si rty. „Dvacet procent! Stavební společnost mi platí tři.“

Adam se nedbale usmál. „Soukromé podnikání vynáší větší dividendy. Ale ovšem také ke konversi hypotéky je zapotřebí peněz. Asi dalších devíti set. Je to mrzuté, ale musí se to provést. Nebojím se vložit do takového podniku všechny své peníze do posledního haléře.“

Slabá červeň se rozestřela Tatimu po čele. Jeho pozornost a úcta k Adamovi byly vždy zbarveny jakousi neurčitou pochybností, nedůvěrou opatrného muže k finančním operacím, jež nebylo možno nahmatat. Ale nyní tento dům ze solidního mahagonu a mramoru, skýtající královský příjem – tu mluvil s obtížemi.

„Vždycky jsem věřil v cihly a maltu. Škoda, že se nemohu na něj s tebou podívat, Adame.“

„Proč bys nemohl? Tady nic nezmeškáš!“ Adam se zamyslil. „Proč bys nemohl v létě přijet na několik týdnů za mnou? Třeba na měsíc – a spoj obchod se zábavou. Budu na tebe čekat v Ealingu. Zasloužíš si dovolenou.“

„Ach, Adame!“ zvolala Mami a spráskla ruce nad tímto dlouho vytouženým pozváním.

Pak se hovořilo: Tati, nesmírně opatrný, neučinil nikdy snadné rozhodnutí. Ale dříve než se Adam rozhodl odjet, bylo všechno dohodnuto. Vypočítal jsem si se záchvatem radosti, že budou pryč – takže budu prost všeho pozorování a omezování – právě v konečném údobí mého studia, to jest při stipendijních zkouškách. Nic mi nemohlo být požehnaně příznivější.

Dny míjely a jednou, když jsem pracoval ve svém pokoji, zaslechl jsem v domě podivný zvuk. Přemýšlel jsem několik minut, než jsem zjistil, že to zpívala Mami – pochopitelně falešně a nehudebně, ale přece jen zpívala. Tatiho nedělní

206$

šaty visely na věšáku vyžehlené a připravené, dva velké kufry byly vyleštěny, až zářily. Mami nějak dokázala koupit si od slečny Dobbieové, majitelky malého obchodu s módním zbožím, levný zbytek tmavohnědé látky, z níž si „spíchla“ letní šaty. Ale nejvíc se nastarala o svou kožešinu – uzounký nákrčník, který už měla nejméně čtvrt století, ale jejž vyjímala každé jaro z kafrového přezimování. Mamina kožešina! Nikdo nevěděl, které zvíře vzalo za své, aby vznikla: ale vždycky byla v mých vzpomínkách nesmazatelná vidina nějaké nešťastné kočky, pohlazené takovou přemírou váhy, jaká zničila chudáka Samuela Leckiea. Mami ji podložila pruhem látky, vyšetřené při šití šatů, a předělala ji trochu podle módy. Pak jsem viděl Mami na dvorečku větrat kožešinu na šňůře na prádlo, protřásat ji a blaženě foukat do jejích prořidlých chlupů … Pět let neměla prázdniny.

Kdykoliv byla v nebezpečí, že by začala žít „nad poměry“, Tati ji vrátil do chladné skutečnosti výstražnými slovy: „Pomysli na to, co to bude stát!“

Tati cítil, že kdyby ji nedržel na uzdě, nebyl by v tomto jejím rozpoložení konec vydání, což by byly smrtelné výstřelky, do nichž by ho mohla vehnat. Myšlenka, že budou nuceni jíst v restauracích, anebo nějakým neštěstím dokonce strávit noc v hotelu, stala se jeho noční můrou. Dělal plány s dvojnásobnou opatrností. Zásoba jídla se vezme do lepenkové krabice na klobouky, aby měli na cestě co jíst; prosedí celou noc ve třetí třídě až do Londýna. Tati nosil už několik dní v kapse malý notýsek, nadepsaný: Výdaje Adamovy návštěvy. Myslím, že se kochal bláhovou nadějí, že mu je Adam zaplatí. Na první řádce bylo napsáno: „Dva lístky… ? 7 - 9 - 6“; k této částce se Tati znovu a znovu vracel se zasmušilým výrazem člověka, který učinil krkolomné vydání. Později jsem se dozvěděl od Murdocha, že se Tatimu podařilo patolízalským způsobem získat privilegované lístky, které se vydávaly bezplatně úředníkům pro služební cesty.

Večer před odjezdem přišla Mami do mého pokoje, posadila se na postel a beze slova se na mne dívala.

207$

„Jsi nyní nějak obzvlášť pilný, hochu.“ Její jemný úsměv se prohloubil, když dodala: „A jistě budeš ještě pilnější, až budeme v Londýně.“

Věděla Mami něco? Pošeptal jí to snad dědeček? Svěsil jsem hlavu, když pokračovala:

„Tvé boty už nejsou dobré. Nestojí ani za podražení. Jestli se rozbijí než … než se vrátíme, můžeš si vzít ten pár silných hnědých bot po Kate. Jsou v poličce pod schody.“

„Ano, Mami.“ Podařilo se mi zakrýt nepokoj při zmínce o těchto dlouhých úzkých botách, jež Kate nosila na bruslení, – byly křiklavě žluté, šněrování do půl lýtek a tak vysloveně ženské, že při pouhé zmínce o nich mi naskočila husí kůže.

„Jsou ve velmi dobrém stavu,“ dodala ještě přesvědčivě. „Dívala jsem se na ně nedávno.“

„Myslím, že to nějak zařídím, Mami,“ řekl jsem s námahou.

Pak byla přestávka.

„Ty to vždycky nějak zařídíš, viď, Robie?“ Nato se jemně usmála. Její oči spočinuly trošku na mně, když vycházela. Pak zašeptala:

„Mnoho štěstí, moje dítě … moje vlastní dítě.“

208$

«KAPITOLA 9.»

Ihned když Tati a Mami odjeli, dědeček přestěhoval můj stůl a všechny mé knihy do salonu, který nebyl nikdy používán a byl tu jen jako doklad rodinné vznešenosti. Jak dobře se pamatuji na ten posvátný pokoj! Měl mramorový krb s pozlaceným pláštěm, ale v ohništi na černě natřených železech trůnila aspidistra – „domácí štěstí“. U jedné zdi byl prádelník, pokrytý krajkovými dečkami, na nichž ležel japonský vějíř, tři lastury zavinutce a skleněné těžítko s nápisem „Dárek z Ardfillanu“. Uprostřed kulatého stolu byly desky z hrubé vlněné červené látky, v nichž byl jeden výtisk brožury Pilgrim’s Progress, které ležely ve vkusném úhlu vedle vázy s trsem kavylu. Pak tu bylo pianino s otáčecí stoličkou. Nahoře stála v zeleném plyšovém rámu svatební fotografie Tatiho a Mami. Také tam visel olejový obraz, představující „ Vládce rokliny“.

Široké místo, vytvořené rohovým oknem, bylo pro mne skvělou studovnou. Tam jsem seděl sám s Reidem, který nyní mohl volně přicházet a odcházet. Dům byl velmi tichý a rušivěji tam působila jen vystupňovaná opatrnost dědečkových pohybů. Mami zařídila, že paní Bosomleyová měla nám přijít příležitostně vypomoci; ale k mému překvapení se dědeček ukázal jako dovedný hospodář – v oněch dobách svého života, kdy byl nucen starat se sám o sebe, osvojil si zručnost připravovat určitá jídla, zvláště polévky. Jinak neprováděl žádné zvláštní výstřednosti, ani jediný přestupek proti dobrému chování. Projevoval radost, že může užívat svobody prázdného domu, kde mohl chodit, kudy chtěl, bez zákazů a beze strachu z výtek. Jak se dalo očekávat, byla nám uložena četná omezení. Většina porcelánu a příborů byla zamčena, taktéž dobré kuchyňské potřeby, neboť Mami se bála, že by dědeček „připálil“ hrnce. Napsala nám přesné pokyny, jak

209$

máme vařit, založené na skrovných dodávkách kupeckého zboží, které nám posílali z obchodů každé pondělí. Dokonce nám byla zanechána ubohá částka v drobných. Ale nicméně se dědečkovi podařilo překonat tyto nesnáze. Zvykl si navštěvovat zahradnictví a ačkoliv Murdochovo chování vůči němu mohlo být stěží nazváno přátelským, měli jsme často chutný květák, který nebyl na Mamině jídelním lístku, anebo velkou mísu moučných bramborů, které uměl dědeček bezvadně vařit a které jsem hrozně rád jedl. Jednou nebo dvakrát, když nastal soumrak, odešel se zasněným výrazem k Snodieovu hospodářství a příštího dne jsme měli k obědu kuře, které nám mohl nejvýš poslat Pánbůh.

Dědeček projevoval k mému studiu hlubokou úctu, ačkoliv se to snažil skrýt. „Učení z knih“ měl ve velké vážnosti a taktéž knihy – což bylo podivné, neboť on sám měl jen tři. Nesmím opominout jmenovat aspoň letmo tyto věrné přátele. První byly „Básně“ od Roberta Burnse, z nichž skoro všechny uměl nazpaměť; druhá byla rozedraná kniha, nad níž se dědeček ustavičně pochechtával, s názvem „Dobrodružství Hadži Baby“; třetí v polámané červené vazbě s obrázkem špinavého tuláka, píšícího doporučení: „Vážení pánové, před desíti lety jsem použil Vašeho mýdla a od té doby jsem jiného nepoužil“, byl „Pearsův naučný slovník“ za jeden šilink. Stále ještě vidím dědečka, jak v raných dobách mého dětství s výrazem učenosti sahá pro tento podivuhodný naučný slovník – „Podíváme se, co o tom píše Pears.“

Nyní bylo období jeho vševědoucnosti pochopitelně to tam, ale stále zachovával vznešený výraz, jako by vedl mou lodičku mělčinami, a byl potěšen, když jsem ho požádal, aby poslouchal, jak umím rovnice nebo latinské verše. Na konci našeho prvního týdne mě přinutil, abych se vzdal svých časně ranních rozvážek, které tvořily citelnou nevýhodu, protože zasáhly do nejlepších hodin, kdy jsem měl jasnou hlavu. Byli jsme tak hluboce „namočeni“, že nás mohl spasit jen můj úspěch; chodil jsem do salonu a vysedával u knih od prvního rozbřesku, vydávaje se tísni neustálého studia. Reid mě zprostil docházky do školy a celý den jsem dřel sám s vášnivou pílí v bílé a

210$

žhnoucí samotě předního pokoje, ohnut nad malým stolkem. Čas se krátil. Moji soupeři pracovali také neustále a jistě daleko tvrději než já. Ale byla jen jedna cena. Jak jsem mohl doufat ji získat, kdybych zvedl třeba jen na okamžik oči se stránky knihy?

Reid přicházel denně v šest hodin večer: po krátkém pozdravu a dlouhém pohledu, jímž se přesvědčoval, jak jsem pevný, vzal si židli a sedl si vedle mne. Vyučoval mě až do desíti hodin, když dědeček přinesl šálky kakaa, které někdy vychladlo bez povšimnutí mezi papíry u našich loktů. Má vytrvalost byla obnovena Jasonovou pozoruhodnou zdravostí, jeho pevnou postavou, jež byla cítit tabákem, křídou a potem, jeho důvěrným způsobem, jímž shazoval nazad své světle plavé vlasy, které vypadaly vždy jako umyty, a lidskou teplotou jeho skoro „páchnoucího“ dechu, který smíšen s pachem jeho osoby zdál se být výparem nevyčerpatelné životnosti.

Když konečně Reid odešel – po domluvě, abych si lehl, ačkoliv věděl, že to neudělám – připjal jsem se ještě víc ke stolku přemáhaje únavu a strašnou touhu spát. Snad na okamžik si odskočím do koupelny, abych si svlažil hlavu vodou, která je vždy nyní v létě vlažná, protože nádržka je hned pod střechou. Vracím se potácivě, ale poháněn vnitřní silou vytrvat a vydat ze sebe poslední unci úsilí. Před opakováním učení vždy zašeptám modlitbu, kterou věnuji svému velkému dílu. Abych neusnul, píchám se do nohy perem, anebo se tluču do hlavy kotníky, jako bych ji chtěl zapřísahat, aby chápala. Minuty tiše klesají do ticha noci a má nepohnutá postava bez kabátu a se zahrnutými rukávy v touze po ochlazení, s holými lokty na stole a rukama, svírajícíma kymácející hlavu, zůstává trčet pod plamenem plynové lampy.

Tluče druhá s půlnoci. Vstávám a vrávorám do svého pokoje. Obyčejně usínám ve chvíli, kdy padnu vysílením na postel. Ale někdy mě trápí noční můra nepřipravenosti ke zkoušce a otázek, na něž nemohu odpovědět. Pak jsou jiné noci, nejhorší ze všech, kdy zmírám únavou, ale mozek odpírá si odpočinout a pokračuje v činnosti, kdy s nepřirozenou jasností luští obtížné problémy rovnic druhého stupně, záludné trigono-211$

metrické problémy, jež obvykle vyžadují stránek výpočtu – to všechno není nic, jen dětská hra pro můj ubohý mozek, který víří a bouří přes pole vědění, zatím co mé tělo leží bez pomoci v jakési ztrnulosti, čekajíc na první záblesky světla zpod rolety, jež mě dovede opět pod tyranství mé ctižádosti.

Jediný odklad vznikal odpoledne, kdy k páté hodině mě dědeček vyrušil z učení ke krátkému odpočinku. V tuto dobu, kdy se Gavin vracel domů z Larchfieldovy školy, setkával jsem se s ním u zastávky Dalreochu, která se mu lépe hodila než hlavní levenfordská stanice; tam, když vystoupil z vlaku a přešel dvůr nákladního nádraží, čekal jsem u velké bílé brány připraven jít vedle něho a srovnávat malomyslně poznámky o pokroku, který jsme učinili.

V jiné dny jsem chodil na dvůr Akademie, kde byla vysoká zeď s příslušnou opěrou a kde jsem hrál hand-ball s panem Reidem. Jason hrál dobře, protože měl za sebou mistrovství veřejných škol v této hře v Queens Clubu. Naše hra byla sotva podle všech pravidel, protože dvůr nebyl rovný, ale vyběhali jsme se důkladně a mně bylo pak vždycky lépe.

Když jsem měl šťastné odpoledne, viděl jsem Alison. Obvykle jsem ji potkal u konce Drumbuck Roadu, když se zvolna vracela ze zpěvu, bez klobouku, a nesla svinutou tašku na noty pod paží. V teplém počasí měla lehké šaty, které umožňovaly vyniknout ve vlahém větru všem půvabům její postavy. Nedívali jsme se mnoho na sebe a mluvili jsme jen o nejběžnějších věcech. Říkala mi, co se stalo ve škole, a co říkal pan Reid, kterému se velmi obdivovala. Ale časem přes její klid se zdály její oči nabývat velikosti a jemnosti a její rty zářily svěží barvou. Když se naše cesty rozešly u Sinclair Drive, hnal jsem se domů; učinil jsem přestávku jen tehdy, když jsem mohl sebrat pěkný kámen a daleko jím hodit.

S hořícími tvářemi vrhl jsem se doma ke knihám. Všechno se mi dařilo. A dědeček, který nyní přinesl k mému stolku šálek čaje, byl nejlepší a nejhodnější starý pán, který se kdy narodil.

Ne, ne – úplně se mýlím. Byl to on, netvor, který mě za týden svrhl do propasti.

212$

«KAPITOLA 10.»

Bylo horké, tiché odpoledne s hrozbou bouře ve vzduchu. Do zkoušky už zbývaly jen čtyři dny a já byl tak přepracován, že mi nervy div nepraskly. Právě jsem ponořil hlavu do vody; když jsem si osušoval obličej, slyšel jsem odněkud jako ozvěnu dědečkův smích. Vyšel jsem z koupelny na chodbu a zavolal jsem ho, ale nedostal jsem odpověď. Byl to přelud? Nebesa – snad mi moje studování nezpůsobilo duševní poruchu? Vyšel jsem zvolna po schodech nahoru k otevřeným dveřím babiččina pokoje, z něhož se zdál vyjít onen zvuk, třebaže tlumený. Vstoupil jsem do pokoje, ale na první pohled jsem viděl, že je prázdný. Hned nato jsem slyšel hlas paní Bosomleyové, po němž opět následoval dědečkův smích.

Trhl jsem sebou, protože jsem si uvědomil, že tohoto tichého odpoledne pronikaly zvuky dělící zdí ze sousedního domu. Ovšem! … Vzpomněl jsem si, že jsem viděl dědečka zastřihovat si po obědě vousy.

Už jsem se chtěl obrátit, když další zvuky mě náhle přimrazily k zemi. V neklidné a trapné nejistotě jsem zíral na holou zeď, pomalovanou pnoucími se růžemi, neboť jsem si uvědomil, že pokoj za touto zdí byla ložnice paní Bosomleyové. Dědeček tam s ní byl o samotě …

Poslouchal jsem dál proti své vůli přikován ohromením, které ve mně vzrůstalo. Ach Bože, snad tam … Snažil jsem se osvobodit se od oné myšlenky. Ale omyl nebyl možný, ať jsem přemýšlel sebevíc.

Konečně jsem se křečovitě odtrhl, utekl z pokoje a rovnou z domu. Třásl jsem se na celém těle, když jsem slepě utíkal po cestě. Jaký byl smysl všech bojů, zápasů a vůbec všeho? Člověk může činit omyly, přestože miluje čistou a krásnou láskou. Ale když někdo podlehne zlu, ačkoliv je se svým životem už u poslední překážky a skoro při posledním dechu – to ze

213$

mne vyloudilo lítostivý vzdech. Jak si mohl přistřihovat vousy před zrcadlem a odejít s hvízdáním, s pohledem plným příjemného očekávání – ach Bože – tato zrada muže,

jehož jsem miloval a jemuž jsem věřil, mě zdrtila do prachu.

Snažil jsem se jen, abych unikl obrazům, jež mě pronásledovaly, a nedíval jsem se ani, kam jdu. Mimoděk jsem vběhl na cestu do vršku; když jsem šel okolo zahradnictví, vytrhl mě z myšlenek zvuk mého jména; někdo mě zavolal. Rozhlédl jsem se a viděl Murdocha, který prořezával stromy po stranách vchodu do zahrady. Zarazil jsem se, zaváhal, a pak jsem šel k němu.

„Co se děje?“ Přestal pracovat, přetřel si čelo velkou opálenou rukou a zadíval se na mne. „Co tu běháš jako splašená ovce?“

Neodpověděl jsem na tento nejapný žert – protože jsem ve skutečnosti nebyl schopen promluvit ani slovo.

„Něco se ti nepovedlo?“

Potřásl jsem záporně hlavou, poněvadž má prsa byla stále ještě plna zármutku, abych mohl nalézt patřičná slova. Murdoch se na mne díval nějak hloubavě a jeho zvědavost vzrostla.

„Už vím,“ řekl konečně, „náš starý děda utekl už zase na flám.“ Pak pátral dál v mém obličeji. „Ne? Tak zas provedl nějakou jinou čertovinu?“

„Čertovinu!“ Rozlícen lehkomyslností tohoto slova byl jsem otřesen novým záchvatem. „Neřekl bys ,čertovina,‘ kdybys

všechno věděl. Ach, Murdochu!“ Málem jsem začal plakat. „Nechtějí-li se lidé ani pokusit o to, aby žili slušně … a v jeho věku …“

„Ach!“ zvolal Murdoch ulehčeně a potěšen nad úspěchem svých úvah. Pak krkl, vytáhl z kapsy kus „sladkého dřeva“,

ulomil kousek a počal je žvýkat se zřejmým pocitem uspokojení.

Obrátil jsem svůj bledý obličej stranou a díval se upřeně na vozík, který se pohyboval po cestě. Nevím už, jak se to stalo, ale tento osamělý vozík, drkotající v letní krajině, vzbudil ve mně pocit, že život je nekonečný ve své jednotvárnosti

214$

a že všechno, co jsem nyní prožil, bylo jen opakováním něčeho, co se mi stalo před sto lety.

„Teď víš, kamaráde,“ řekl Murdoch po přestávce, „jak bylo na čase, žes vyrostl. Jsi chytrý, ale já byl vždycky hlupák ve všem, co nepáchlo zahradničením – ovšem ve tvých letech to nebylo tak jednoduché. Dědeček byl vždycky takový. Hrozný holčičkář po celý život. Dokonce i když ještě žila jeho žena, která ho měla moc ráda.“

Tonul jsem v tichém zoufalství.

„To je celý on,“ pokračoval Murdoch. „Ani teď, když už je dost starý, se nemůže udržet. Ale nemyslím, že by tě to mělo nějak obzvlášť rozčilovat.“

„To je hrozné,“ řekl jsem slabě.

„Snad, ale my to nespravíme.“ Murdoch se přemáhal, aby se mi nesmál, a poklepal mi na rameno. „Pro tohle se svět nezboří. Až budeš starší, ani se nad tím nepozastavíš. Pojď dál a já ti ukážu své nové karafiáty. Dívat se na to, jak nasazují na květ, je prostě rozkoš.“

Dal nůžky pod paži a otevřel mi branku. Po krátkém rozmýšlení jsem vešel a doprovázel ho smutně k novému skleníku. Tam mi ukázal půl tuctu kořenáčů s mléčně zelenými výhonky, z nichž počínala vyrážet poupata, a pyšně mi vysvětloval methodu, jaké použil, aby vypěstoval tuto zkříženími. Bylo něco tajemně uklidňujícího ve vláčných pohybech jeho velké schopné ruky, kterou urovnával hrnce s hlínou, sahal po očkovacím noži, zručně odřezával výhonky a svazoval stonky jemně lýkem.

„Podaří-li se mi to, nazvu nový druh Murdoch Leckie! To bude něco – že? To stojí za víc přemýšlení, než …“ Doprovodil svou úvahu dalším přátelským úhozem na moje záda.

Byl jsem klidnější, když jsem opustil Murdocha, ale mé rozrušení – tak směšné jako můj přeskakující hlas, který byl jiným příznakem mého věku – mi nedovolilo vrátit se ihned k mým knihám. Jak se dalo čekat, ploužil jsem se zpět po High Street do kostela.

Tam byl chlad, šero a klid. Nejasná postava matky Elizabeth Josephiny, která upravovala květiny u postranního oltáře,

215$

vysílala šelestivé hluky do ticha chrámové lodi. Když vcházela do sakristie, usmála se na mne povzbudivě a uznale. Dolezl jsem po kolenou pod vysoké okno, které mě vždycky utěšovalo – před postavu, která také nesla břímě a měla obličej znetvořen záchvatem bolesti.

Nyní v tomto duchovním ovzduší, prosyceném kadidlem a voskem svěc, počal jsem hořeti hlubokým a spravedlivým hněvem proti dědečkovi, znesvětiteli jediné cti, která opravdu něco znamenala. Myslil jsem na Alison, bíle oděnou, k níž má láska, tato první láska dospívání, vyrostla do nejvyšších a andělských výšin. Obličej mi žehl studem. Jak bude pohlížet na hocha, jehož dědeček se choval tak jako můj? Zlost vešla do mého srdce a vzpomenuv na to, jak Kristus vyhnal hříšníky z chrámu, vstal jsem rozhodnut, že si to s dědečkem vyřídím jednou provždy.

Když jsem došel domů, vrazil do mne v předsíni a pozdravil mě s projevem příjemného přivítání. Z kuchyně se za ním linula libá vůně pokrmů.

„Jsem rád, že ses rozhodl jít na procházku. Bude se ti pracovat tím lépe.“

Podíval jsem se na něho chladně a pohrdavě – asi takovým pohledem, jakým archanděl probodával svíjejícího se Lucifera. „Kdes byl odpoledne?“

Usmál se s dokonalou bezstarostností a odpověděl ledabyle: „Jako obvykle – u hřbitova na kuželkách.“

Ach! On ještě lhal! Dědeček lhář a chlípník! Ale dříve než jsem ho mohl usvědčit, odešel z předsíně.

„Pojď se mnou do kuchyně!“ Mnul si ruce, pln klidu, laskavosti a duševního míru. „Uvařil jsem polévku, jakou jsi ještě nikdy nejedl.“

Vstoupil jsem do kuchyně a zatím co byl ve vedlejší místnosti, usadil jsem se za stůl. Přes své rozpoložení jsem byl nesmírně hladov.

Za okamžik vstoupil a nalil mi z kotlíku plný talíř kouřící polévky. Aby mě povyrazil a vyvrcholil své kuchařské umění, opásal se Maminou zástěrou a okolo zvrhlých a ctihodných šedin si obtočil ubrousek a vytvořil tak jakousi kuchařskou

216$

čepici. Byl to tedy také šašek, ubohý šprýmař, tento pekelník, který bezmála, ale ne úplně, zničil ve mně všechno.

Vnořil jsem lžíci do husté polévky, v níž byl hrách, kolečka mrkve a rozkrájené kousky kuřete. Zvedl jsem ji ke rtům, při čemž mě dědeček pozoroval s výrazem srdečného očekávání.

„Dobrá?“ zeptal se pak.

Byla výtečná. Vyjedl jsem ji do poslední kapky. Pak jsem se zadíval na tohoto nemožného a mrzkého starého člověka, který ve mně zradil posvátnou víru mládí a jemuž se musím vyhnout jako příčině a příležitosti hříchu. Nastal okamžik odsouzení.

„Mohu ještě dostat polévku, dědečku?“ zeptal jsem se ho krotce.

217$

«KAPITOLA 11.»

Ráno v den zkoušky pršelo. Ve čtvrtek odpoledne, den předtím, Jason odnesl všechny mé knihy a schoval je.

„Jen špatní žáci dřou do poslední minuty,“ řekl mi klidně. „Koukají do lejster, než vstoupí do třídy, a nikdy nejsou první.“

Zdálo se mi, že to, čemu jsem se naučil, se stalo součástí mé bytosti. Nic víc by se už do mne nevešlo. Nejdřív to byla duševní prázdnota. Ale vědomosti jsou ve mně, v morku mých kostí. Zoufalé odhodlání vyvolalo na mém obličeji bledost, ale v nitru jsem byl úplně klidný, když jsem se oblékal do nejlepších šatů, odložených Murdochem. Nebyl ještě příliš špatný onen tmavomodrý oblek, ačkoliv se blýskal na loktech a vzadu. S dobře vyměřenými pohyby jsem cídil a upravoval své boty, jež byly příčinou Maminy úzkostlivé poznámky, a o nichž se ještě zmíním později. Dědeček se pletl okolo mne a pro štěstí mi vetkl květinu do knoflíkové dírky, aby mi dodal odvahy. Byl to dědečkův slavný zvyk – tato ozdoba! Pamatuji se docela zřetelně: bylo to růžové poupě mechové růže ještě s dešťovými kapkami.

Když mi je připevňoval, podal mi s „důležitou“ tvářností malou obálku.

„Někdo ti něco posílá.“

„Kdo?“

Pokrčil rameny, jako by řekl: „Drahý hochu, jsem gentleman a nestrkám nos do tvých věcí.“ Ale koutkem oka mě pozoroval se spokojeným výrazem, jako bych se hodil ke vzoru, který schválil, když jsem nervosními prsty otvíral psaní.

Bylo od Alison; přála mi krátce mnoho štěstí. Okolo srdce se mi rozšířilo teplo … Začervenal jsem se a vložil dopis do kapsy, mezitím co dědeček s pohvizdováním a skrytým úsměvem podával snídani.

218$

Jason jel se mnou první den do Wintonu a doprovodil mě do školy. Jeho malicherná výmluva zněla: nechtěl, abych se zapletl do tenat velkého města. Jasonova laskavost ke mně, zakrývaná hbitostí jazyka, jeho příliš štědrá velkomyslnost – neboť nesmíte si myslit, že tříměsíční přiučování, poskytované ochotně a zdarma, je přirozeným zjevem v malém skotském městečku – jeho podpora, jeho přátelství, a nad to vše úplné porozumění pro všechny moje nesnáze – to mi ve vzpomínce vhání slzy do očí a skýtá větší naději pro lepší budoucnost lidstva než veškeré nauky o tvoření pojmů a podobné učení.

Na nádraží se k nám připojil Gavin; byl trochu pobledlý jako já, ale byl klidný a dokonce se usmíval. On také „dřel“ až do úpadu; posledních deset dní jsem ho neviděl. Nyní nebyl mezi námi pocit soupeření; byli jsme společníky v úžasném podnikání. Pocítil jsem vřelý žár přátelství, když jsme si opět po svém způsobu stiskli ruce a já zamumlal tiše, takže to Jason neslyšel: „Jeden z nás, Gavine!“

Nyní jsem věděl, že musím zvítězit – protože kdyby se tak nestalo … Bože, to byla hrozná myšlenka … tak ať zvítězí Gavin!

Vlak osudu se rozjel. Náš oddíl byl prázdný, ale páchl kouřem z cigaret a z tunelu, byl poset sirkami a nedopalky, a dřevěné části byly poškrabány drsnými vtipy strojnických učedníků, kteří jezdili tímto vlakem do práce. Reid si nepřál, abychom rozptylovali energii hovořením, a koupil nám oběma Strand Magazine, který jsme pak drželi před obličeji ve svých koutcích, jako by nás jeho obsah nesmírně zajímal. Můj časopis byl výtečnou zástěnou pro mé tiše se pohybující rty – modlil jsem se celý čas a úpěnlivě prosil nebesa, aby o mne neztratila v poslední chvíli zájem. Reid seděl vedle mne, docela blízko, a díval se na loděnice, komíny a plynojemy, které se míhaly v dešti okolo nás; dodával mi odvahy sdílným tlakem svého mohutného ramene, jež neodtáhl, když nás vlak přirazil k sobě, nýbrž snažil se, jak se mi zdálo, rozdělit se se mnou jako konečným darem o svou vlastní výkonnost, životní jiskru a duševní sílu. Ačkoliv se čas od času povrchně snažil upoutat mou pozornost na Strand a na dobrodružství Sher-219$

locka Holmesa, kteréžto postavě se velmi obdivoval, byl rozčilen, ba napjatě vzrušen. Cítil jsem to přes přetvářku, do níž se zahalil. Přál mi, abych vyhrál, přál si to každým vláknem svého zavalitého životního ústrojí.

Školní budovy, omývané deštěm, stály tu se štíhlými věžemi jako starobylé a šedé památníky na výšině nad parkem na západní straně města a působily mohutným dojmem na patnáctiletého hocha, který je viděl dosud jen ve svých snech. Ale tu mě postihla opět moje stará slabost – nenapravitelné prokletí. Cítil jsem se ponížen a zastrašen, když jsme vystoupili ze žluté tramvaje, která nás vezla od ústředního nádraží na úpatí Gilmore Hillu. Šli jsme nahoru po klidné cestě, kde byly na obou stranách domy profesorů, a vstoupili nízkým podloubím do přívětivého čtverce; tu počal jsem pochybovat o právu ošumělého a bídného hocha vstoupit na tato posvátná místa. Ale neopovrhujte mnou proto docela. Ačkoliv má růže v knoflíkové dírce a malé psaníčko v mé vnitřní kapse mi měly dodávat odvahy, levá bota mě počala najednou znepokojovat, že jsem musil jít tak, jako bych měl plochou nohu. Jason si toho povšiml a zeptal se mne:

„Máš něco na noze?“

Začervenal jsem se. „Snad jsem si namohl koleno.“

Ale už jsme byli u cíle – na bojišti. Druzí kandidáti byli shromážděni u dveří Bute Hallu.

„Nádoby hlouposti!“ Jason, náš spojenec, držel nás stranou a dal do svého projevu tolik přesvědčení, kolik se jen odvážil – ale já s ním nemohl souhlasit. Vypadali jako čistý, svěží houf hochů, plných života a inteligence. Myslím, že jsem rozeznal McEwana, nepatrnou obrýlenou postavičku, opírající se o pilíř; měl ruce v kapsách a smál se, jako by mu bylo všechno lhostejné.

Konečně se ozvalo jakési zarachocení, jež mohlo také pocházet z mého srdce: dubové dveře se otevřely a hoši počali vcházet dovnitř. Náhle, když jsem se pohnul, pocítil jsem, že mi Jason uchopil ruku jako do svěráku. Ohnul se, přiblížil svou hlavu k mé tak blízko, že jsem mohl cítit na tvářích jeho teplý, „zkažený“ dech. „Vezmi si mé hodinky, Shannone!

220$

Nevěř jejich starým hodinám! A buď klidný!“ Jeho šepot se stal chraptivým, jeho vyvalené oči se vpily do mých se strašným napětím: „Vím, že dokážeš vyhrát!“

Bute Hall – síň, do níž nás uvedli – je velmi rozlehlá místnost s barevnými okny jako v kostele; na balkoně se matně lesknou píšťaly varhan a okolo zdí jsou rozvěšeny rozedrané vlajky; novější, jasnější vlajky visí s vysokých žerdí. Tohoto rána však se naskýtá v popředí známy obrázek: leskle žluté stolky, asi sto, očíslované a seřazené před stupínkem zkoušejícího. Mám číslo devět, ve středu první řady; přede mnou leží několik sešitů, kalamář, pero, tužka a piják. Dodávám k tomu Jasonovy stříbrné hodinky, které ukazují za tři minuty deset hodin. Okolo mne už přestalo vrzání sedadel a šustění papírů. Zkoušející, těžkopádný, pomalý muž ve vybledlých šatech, už rozdává první zkušební listiny: trigonometrie. Zavírám oči při poslední zoufalé modlitbě a když je otevřu, leží přede mnou papír s malým tištěným záhlavím. Zvedám jej a s radostí vidím, že první otázka je ona, kterou Jason očekával s neuvěřitelnou zchytralostí. Znám odpověď skoro nazpaměť. Se sevřenými rty a lehce se třesoucími prsty beru pero a přitáhnu si první panensky čistý sešit. Pak ustupuje zapomínání … a neexistuje nic než stálé plynutí, které vychází z mého ohnutého těla, planoucího v horečném vytržení.

Pozdě odpoledne, když jsme se s Gavinem vraceli do Levenfordu, byl vlak tak přeplněn, že jsme si ani nemohli srovnat poznámky; nicméně jsme souhlasili, že algebra a geometrie byly hrozně těžké. Nyní, když jsem se počal strachovat, že jsem na něco zapomněl, byl jsem velmi stísněn, vyčerpán a – skoro zkřehlý. Obzvlášť nohy mě studily; ne snad jenom proto, že mi do bot hrozně teklo, ale že jedna z nich, levá, byla úplně na podrážce prodřená – zela v ní díra, do níž se pohodlně vešly tři prsty. Avšak já ve své ješitnosti jsem přece jen dával přednost těmto zříceninám před Katinými žlutými botami, které, ačkoliv byly neporušené, sahaly svým šněrováním do poloviny lýtek. S pozoruhodnou vynalézavostí jsem zakryl nejvíce zející otvor z vnitřku boty lepenkovým bran-221$

zolem, vystřiženým ze staré Maminy krabice na klobouky, kterou jsem vytáhl zpod postele. Nicméně déšť a tvrdé dláždění brzy odkryly marnost tohoto úskoku. Za deset minut jsem prošlapal i punčochu a šel jsem vlastně bos. Nebylo divu, že jsem cítil hrozné vlhko, když jsem seděl v zapařeném oddělení, stisknut mezi dělníky v modrých gumácích.

Jason čekal na vlak na levenfordském nádraží a hned se mne zmocnil. V jeho bytě, kde jsem seděl u teplé večeře – žebírko s bramborem – vyptával se mne na otázky zvláštním hlasem, nutkavým i úzkostlivým. Seděl u stolu pod kovovou lampou a vypracovával s logaritmickými tabulkami všechny výsledky; pak přišel ke mně a položil je beze slova přede mne. Srovnal jsem jeho výsledky se svými a vzhlédl k jeho napjatému obličeji.

„Ano,“ řekl jsem.

„Každý?“

„Ano,“ řekl jsem opět poníženě, ale nadšeně v dlouhém povzdechu, který se mi vydral z hrudi.

Příštího dne v sobotu jsme měli franštinu, angličtinu a praktickou chemii; na poslední předmět, fysiku, jsme musili čekat do pondělí. Dal jsem silnější lepenku do levé boty a z opatrnosti jsem natřel chodidlo inkoustem, kdyby snad došlo k nejhoršímu. Je dost zvláštní, že hlavní zájem jsem měl o to, že bych mohl být odhalen přede všemi kandidáty s touto neslušnou, polonahou končetinou. Když jsme šli od konečné stanice elektrické dráhy, chytil nás prudký liják. Gavin se se mnou rozdělil o kus nepromokavého pláště, ale o boty se, bohužel, rozdělit nemohl.

Co na tom! Když jsem se octl ve zkušební síni, byly všechny takovéto malichernosti zapomenuty a ztraceny v bouřícím rozmachu mého úsilí. Nemyslil jsem na své mokré nohy až zase ve vlaku, kde mnou lomcovala zimnice; když jsem si sáhl na čelo, zjistil jsem najednou, že mě bolí silné hlava. Byl jsem sám. Gavin zůstal ve Wintonu, kde se chtěl setkat se svou sestrou; na cestě jsem vystrčil hlavu z okna do proudícího vzduchu, abych zahnal ony bolesti.

V levenfordském nádraží se mihl přede mnou Jasonův věr—

222$

ný, cekající obličej; usmál jsem se na něho, abych mu ukázal, že jsem mu neudělal hanbu. Opět se chopil mé ruky, spíše jako ochránce než dotěrně, a vedl mě se schodů ke stanovišti drožek.

„Jsi udřen … není divu. Díky Bohu, že můžeš zítra celý den odpočívat.“

Zavezl mě domů ve skvělém přepychu drožky a dědeček nám opatřil večeři, při níž jsem byl, abych tak řekl, čestný host. Při jídle zcela proti svému zvyku jsem mluvil bez zastávky. Na Jasonovo naléhání jsem prošel francouzské otázky a opakoval skoro slovo od slova anglické pojednání, které jsem napsal.

„Dobře … dobře,“ Jason přestal mumlat a šermoval neklidně rukou, neboť jeho vzrušení rostlo od vteřiny k vteřině. „Bylo skvělé, žes tam dal ten citát. Udělals dobře … výtečně, žes to napsal.“ Skutečně byla na Jasonových rtech suchá bílá pěna z rozčilení. Dědeček byl také rozrušen: zřídka kdy jsem ho viděl tak rozčileného. Nejedl nic a visel na mých slovech. Nebyl jen mým příznivcem a ochráncem, nýbrž omládl a prožíval ve mně ještě jednou své mládí; skládal zkoušku a sám také obstál. Naklonil se ke mně, když Reid konečně prohlásil:

„Nechci říkat nic, čeho bych litoval, Shannone. Ale ty jsi ze sebe neudělal blázna. Pondělní zkoušku zvládneš nejlépe. Pakliže Bůh z tebe neudělá přes neděli zuřícího šílence – a to by bylo možné – protože já sám myslím, že už jsem blázen – získáš devadesát pět procent i kdybys byl němý, hluchý a slepý. A teď pro všechno na světě si už jdi lehnout a spi až do bílého rána!“

Když jsem šel zvolna nahoru, slyšel jsem zřetelně Reida, jak říkal dědečkovi, jako by nevěřil sám sobě:

„Neudělal ani jednu chybu. Je lepší … daleko lepší, než jsem čekal.“

Ta radost, to nejvyšší a posvátné nadšení, jež mi zavřelo oči a přinutilo zachytit se zábradlí, neboť jsem byl sláb touto chválou!

Příštího dne zrána, v neděli, jsem se probudil o půl osmé a vstal jsem, abych se vypravil do kostela na osmihodinovou

223$

mši. Bylo to tak samozřejmé a jednal jsem úplně samočinně, že jsem si teprve v polovině cesty uvědomil, že je mi nějak divně. Hlava mi bláznivě třeštila, v krku jsem měl bolestně sucho, a ačkoliv šedý den sliboval teplé počasí, nepřestával jsem se třást. Ale věděl jsem, že námaha se zkouškami zle pocuchala moje nervy. A dnes ráno musím jít k přijímání – nejen z hluboké vděčnosti za přízeň, kterou jsem byl obdařen, nýbrž také proto, že to byla část slavného slibu, který jsem učinil, abych si zajistil úspěch.

Když jsem se vrátil z kostela, nemohl jsem spolknout snídani a bylo mi chladněji než předtím.

„Dědečku,“ řekl jsem, „je mi zima. Hrozně zima. Je to divné, ale já bych se rád ohřál u ohně.“

Dědeček si mě prohlížel zpod svého obočí a ačkoliv jeho obličej vyjadřoval překvapení, nenamítal pranic. Zvolna poznamenal : „Myslím, že si zasloužíš zatopit. Proto ti zatopím v nejlepším pokoji.“

Připravil dříví a zatopil v saloně, jehož jsme nedávno denně vytrvale používali – bylo to jediné období, pokud vím, kdy toto neužitečné museum dostalo vzhled lidského obydlí. Cítil jsem se lépe v křesle u krbu a bylo mi daleko tepleji; brzy jsem sálal jako pec.

„Co si přeješ k obědu?“ Dědeček chodil do pokoje celé dopoledne přikládat a teď se na mne zadíval.

„Myslím, že tě nebudu trápit s ničím. Nemám vůbec hlad.“

„Jak si přeješ, hochu.“ Zaváhal, ale neříkal nic. Za chvíli se objevil ve dveřích s kloboukem v ruce a s všedním výrazem, který nikoho neoklamal. „Jdu se projít. Vrátím se brzy.“

Za půl hodiny byl zpět s Reidem. Když vstoupili do pokoje, vzhlédl jsem k nim z hloubi křesla, kam jsem se zavrtal. Jason vypadal, že se zlobí i že je zmaten.

„Halo, halo! Co je ti?“ křikl drsným hlasem, jakým jsem ho ještě neslyšel mluvit. „Chceš nám nabulíkovat, že jsi nemocen? To se ti nepovede, kamaráde! Myslíš-li, že se může couvnout před poslední překážkou, tak se moc mýlíš!“

Pokročil kupředu, přitáhl si stoličku k mému křeslu a vzal mě za ruku tak prudce, jako člověk, který nestrpí nesmysly.

224$

„Ano – mál trochu horečku. Ale nemůžeme změřit teplotu – nemáme teploměr. Pak také ti nechci nic nakukat. Nastydls trochu a nic víc.“

„Ano, pane učiteli,“ řekl jsem s námahou. „Zítra mi nic nebude.“

„Také doufám. Nedívej se tak ztrápeně! Říkal jsem ti, abys nebláznil. Teď se vzmuž a pokus se něco sníst!“ Pak se obrátil k dědečkovi: „Přineste mu trochu toho mléčného nákypu a kompotu ze včerejška.“ Když dědeček vyšel, uzavřel své úvahy stručně: „Po tom, co jsme spolu prodělali, přitáhnu tě ke zkoušce, i kdybych tě měl nalít až po uši kořalkou. Máš hlavu v pořádku?“

„Ano, pane učiteli … jen se mi trochu točí …“

Dědeček se vrátil s miskou kompotu a nákypu. Vzpřímil jsem se a rozhodl se, že udělám, co budu moci – ale když jsem se marně pokusil spolknout několik lžic, podíval jsem se smutně na Reida.

„Bolí mě v krku, pane učiteli.“

„V krku, říkáš?“ Chvíli bylo ticho. „Aspoň se na to můžeme podívat. Pojď sem!“

Zavedl mě k oknu a zvedl mi hlavu nijak něžně, takže mi světlo padalo do úst, jež jsem držel s dost značným úsilím široce otevřena. Chvíli se tam díval; pak v okamžité změně svého chování, kterou jsem pocítil zmírněním tlaku jeho rukou, pocítil jsem přítomnost pohromy.

„Co je, pane učiteli?“

„Nic… Nejsem si jist.“ Odvrátil hlavu. Jeho hlas zněl hluše a úplně zničeně. „Přivedu lékaře.“

Zatím co byl pryč, klesl jsem do křesla. Nyní jsem věděl, že jsem těžce nemocen. Nejhorší ze všeho byl hrozný strach, který ve mně rostl a plnil mou třeštící hlavu – strach, že nebudu natolik zdráv, abych mohl zítra dokončit zkoušku. Dědeček seděl vzpřímeně proti mně, bez hnutí a bez jediného slova.

Za hodinu zde byl Jason s doktorem Galbraithem. Lékař vrhl jediný zkušený pohled do mého krku a pak pokynul Jasonovi. „Musí ležet,“ řekl prostě.

225$

«KAPITOLA 12.»

Jakmile jednou poleví akutní zánět a pablány počnou opadávat se sliznice hrdla, není už záškrt ani bolestný, ani dlouho trvající. Pak po několika dnech horečky následuje jakýsi snový stav: tep bije zvolna a nervy jsou příjemně uklidněny. Někdy to zajde příliš daleko a hrtan nebo dokonce srdce přestane pracovat, takže lékař musí spěšně zakročit a dát podkožní injekci. Ale v mém případě nedošlo k tomuto dramatu. Průběh mé choroby nebyl zlý a Dr Galbraith slíbil, že nejdéle do dvou týdnů budu smět vstát. Po měsících mučivého úsilí bylo pro mne nejvýš prospěšné klidně odpočívat, ležet bez pohybu na zádech, ruce mít položeny na pokrývce, oči upřeny na pás slunečního světla, který vnikal do okna úzkým oknem ložnice a zvolna se točil, naplněn tančícími částičkami prachu, jak pokračovala doba.

Nemyslete si, že moje mysl byla zmučena zklamáním a zoufalstvím – naopak. Představte si spíše duši neobyčejně podpořenou nadějí a vírou. Ano, měl jsem pevnou víru, upevněnou nedávným přijímáním, kterou jsem stále spojoval s nebeskými věcmi, neotřesitelnou víru, že Bůh ve své nekonečné dobrotě nezničí svévolně budoucnost hocha, který ho miloval a který ho usmiřoval na kolenou ve dne v noci. Nebylo třeba zázraku, ani hromového projevu božské moci – jen spravedlnosti, malého skutku spravedlnosti. Kdyby byli zkoušející chtěli projevit určitou dávku slušnosti, mohli mi dát průměrnou známku z otázek, na něž jsem nemohl odpovědět. I Jason se nepřímo zmínil, že by to bylo možné I A až budou oznámeny výsledky … Zavřel jsem oči se slabým a slibným úsměvem a šeptal ještě jednu tichou modlitbu.

Tati a Mami se ještě nevrátili. Z obsahu pohlednic, které Mami poslala dědečkovi, jsme usoudili, že jejich návštěva v Londýně skončila úspěšně. Mami hrdě naznačila, že Tati

226$

vstrčil peníze do Adamova domu“, a pod dojmem výše tohoto vkladu rozhodli se na cestě domů strávit ještě jeden zvláštní týden u babiččiných příbuzných v Kilmarnocku. Chtěli se vrátit s babičkou asi za deset dní. Počítal jsem s dědečkem, že právě vstanu, než přijedou, což byla opravdu šťastná náhoda, která nás oba velice potěšila.

Dědeček byl výtečnou ošetřovatelkou. Ve svém nedávném blouznivém stavu jsem ho viděl jakoby závojem pohybovat se v mém pokoji v pantoflích ve všech nočních hodinách; cítil jsem, že mi dává lék a vytírá krk. Za prostěradlem, napuštěným karbolem, jež viselo venku na dveřích pokoje, jsem slyšel také hlas paní Bosomleyové, když dávala dovnitř ovocný rosol nebo bílou huspeninu s mandlemi, které mí připravila. Teď jsem se už necítil vůči ní jako anděl zkázy.

Ačkoliv jsem ležel v isolaci, nebyl jsem bez návštěv. Dr Galbraith, suchý, nespolečenský a trochu drsný, přicházel každý den – ale ani jednou se nezmínil, zdali ve mně poznal diváka v oné podivuhodné příhodě u Antonelliů. Kate přišla několikrát k hlavním dveřím, ale dál nešla, aby nepřenesla nákazu na své dítě. Murdoch měl méně důvodů, aby byl opatrný; ale i tak jsem měl radost z jeho častých návštěv, které mi velmi lichotily; začal jsem se těšit na jeho těžký krok, na jeho strojenou mluvu, vyplněnou dlouhými přestávkami, na jeho těžkopádné žerty (které jsem už znal nazpaměť) a na jeho zprávy o růstu nových karafiátů. Ovšem také Gavin mě chtěl navštívit, a dědeček mi způsobil velkou bolest tím, že ho ke mně nepustil. Nicméně se rychle zotavuji a tak ho už brzy uvidím.

Nyní se blíží den, jehož příchod už nebylo možno zadržet – dvacátý červenec, den, na který nezapomenu. Byly dny, o nichž nemám co říci – kromě klukovských hloupostí anebo nesmyslností, spáchaných hochem v krušném stavu dospívání. Ale tento den – tento dvacátý červenec … žije stále v mé paměti a i po letech se o něm musím zmínit – strašlivý den.

Byla středa. Dopoledne minulo úplně bez jakékoliv události, ledaže jsem úplně oblečen opustil pokoj a několikrát přešel zahradou. Po obědě, protože bylo odpoledne teplo,

227$

dědeček připravil pro mne v zadní zahradě plátěné křeslo, v němž jsem se usadil se stoličkou pod nohama a s přehozem na kolenou a těšil se z teplých slunečních paprsků. Když se člověk uzdravuje, má srdce poněkud povznesené zapomenutým jasem okolního světa, povzbuzené jako náhlým koncertem ptačího zpěvu, který spustí, když se nebe po dešti vyjasní. Dědeček byl v domě a odstraňoval stopy mé nemoci, která by jen přivedla z míry Tatiho, protože když pan Reid zaplatil mé lékařské ošetření, nemusila se ho nijak týkat.

Právě jsem slyšel na cestičce krok: byl to Jasonův mohutný krok, jímž drtil písek jako válcem. Přicházel kolem rohu domu, usmíval se na mne a sedl si ke mně do trávy.

„Je ti lépe?“

„Už je mi docela dobře.“

„Sláva!“ Kývl hlavou, utrhl stéblo trávy a odhodil je.

Chvíli bylo ticho. Pak Reid uvažoval – jeho zrak bloudil podivně sem a tam.

„Držel ses podivuhodně dobře, Shannone. Lépe než já. Musím se přiznat, že tenkrát, když jsi onemocněl, div že jsem neronil krvavé slzy. Ale musíme se přenést přes zklamání – to je jedno z umění, jak žít. Mimochodem řečeno – nečetl jsi ,Candide‘?“

„Ne, pane učiteli.“

„Musím ti ji půjčit. Pak poznáš, jak díky milosrdné Prozřetelnosti se všechno obrací k nejlepšímu.“

Civěl jsem na něho neschopen proniknout jeho chování, ale přece jen rozčilen, ba spíše rozpálen jeho obratnou zmínkou o zákroku Prozřetelnosti. Najednou řekl:

„Výsledky soutěže budou oznámeny až příští týden.“ Učinil přestávku a pak pokračoval pevně. „Ale právě dnes jsem viděl profesora Granta. Řekl mi výsledek.“

Mé srdce, ačkoliv bylo podporováno strychninovým lékem doktora Galbraitha, udělalo poplašený skok; jsem si také vědom, že se mi sevřely ruce a že mi cosi stisklo hrdlo. Jako by to Reid vystihl, pronesl už bez čekání, rychle, bez očekávané hořkosti, vpíjeje své velké buličí oči do mých, skoro slavnostně:

228$

„McEwan.“

Zázračné dítě zvítězilo. Takovíto hoši vždycky získávají stipendia – i když je někdy třeba onemocnění záškrtem, aby se jim to podařilo.

Nadobro zničen nespustil jsem s Reida oči, jak opět začal trhat a zahazovat trávu. „Měl jen devět set dvacet bodů.“

Viděl jsem v mlze, že dědeček vyšel dveřmi z kuchyně a připojil se k nám; viděl jsem také, že už věděl, co hlásil Reid. Řekl mu to na cestě ke mně. V náhlém záchvatu oslepující bolesti jsem sklonil hlavu. S bledými rty jsem zašeptal:

„Kdo byl druhý?“

Přestávka. „Ty … o pětadvacet bodů za ním … i bez zkoušky z fysiky. Snažil jsem se všemožně – div že jsem si před ním neklekl – přemluvit ho, aby ti dal průměrný počet bodů. Nabízel jsem mu, že jim ukáži tvé známky ze školy. Řekl jsem mu, že bys dosáhl ne pětadvaceti, ale pětadevadesáti bodů.“ Do jeho hlasu se nyní vkradla hořkost. „Bylo to marné! Nemohli, nebo nechtěli porušit pravidlo.“

Opět ticho. Ani teď jsem si nemohl plně uvědomit jistotu své prohry. Jistěže se mi ještě něco odhalí. Jako by si přál uklidnit zmírající chvění mého srdce, Jason dodal:

„Blair je třetí – o bod za tebou.“

Dva hoši ve člunu na Lochu, zalitém měsíční září: „Jeden z nás, jeden z nás musí zvítězit.“ Ihned jsem zapomněl na vlastní utrpení a bídu v náhlém záchvatu zármutku pro Gavina.

„Ví to už?“

Reid potřásl hlavou. „Ještě ne.“

Náhle promluvil dědeček starostlivým hlasem, nikoliv hlasem, jakým se vyprávějí klepy, ale hlasem muže, který sám poznal neštěstí, hlasem, který říkal proti své vůli něco smutného, co musilo být vyřčeno dříve nebo později. Dědeček nikdy nedokázal projevit mi svou přízeň přímo. Myslím, že v této chvíli mě chtěl odvrátit od zkrušující trýzně mé porážky.

„Starostu Blaira postihla hrozná zkáza.“

Podíval jsem se na něho tupě. „Co tím míníš?“

229$

„Je na mizině – učinil v obchodě úpadek.“

Seděl jsem ohromen novým zděšením. Gavinův otec v úpadku, zničen a zneuctěn … Ztráta stipendia neznamenala pro Gavina pranic; nic, co by se vyrovnalo této ztrátě. Znenadání jsem spatřil bělostný a hrdý obličej tohoto chlapce, který zbožňoval svého otce jako olympského boha. Uvědomil jsem si, že ho musím ihned navštívit.

Ale měl jsem dost duchapřítomnosti, abych se nezmínil o tomto svém úmyslu. Zdálo se, že už mi nemá nikdo co říci. Čekal jsem, až dědeček odešel s Jasonem do domu; pak, aniž jsem žádal o dovolení, vyklouzl jsem postranní pěšinkou na cestu. Ani jsem si neuvědomil, jak jsem sláb a jak se mi podlamují nohy; chtěl jsem nalézt Gavina!

Nebyl doma. Zdálo se, že u velkého starostova domu není nikdo; ani komorná, ani zahradník; za úředními lampami na stojanech asi bylo pozdvižení a zmatek. Když jsem zaklepal už po třetí, pootevřela slečna Julia trochu dveře, jako by se obávala, jakou pohromu přinese nový návštěvník. Řekla mi zlomeným hlasem, že Gavin odjel na několik dní se známými do Ardfillanu; telefonovala mu; vrátí se čtyřhodinovým vlakem.

Věděl jsem, že vystoupí z vlaku jako obvykle v Dalroachu. Nebe bylo bílé letním žárem. Muži chodili v košilích s ohrnutými rukávy, kabáty nesli v ruce a ovívali se klobouky. Motal jsem se kupředu přemáhaje slabost v nohou a došel jsem k bráně nádražního dvora, právě když přijížděl vlak z Ardfillanu. Postavil jsem se tam na obvyklé místo a napínal jsem oči přes horké, zaprášené prostranství, protkané lesknoucími se kolejnicemi.

Přijel. Viděl jsem ho, jak seskočil se stupátka vozu osobního vlaku a vydal se na cestu ke kolejím k zadnímu východu. Neviděl mě. Jeho obličej byl bělejší než bílé nebe, jeho oči hleděly strnule vpřed. Věděl tedy, co se stalo doma.

Ozvalo se pískání posunovače a viděl jsem, že mává zeleným praporkem. Nádražní lokomotiva táhla nákladní vozy pomalu do dvora. Za poštovním vozem se zvolna sunuly vozy

230$

s brambory a vozy na dopravu koní. Tento obraz stále tkví v mé paměti, jako by byl do ní vypálen žhavým železem.

Když osobní vlak vyjel z nádraží, Gavin se dal přes koleje zabrán do svých myšlenek a bolestí a vůbec si nepovšiml pomalu přijíždějícího vlaku na vzdálenějších kolejích. Nedíval se, kam jde. Šel přímo do cesty blížícímu se vlaku. Vyrazil jsem divoký varovný výkřik. Uslyšel mě. Spatřil vlak. Ale, Bože! Zůstal stát. Zachytla se mu asi noha mezi špičkami výhybky; ohnul se, kroutil nohou a trhal jí ze všech sil.

„Gavine! Gavine!“ křičel jsem a běžel kupředu.

Jeho tmavé oči, obzvláštně se odrážející v bledém obličeji, se setkaly s mými přes nádražní dvůr. Snažil se zoufale odstranit nohu z kolejí, ale marně. Pak se k němu přiblížila lokomotiva. Dříve než jsem mohl znovu vykřiknout, zazněl jeho nelidský skřek a mne zahalila rudá mlha.

Když jsem se probral z mdlob, bylo okolo mne plno lidí, hlasů a zmatku. Strojvůdce rozhazoval rukama a vysvětloval strážníkovi, že není vinen. Lidé si vyprávěli ulekanými hlasy: „Takové neštěstí! Nejdřív otec …“ Snažili se asi dovodit, že Gavin spáchal sebevraždu.

Dolezl jsem domů drže se zdí, zatínaje zuby jako ve smrtelné nemoci, a toužil jsem po tmě. Ale když přišla noc, nemohl jsem spát. Pod úzkostí, která mě svírala, počala se ve mně ozývat temná zlost. Jak jsem byl prostý, jak lehkověrný! Mé zmučené myšlenky ještě nebyly jasné, nýbrž byly zaplaveny temnotou náhlé změny citů; uvědomil jsem si, že nastal zlom mého života.

Příštího dne se vrátili Tati s Mami a babičkou; já zůstal o samotě zamčen ve své ložnici, kde jsem slyšel hluk jejich příjezdu. Babička mě volala, ale já neodpověděl.

Vyhýbám se jim a odcházím z domu; jdu zvolna známou cestou okolo tří kaštanů, jejichž koruny se rýsují proti nebi, k domu, kde záclony jsou staženy jako na obranu před příliš pronikavou krásou světa.

Když tak jdu ve strnulé únavě, ruce v kapsách, nahmátnou prsty malou medaili, „zázračnou“ medaili, kterou jsem dostal, když jsem seděl jako důvěřivé dítě, jež věří v pohádky, u be—

231$

zového keře v klášterní zahradě. Vzedme se ve mně velký povzdech, který se žene vzhůru do prsou – až do hrdla. Beru posvátnou cetku a s ošklivostí ji odhazuji. Tak odpovídám Bohu, který ničí děti, vraždí je a dovoluje, aby jim pukalo srdce. Není Boha, není spravedlnosti na zemi. Všechna naděje zmizela. Nezbývá nic než slepý vzdor nebesům.

Gavin leží na lůžku ve svém pokoji, jako by spal a snil sen, z něhož se neprobudí. Znehybněl ve svém snění, má víčka zavřena a obličej nedotčen, nezachmuřen. Stále hrdý a rozhodný je vzdálen daleko ode všeho.

Julia Blairová se zarudlýma očima od pláče mi mlčky ukazuje Gavinovu botu, jejíž silný podpatek Gavin skoro utrhl, jak se snažil uvolnit nohu, která uvázla ve výhybce kolejí. Ne – on nepodlehl. V mém snu stále žije toto statečné srdce neporaženo.

««KNIHA TŘETÍ»»

«KAPITOLA 1.

Když jsem vycházel jednoho únorového večera hlavní branou z kotláren, kdy půda tvrdě zněla pod mými okovanými botami a kdy okolo uličních svítilen se tvořila z mrazu duhová kola, zahlédl jsem Katina malého synka Luka, který tu čekal na otce, s novou modrou čapkou a se vší pýchou hošíka, který právě začal chodit do mateřské školy. Tento nenadálý doklad rychlého běhu času mě překvapil tak, jako bych dostal ránu palicí. Nebesa – stárnu! Je mi už sedmnáct!

„Dej mi penny, Robie!“ Běžel ke mně s červenými tvářemi jako Budulínek a v jasných očích měl vědomí vlastní důležitosti.

Prohledal jsem umazané pracovní šaty necitlivými prsty a našel jsem peníz. „Máš říci ,Prosím’!“

„Prosím!“

„Víš, kdo mi dával peníze, když jsem byl tak stár jako ty?“

Mluvil jsem jako stařičký patriarcha, ale Luke šilhaje po penízi neměl ani trochu zájmu o mou otázku. Nevadí. Když jsem mu dával drobné peníze, bral ho v sobotu odpoledne na kopanou, kde jsem zapomínal na svou ponurou důstojnost a „fandil“ tak zuřivě jako on, byla to jedna z útěch mého života, onoho života, který už byl obtížen lety a nabit trápením.

„Tatínek přijde za pět minut,“ řekl jsem mu přes rameno na odchodu. „Dnes mě pustil o něco dříve.“

„Abys mohl jít na koncert, viď?“ křikl za mnou.

Moje přikývnutí se ztratilo v temnotě. Ale mé srdce hýčkalo onu myšlenku, když jsem se plahočil dnes méně unaveně než jindy přes zamrzlý rybník: vyhlídka na dnešní večer zahnala přepracování a nevyhnutelnou únavu. Dnes neusnu u stolu, hned jak dojím večeři. Zcela zaujat těmito myšlenkami, přešel

235$

jsem tmavou budovu kostela Svatých andělů bez svého obvyklého projevu vzdoru - divadelně zaťaté pěsti v temnotě.

Brzy po Gavinově smrti, když jsem měl opustit Akademii, pozval mě kanovník Roche do presbyteře. Přijal mě ve svém pokoji velmi přívětivě a když jej několikrát přešel s rukama v kapsách své sutany, obrátil se ke mně:

„Můj drahý Shannone!“ Jeho tmavé oči plály přívětivě. „Všechno to může znamenat, že tě Bůh zkouší a ukazuje ti cestu, po níž se máš ubírat.“

Sklonil jsem hlavu.

„Uvažuješ o tom, že půjdeš do kotláren?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Je to jediná cesta, která mi zbývá.“

„Není mnoho možností v tak malém městě, jako je Levenford.“ Pak uvažoval dále. „Roberte … nepomýšlela už na to stát se knězem?“

Začervenal jsem se s očima stále upřenýma na koberec.

„Ano, pomýšlel.“

„Je to nádherný život, hochu. Velká radost a výsada sloužit Bohu jako jeden z jeho vyvolených učedníků.“ Jeho zrak byl teple upřen na mne. „Neslibuji ti nic neuskutečnitelného. Máme diecésní fond pro vznešený úkol vzdělání chudých hochů na kněžství. Není to ovšem příliš velký fond. Přirozeně je také velmi málo vybraných uchazečů. Ale v tvém případě

– psal jsem už o tobě biskupovi – přeješ-li si, budeš vybrán ihned a můžeš odjet příští týden do semináře.“

Seděl jsem tiše a zahanbeně. Poznal jsem, že kanovník Roche čekal, že po jeho nabídce vyskočím radostí. Před šesti nedělemi bych to byl udělal. Ale teď se všechno změnilo: všechna moje rozplývající se horlivost byla nahrazena trpkostí.

„Nuže…“ Kanovník se zasmál. „Co tomu říkáš? Pojedeš?“

„Odpusťte,“ soukal jsem ze sebe nejistě. „Raději ne.“

Výraz překvapení se objevil na jeho tváři. Pak mi rychle řekl: „Ty se tedy nechceš stát knězem?“

„Kdysi jsem chtěl,“ odpověděl jsem rozhodně. „Ale teď už ne.“

236$

Po těchto slovech nastalo ticho. Teprve nyní si asi po prvé uvědomil stav mé mysli. Ale byl příliš chytrý, aby se proti tomu postavil. Místo toho skryl své zklamání a počal rozjímavým a přesvědčujícím hlasem popisovat štěstí života, zasvěceného službě Boží. Otevřel mi široké duchovní obzory, mluvil o vzdělání a svobodném učení matky církve. Upadl v příjemné snění, dotýkaje se svých vlastních studentských časů ve skotské koleji ve Valladolidu – kam ovšem, kdybych si přál, bych mohl také jít. Vykreslil mi obraz budov semináře jakož i okolní španělské krajiny a zakončil toto líčení zároveň s odzbrojujícím úsměvem vzpomínkou na výborné víno, které popíjel při své siestě, kdy se také občerstvoval lahodnými sladkými hrozny, jež mu skoro padaly do úst.

Cítil jsem se unesen. Měl jsem kanovníka Rochea rád a obdivoval jsem se mu. V mém rozrušeném stavu byla jeho okouzlující laskavost neodolatelná. Ale něco se ve mně vzpouzelo mému vzdání. Mé rty byly bledé a tuhé.

„Nemohu,“ řekl jsem znovu zoufale. „Nechci se stát knězem.“

Následovalo ještě další ticho a pak promluvil kanovník Roche změněným hlasem.

„Nechci na tebe nijak působit. Rozhodni se sám! Ale musím tě upozornit, že takováto duchovní i peněžní možnost se ti nenaskytne každý den. A pak naše nabídka nemůže trvat stále. Pomodli se k všemohoucímu Bohu, aby tě osvítil, a navštiv mě opět v sobotu!“

Vyšel jsem do šedého odpoledne. A v sobotu jsem nepřišel do presbyteře. Má smělost v boji s kanovníkem Rochem mě okouzlovala. Ale símě vzpoury rostlo velmi rychle v mé hrudi. Když mi Bůh nedovolil, abych se stal vědcem, neměl jsem důvod, abych mu prokazoval čest a stal se knězem. Všechno jiné se mi zdálo být lepším než toto – ovšem za daných okolností vyhlídka na vstup do zaměstnání v továrně skutečně zasluhovala zvláštní pozornosti. Když mi byla zmařena možnost studovat, úplně jsem zahořkl a zabývaje se novými a hroznými myšlenkami, chtěl jsem se bez ohledů podrobit

237$

nejhoršímu, co mohl pro mne osud připravit. A kromě toho jsem chtěl dokázat, že jsem neměl zájem o nic takového.

Dnes večer po osmnácti měsících se ukázalo, že mnoho z těchto vlivů vyprchalo samo. Stále jsem činil svou situaci hrdinskou. Ale ve svém nitru jsem byl čím dál, tím neklidnější a méně hrdinný. Což se nikdy nedomohu oné vzácné a krásné budoucnosti, po níž jsem toužil a která mi vždycky unikla?

Přetížen těmito myšlenkami neměl jsem náladu dát se z nich vyrušit, ale když jsem zahnul do Drumbuck Roadu, vynořila se na rohu z tmavé ochrany zdi osoba – příliš známá osoba, která s přiměřeným pozdravem se přidala do stejného kroku se mnou.

Bylo to moje břemeno, které jsem zdědil po své ubohé mamince: dědeček.

„Fouká to, Roberte.“

Odpověděl jsem mu bezmyšlenkovitě, ale v duchu jsem se ihned připravil na jeho dotazy. Nejdřív jsem chtěl poznat, co má zase za lubem. Před týdnem jsem ho našel u Fitterova baru, kde řečnil k zástupu učednic o hlasovacím právu žen, a pak měl ke mně všelijaké řeči.

„Nedal bys mi, hochu, malou zálohu? Skoro nic. Pouhých šest pencí. Na poštovní poukázku.“

Vlekl jsem se dál bez odpovědi, čímž jsem mu chtěl naznačit odmítnutí. To už zas chtěl něco poslat do soutěže. Účast na řešení různých reklamních soutěží, kterou vyplňuje celé dny, je část toho, čemu on říká „nové období“. Aby ještě využil všech možností svých zbývajících let, umínil si, že se stane milionářem – což byla pouhá maličkost pro muže jeho schopností. V čítárně veřejné knihovny počal bezelstně přímo před očima knihovnice vystřihovat každý inserát, který sliboval ceny a bohatství při výhře v soutěži. Pestrost těchto výstřižků byste musili vidět, abyste plně uvěřili. Ve svém pokoji rozvinul obsáhlou činnost: vymýšlel jména a názvy nových výrobků, sestavoval spoustu slov ze šesti písmen abecedy, stanovených vydavatelem týdeníku „Home Weekly“, a doplňoval chybějící řádky v reklamních rýmovačkách. Nemohu ho

238$

ani potkat na schodech, aby mě neoslovil s důvěrným výrazem a nevytáhl z kapsy zmačkaný výstřižek z novin.

„Budeš tak laskav, Roberte, a poslechneš si tohle? „ Odkašle si a spustí:

„Jedna hezká slečna modrooká měla nové boty od Potlocka – „

S triumfem nyní zahřmí svůj mistrovský doplněk:

„Zula se a měla kuří oka!“

Jeho dopisy padají do poštovních schránek jako sněhové vločky do ohně. Rozzuřen neúspěchy při veršování, prohlásí, že „reklamní hesla“ jsou podvod, a vrhne se s nadšením na luštění „skrývaček“, při němž prý jeden truhlář ze sousedního města vyhrál tisíc liber …

Nyní, když jsme šli soumrakem, jeho hlas zněl přesvědčivě v očekávání odměny:

„Všechno ti splatím, až vyhraju první cenu. Pošta zavírá o půl šesté a zítra je poslední den.“

„Nedám ti už ani haléř!“ odpověděl jsem krátce. „A dál: půjdeš do svého pokoje – hned teď! Pro tentokrát si pamatuj: dnes večer jdu ven, a jestli mi to zhatíš nějakým svým nesmyslem, zakroutím ti krk!“

Ticho; pokorné ticho. Nejhorším projevem dědečkova „nového období“ je jeho nová citlivost pro pokárání. Vrátil jsem se do Lomond View nespokojen sám sebou, ale rád, že jsem ještě nemluvil tak ostře, abych ho úplně zdeptal. Díval jsem se za ním, jak namáhavě vystupuje po schodech – byl nyní dýchavičný a třásl se po každé, když měl někam vystoupit. Čekal jsem, až mě uklidnilo zaklapnutí dveří jeho pokoje, a teprve potom jsem vešel do kuchyně.

Tati seděl u stolu, mazal na chléb tence a stejnoměrně margarin, a pokynul mi na přivítanou. Avšak večeři mi přinesla s kamen, kde ji pro mne schovávala, mlčky a závažně babička, nyní dobře živená, příjemná a posilněná odpovědností posledních dvanácti měsíců.

Mami zemřela – duše tohoto domu odlétla – po náhlém záchvatu jedné zimní noci před rokem, kdy Tati ztropil výstup pro Adamův dopis, jímž se dožadoval peněz. Nikdo z nás

239$

neměl podezření, že by byla nemocná, dokud to ona sama nedala najevo; ale když pohlížím s výčitkou nazpět, připomínám si onen častý pohyb, ono přitisknutí ruky na levou stranu prsou, když byla rozčilena, – jako by se snažila tlakem prstů zvládnout nějakou bolest nebo podpořit umdlévající srdce.

Právě tak si tiskla prsa, když jsem ji nalezl v saloně samotnou, zsinalou a lapající po dechu.

„Mami, jsi nemocná. Dojdu pro doktora.“

„Ne,“ vydechla. „Tati by se zlobil ještě víc.“

„Ale já musím. Jsi opravdu nemocná …“

Bylo vážně na čase, abych doběhl pro doktora Galbraitha. Když jsem se s ním vrátil, byla už v agónii.

„Udřela se.“ Galbraith učinil tuto poznámku, když slabý tlukot v její žíle se mu ztrácel pod dotykem prstů.

„Přijdete zítra, doktore? „ zeptal se tiše Tati, značně znepokojen a zaskočen nenadálým vydáním.

„Ne.“ Pak pokračoval Dr Galbraith drsně: „Do zítřka nevydrží. Buďte rád, že nenařídím pitvu.“

Zatřásl jsem se při myšlence znesvěcení tohoto bezbranného těla na pitevním stole. Ale Tati i po jejím úmrtí za několik týdnů po pohřbu, když si s pýchou připomínal počet došlých projevů soustrasti, stále nebyl dosti přesvědčen, že se mohla opovážit ho opustit.

„Vždycky říkala, že ji přežiji,“ často poznamenal s výrazem křivdy.

K mému překvapení neprodal její věci. Stalo se u něho pravidelným úkonem o každém nedělním odpoledni, že šel do ložnice, vyňal několik málo jejích šatů ze skříně, opatrně je okartáčoval a dal nazpět. Počínal ji postrádat.

Já také poznal, jak mnoho jsem jí zůstal dlužen, když sháněla neustále v bázlivém služebnictví, snažíc se vždycky vykonat seč byla nejvíce, aby udržela rodinu pohromadě, aby udobřila Tatiho a zmírnila jeho lakotu, aby si dodala vážnosti před celým městem a každému se zavděčila – Mami, slabá a bezbarvá nevolnice s tak hrdinskou duší. Je pravda, že nebyla zcela dokonalá, že ji peněžní starosti často činily přísnou a divnou. V dobách, kdy jsem chodil do Akademie, často mi

240$

nedala oněch několik málo šilinků na školné, dokud nepřišel ředitel do třídy, nepodíval se na mne a neřekl k mé nezměrné hanbě: „Jeden žák v této třídě nezaplatil svých poplatků.“ Nebo zase když přišel výběrčí pro prémii dědečkovy pojistky, nebo když připálila a tak zkazila polévku, zmocnil se jí záchvat úzkostlivého mučednictví; když s hlavou na stranu a s pramenem vlasů, který jí skoro padal do mýdlové vody v kbelíku, drhla dům od půdy až ke sklepu se rty, sevřenými ve strašlivém odevzdání. Nicméně ona měla ze všech lidí, které jsem znal, nejblíže ke světicím. Jen proto, že jsem v životě poznal dost smutku, mohl jsem se přinutit vzpomenout si s pozdě se vybavivší láskou na ni, jak protřásala svou kožešinu před odjezdem na dovolenou a jak se usmívala v sluneční záři …

„Je to opravdu neuvěřitelné.“ Tati si opatrně ukousl chléb s margarinem a pohladil mě svým průhledným, skoro přátelským úsměvem – od té doby, co jsem počal dávat domů „dobré mzdy“, projevoval mi jasné známky pozornosti a často mi při večeři věnoval projev důvěry. „Cena másla! Libra za jedenáct a půl pence. Nevím, kam svět spěje. Na štěstí je tato nová náhražka právě tak chutná a dokonce výživnější.“

Babička pilně háčkovala za svým šálkem čaje jako vzor obsažné stálosti. Stále činná žena vedla schopně domácnost s pomocí služebné, kterou jí doporučila dobročinná společnost ve městě. Měla sílu opřít se Tatiho směšným úsporám a trvala na tom, aby měla přes den výpomoc.

„Jsem beze zpráv od Adama,“ pokračoval Tati bledě. „Takhle to dál nejde. Pozval jsem Kate a Murdocha, aby mě navštívili příští týden. Přál bych si, abys tu byl také, Roberte.“

Zahučel jsem souhlas a pokračoval v jídle; naznačil jsem vidličkou babičce, která pochopila, že chci ještě zelí. Ačkoliv strava byla chudá, měl jsem dost; stará žena mě obnášela, jak mohla. Ve skutečnosti bylo mezi mnou a babičkou stálé a tiché spojenectví. Zde byl důkaz, jak jsem postoupil. Dávalo mi to tolik zadostučinění – právě tak jako mé mozolné ruce a zlámané nehty na prstech, má zastaralá únava a kašel, který

241$

mě počal znepokojovat a který jsem lehkovážně zhoršil kouřením.

Když jsem se najedl, šel jsem nahoru. Sophie Galtová, ona služebná, poté, když odnesla dědečkův podnos s večeří, rozestýlala právě mou postel, což bylo její poslední prací před odchodem domů. Byla velmi malé postavy s tvarohovým obličejem, s krátkýma nohama, a nosila satinové šaty, jež jí upravila babička; bylo jí asi sedmnáct let a žila s četnou rodinou ve Vennelu. Lehce šilhala, takže se zdálo, že se na člověka dívá celý čas z koutka oka. Její drzé a vyzývavé způsoby mě vždycky tísnily; tento pocit se zesílil od onoho odpoledne, kdy jsem ji překvapil, jak se kroutila přehnaně koketně před zrcadlem v jednom z Maminých klobouků, který vytáhla z šatníku.

„Půjdete dnes večer na koncert do Burgh Hallu, Sophie?“

„Nepůjdu. Kdepak by našinec sehnal na lístek? „ Narovnala můj polštář s přehnanou pečlivostí. „Otec dostal jeden v Clubu. Uvidíte ho tam.“

Po chvíli přelétla očima pokoj a dívajíc se mi přes hlavu zeptala se:

„Myslíte, že už je to všechno?“

„Ano, Sophie.“

Otálela ještě, narovnala naposled pokrývku, zakašlala, vzdychla a konečně vyšla z pokoje.

Mé přípravy na koncert nebyly příliš pečlivé. Za poslední dvě léta se moje puntičkářská svědomitost o vlastní osobu změnila ve stav úmyslné lhostejnosti. Když jsem svlekl košili, celkový dojem nebyl valný: vytáhlost, bílá kůže, pod níž se rýsovala žebra, hnědá předloktí s puchýři a věčně bledý obličej s chomáčem zrzavých vlasů. Rozhodl jsem se zvráceně, že si nevezmu límec; mnoho dělníků nosilo jen šátek, jaký jsem si nyní uvázal okolo krku; vždyť já také byl dělník a nestyděl jsem se za to. j

Když jsem byl hotov, šel jsem do dědečkova pokoje. Hověl

si v křesle a v jedné ruce měl novou, v kůži vázanou knihu se

zlacenými rohy, v druhé kus chleba se sýrem.

242$

„Vpravdě pozoruhodné, Roberte.“ Ukousl si chleba, aniž zvedl oči od knihy. „V lidském těle je dvaatřicet stop střev.“

Tato drahocenně vypadající kniha, na niž pohled mi naháněl husí kůži na zádech, byla jednou z velké zásoby podobných knih, které ležely na zemi u zdi a které byly spěšně zaslány před měsícem na adresu „Jeho Blahorodí Alexander Gow, výhradně pověřený representant a zástupce společnosti Fireside Medical Encyclopedia Ltd.“. Zároveň s touto zásilkou došel balík letáků: „Leží-li vám na srdci blaho svých drahých, musíte mít tuto knihu! … Více než tisíc diagramů a vyobrazení … Léky proti čtyřiačtyřiceti jedům a ženským nemocem … psáno v jasném slohu, každému srozumitelném … sensační, odvážné, přesvědčte se sami! … neposílejte nám ani penny – náš zástupce vás některý den navštíví …“

Zatím co dědeček běhá jako zástupce od domu k domu ve vzdálených částech města a se zájmem zvětšuje svou zásobu lékařských vědomostí, poznávám zvláštním neblahým tušením, že jeho schopnosti jsou spíše uzpůsobeny k vybírání peněz než k jich vyúčtování. Nešťastnou náhodou píše ještě sice nepatrně třeslavě, ale klamavě velmi důstojně. V této chvíli padnou mé oči na dopis, ležící na hromadě papírů na jeho stole: „Drahý, vzácný pane! Odpovídaje na Váš ctěný dotaz po osobách, jež by mne Vám mohly doporučit, spěchám Vám oznámit jméno svého zetě, který zastává odpovědné místo ve zdravotní službě staroslavného královského městyse Levenfordu …“ Na jiném dopisu je prostší, ale tím ožehavější začátek: „Madam.“

Dědečkovy vlasy jsou nyní skoro bílé – je to onen nedostatek barvy, jemuž se přecitlivěle říká „stříbro“ – a jeho vzpřímená postava se podstatně scvrkla, takže mu kabát a kalhoty plandají v místech, kde byly dříve napjaté. Jeho modré oči jsou o něco světlejší, než by měly být. Mění barvu snadno, kdežto jeho nos, podivné znamení jeho mužnosti, je trvale bledší, méně zduřelý – a běda, skoro zvadlý. Vím, že dědeček přešel smutný mezník na své veselé životní pouti, o němž a o jehož důsledcích by se nalezlo víc ve vždy zajímavé a hojně ilustrované kapitole jeho lékařského naučného slovníku – Medical Encyclopedia. Paní Bosomleyová se stala

243$

jen zběžně zdravenou sousedkou; jeho volba ženské společnosti klesla k oněm skupinám školaček a přitažlivých mladších studentek, které zastavuje u hřbitova a uvádí svými galantními rozpravami v záchvaty smíchu. Ale dědeček tvrdošíjně odmítá uznat vlastní úpadek. Naopak je ještě houževnatější v dokazování své mohoucnosti; považuje se za tak silného jako hřebec, plodný praotec, a často se zábleskem hrdé vnitřní radosti bije se ve svá ubohá stará prsa pěstí. „Dub, Roberte! Pravý skotský dub! Kdybych kandidoval do městské rady …“ Díky Bohu, že jeho úsměv připouští, že žertuje. „Proč ne – za rok mě třeba udělají starostou.“

„Dědečku …“

„Přeješ si, hochu?“

Čekám, až vzhlédne tázavě od knihy, a lituji, že jsem se dal vůči němu strhnout k prudkému jednání, jehož si ode mne nezasloužil; proto se rozhoduji, že na něho už nebudu pouštět hrůzu, ale že budu útočit na jeho novou, až chorobnou citlivost na lichotky, a že ho přemluvím k slavnostnímu slibu.

„Jdu na koncert. Jsi příliš vznešený muž a příliš čestného ducha, abys z toho těžil. Dej mi své slovo, že odtud neodejdeš, dokud se nevrátím.“

Ukloní se mi velmi potěšen mými slovy a podívá se na mne přes brýle, zatím co si prstem stále ukazuje na rozečtené místo v knize. „Ovšem, můj hochu, ovšem. Noblesse oblige – vznešenost zavazuj e.“

To mi stačí. Kývnu na rozloučenou, zavřu pevně dveře a ponechávám ho na pospas „Vnitřním chorobám“.

244$

«KAPITOLA 2.»

Tento koncert nebyl jedním z obvyklých koncertů, které pořádala v zimě Levenfordská orchestrální společnost každý čtvrtek, nýbrž byl to slavnostní koncert, uspořádaný pod „vznešenou záštitou“ ve prospěch nové nemocnice.

Když jsem došel k Burgh Hallu na High Street vedle Akademie, zástupy lidí se už tlačily do hlavního vchodu. Vmísil jsem se mezi ně a ve vyhřátém sále, osvětleném plynovými lampami a bzučícím sty hlasů, vybral jsem si úmyslně s pyšnou výlučností sedadlo v poslední řadě pod balkonem. Co na tom, že Reid mi zamluvil sedadlo v přední řadě vedle sebe; mé místo bylo zde. Rozhodně jsem chtěl být sám, aby nikdo nemohl být svědkem citů, které ve mně vzbudí tento večer.

S odloučením člověka, jemuž se nepodařilo stát se velkým vědcem a který nyní dává přednost – alespoň pro tento čas – nebýt nikým a ničím, jsem pozoroval, jak se sál plnil, až musily být umisťovány přístavky mezi palmy, seřazené podél krémových zdí. Byla tu vznešená a naprosto vynikající společnost. Viděl jsem také Kate a Jamieho, kteří seděli uprostřed sálu; pan McKellar čekal s právnickou tváří, až bude usvědčen; Bertie Jamieson tu byl s hladce učesanými vlasy, vysokým límcem a s dvěma hezkými slečnami.

Ve druhé řadě za sirem Thomasem, lady Marshallovou a za pány městskými radními jsem objevil Reida a jeho společnost – Alisoninu matku, její učitelku zpěvu, slečnu Crambovou, a nějakého cizince s úzkou hlavou a ocelově šedou bradou, přistřiženou do špičky; byl to Dr Thomas, který uvedl „Messiáše“ a řídil wintonský pěvecký sbor Orpheus.

Čas od času se Jason obrátil dozadu, jako by někoho hledal – přes moře hlav jsem jasně viděl jeho obličej. Chvílemi se netrpělivě tahal za plavý knír, jejž si dal nedávno narůst a který mu pozoruhodně zlepšil jeho zjev. Projel mnou zá-

245$

chvěv radosti, když jsem postřehl jeho výraz – rychle jsem sklonil hlavu, jsa vděčný za jeho přátelství, ale rozhodnut, že se nedám poznat, že zůstanu vyvržen, oddělen od ostatních, ale svůj a hrdý.

Jenže přece jen mě někdo poznal a pozdravil. Byl to Sophiin otec, který se sem dostal na volný lístek a který se díval, jako by to nebylo všechno, co očekával. Galt byl bledý muž bez jakékoliv vnitřní jiskry, s ulízanou patkou na čele a s malýma očima, jimiž se snažil každému vlichotit. Byl v Jamieho partě se mnou a protože se mu nechtělo pracovat, dotlačil se do výboru místní dělnické organisace. V kantině jsem vždycky do něho vrazil, a protože jeho dcera pracovala v Lomond View, zdál se mít na mně zvláštní zájem, jako by mezi námi mlčky vzniklo nějaké pouto. Na štěstí nebylo v mém sousedství prázdné místo. Odvrátil jsem se od něho a skoro vzápětí nastavší setmění světel v sále mě uvedlo do bezpečí. V roztříštěném potlesku se zvedla opona; mé oči byly upoutány k jevišti.

Zahajovací čísla programu zvětšila můj pocit napětí, ježto daleko překročila obvyklý průměr maloměstské zábavy. Orchestr začal výňatky z „Pinafora“. Pak přišel dvojzpěv z „Toscy“, zpívaný dvěma dobře známými členy divadelní společnosti Carla Rosy, která právě „hostovala ve Wintonu. Brahmsův koncert, hraný překrásně varhaníkem z městské katedrály, naplnil sál skvělou a vzrušující hudbou. Nadšen a hoře touhou chvěl jsem se o Alison: měla podstoupit svou první zkoušku a její chvíle se nezadržitelně blížila. Začal jsem se bát, že na ni byly vloženy nadmíru velké nároky – byla příliš mladá, aby mohla vystoupit na veřejnost v tak náročné společnosti. Toto obecenstvo bylo zkušené – jeho zájem byl vybičován několikaměsíční růstní reklamou“. Celé ovzduší, napjaté nedočkavostí na hlavní událost večera, dosáhlo nebezpečného stupně očekávání.

Konečně asi za hodinu proběhl sálem zvláštní šum. Cítil jsem, že mi srdce bije hlasitěji než jindy, protože bilo ustrašeně. Jeviště, na němž stálo piano, k němuž nevtíravé usedl doprovázeč, bylo prázdné. Pak se strany vyšla klidně Alison

246$ – tak mladá a bez ochrany, že v sále zavládlo bezděčně naprosté ticho. Šla až dopředu jeviště, kde stanula těsně za rampovými světly, jako by si přála být hned od počátku v nejužším styku se svými posluchači. Vyrostla od těch dob, co jsme se šťouchali koleny nad učebnicí geometrie; její dlouhé měkké šaty ze světlemodrého mušelínu, zahalující její pevnou, dobře rostlou postavu, ji činily velmi štíhlou. Ve vlasech, jež byly po prvé vyčesány vzhůru, měla stuhu téže modré barvy. Když stála na jevišti, vystavená na odiv všem očím, cítil jsem hlubokou a tajnou pýchu; avšak současně jsem žárlivostí zatajil dech.

Dívala se na obecenstvo vážným pohledem, na rukou měla bílé rukavičky a noty držela směšným způsobem této doby. Ačkoliv se její obraz před mým rozčileným zrakem chvěl jako v mlžné záři, viděl jsem, že byla klidná. Čekala, až se obecenstvo usadí a připraví, aby jí mohlo věnovat pozornost; potom pokynula pianistovi a první měkký akord prolomil ticho. Pak zvedla hlavu a začala zpívat.

Byla to Schubertova „Sylvia“, která mě často okouzlila, když jsem stál ukryt ve tmě pod lipou před jejím oknem v Sinclair Drive. A nyní, v tomto ztichlém sále, ačkoliv jsem se musil o ni dělit s tolika lidmi, radost z naslouchání způsobila, že jsem se přestal třást. Zavřel jsem oči, poddávaje se rozkoši ryzích a sladkých not, jsa uklidněn vědomím, že tento hlas upoutá nejen jednoho skrytého posluchače, ale všechny, kterým bylo popřáno jej slyšet.

Bouře potlesku následovala po konci písně. Alison se nehýbala; stála tam bez pýchy, jako by čekala, až nám bude moci poskytnout další dary svého umění, jež jí bylo tak štědře uděleno. Když sál ztichl, zazpívala nejdříve Schumannovu „Píseň pocestného“ a poté Schubertovu „Skřivánčí píseň“; a hned, než mohlo být ticho přerušeno pochvalou, začala „Mattinatu“ od Leoncavalla.

Tato píseň, kterou učinila Melba tak oblíbenou, skýtá pěvci četné obtíže svými vznášejícími se pasážemi a výškami, jež se kupí jedna na druhou – aby v příštích chvílích opět sestoupily do klidných poloh. Dokonalé podání této písně, spojené

247$

s lehkostí a dokonalou věrností, přimělo obecenstvo, které bylo již dříve zcela okouzleno, složit naprostý hold k Alisoniným nohám. I nejméně hudebně nadaný člověk mohl si uvědomit hodnotu tohoto mladistvého hlasu. Potlesk neustával, naopak – nabýval na rozsahu. Viděl jsem, že ostatní umělci se shromáždili po stranách jeviště a taktéž tleskali a usmívali se. Alison byla nucena znovu a znovu se chodit děkovat.

Konečně jako kdyby chtěla uvolnit cestu mým slzám – a slzy také skutečně mi zvlhčily oči – přišla znovu, vedena svým doprovázečem. Její matka určila jako podmínku vystoupení, že bude zpívat jen čtyři písně. Bylo také pravidlem těchto dobročinných koncertů, že přídavky na nich nebyly dovoleny. Ale nyní to všechno bylo zapomenuto. Zdálo se, že Alison není schopna promluvit; doprovázeč usmívaje se na ni a stále ji drže za ruku ohlásil, že zazpívá ještě jednu píseň. Ještě větší potlesk. A úplné ticho, když se triumfující posluchači uklidnili.

Pianista začal, opakoval začáteční takty a čekal; neboť Alison, nesmírně bledá, zaváhala. Ale jen na okamžik. Jako by se osvobodila od všeho rozrušení, sepjala ruce – nedržela už z formálních důvodů ony noty – a zhluboka vdechla. Ještě než jí vytryskly z hrdla první tóny, poznal jsem, že zazpívá svým okouzleným posluchačům starou skotskou píseň. Netroufal jsem si doufat, že to bude moje nejzamilovanější píseň z pokladu národních písní „Břehy Doonu“. A přece počala s překrásnou prostotou zpívat tuto píseň.

„Vy břehy modrého Doonu, jak krásou můžete kvést?

Jak mohou ptáčata zpívat, když smutkem musím se nést?“

Prostá slova mě povznesla do světa mých snů – do světa, kde se budeme jednoho krásného dne toulat kdesi u nebe s Alison ruku v ruce …

Když dozněla poslední nota, bylo v sále naprosté ticho. Posluchači byli uchváceni jakoby kouzlem. Pak se rozpoutala bouře. Skotská píseň, kterou tak překrásně zazpívalo skotské děvče, roznítila v skotském posluchačstvu požár nadšení. Snad

248$

vyhrála své malé vítězství kouzlem nezralosti, snad příjemným hláskem, který byl přeceněn místním citem. Na to odpoví jen budoucnost. Nyní každý vstal a tleskal. Já také stál a úplně jsem ochraptěl provoláváním slávy.

Když koncert skončil a já si zvolna razil cestu sálem, neboť mě zdržovali ostatní vycházející posluchači, každý mluvil jen o Alison. Ale ve vstupní síni, když už jsem chtěl proklouznout ven, natáhlo se ke mně silné rámě a zadrželo mě.

„Kde jsi vězel?“ Reidův obličej byl červený jako můj, červený potěšením, ale jeho hlas zněl ostře a nepříjemně. „Hledali jsme tě celý večer.“

„Seděl jsem raději sám.“

Cítil jsem, že se na mne mračí, když jsem se díval stranou obloukovitým hlavním vchodem.

„Začínám se na tebe zlobit, Shannone. Proč si nevezmeš límeček a nechováš se jako slušný člen lidské společnosti?“

„Musí mít člověk límeček, aby byl slušný?“

„Vážně – tenhle tvůj postoj mě začíná mrzet.“

„Tak proč se mnou zabýváte, když se chovám tak zvláštně?“

„Nebuď oslík! Právě dnešní noc je nejslavnější ze všech. Thomas je nadšen! Pojď do přijímacího pokoje! Představím mu tě.“

Předpokládaje můj odpor, tlačil mě před sebou vstupní síní a chodbou, rovnoběžnou se sálem. Byl ve skvělé náladě – jeho láska k hudbě ho už dávno přivedla do styku s paní Keithovou; měl velký zájem o Alisonin talent a on také zařídil, aby kapelník Orphea si přišel poslechnout její první vystoupení.

Když jsme se přiblížili ke konci chodby, usmál se na mne odpouštějícím úsměvem. „Lepší to nemohlo být. Tady jsme! Pro smilování boží – netvař se teď jako lord Chesterfield při vlastním pohřbu!“

Vstoupili jsme do místnosti, jejíž druhé dveře vedly na jeviště a kde hovořili účinkující, jejich přátelé a městští úředníci při čaji, podávaném dámami z nemocničního výboru. Alison stála ve středu velké skupiny již v úplném klidu, ale mlčky mezi hovorem ostatních; v ruce držela strnule malou kytici

249$

bílých květin, kterou dostala od výboru. Její zrak bloudil pokojem, jako by si chtěl připomenout všední události, jež by jí pomohly zachovat klid. Když se naše oči setkaly, věnovala mi záblesk sdílného porozumění, zatím co její rty vytvořily slabý úsměv.

Neobratně jsem dovolil Reidovi, aby mě představil doktoru Thomasovi; ten mi podal volnou ruku, věnoval přátelský úsměv a pokračoval v živé přednášce ke slečně Crambové, která se tentokrát netvářila, jako když kouše do citronů. Odmítl jsem čaj, nabídnutý mi paní Keithovou – měl jsem žízeň, ale věděl jsem, že mé třesoucí se prsty by neudržely šálek. Když jsem stál stranou naslouchaje rozhovorům, můj pohled lpěl stále na Alison.

Konečně mě proud přítomných zanesl vedle ní. Její blízkost - po odlehlé vzdálenosti na jevišti – probudila ve mně toužebné a poloustrašené vzrušení, jakousi zachmuřenou radost, která mi stáhla hrdlo a ústa, takže jsem sotva mluvil. Ale přece jen jsem nějak ze sebe vypravil ponížený hold, ačkoliv jsem věděl, že nemá ráda chválu a že nikdy nechtěla mluvit o svém zpěvu.

Potřásla hlavou, aby naznačila, že se sama sobě nelíbila.

„Ale přece jen,“ dodala, jako by pokračovala ve své nevyslovené myšlence, „mě požádali, abych zpívala v Orpheu.“ „Sólo?“

„Ano.“

„To je báječné, Alison …“

Potřásla opět hlavou, ale její kulatá mladičká brada byla znepokojivě pevná. „To je začátek.“

V místnosti už zatím bylo tišeji. Lidé odcházeli a oblékali se do kabátů a přehozů. Rychle a než bych ztratil odvahu, jsem řekl: „Alison, mohu tě teď doprovodit domů?“

„Ano, můžeš,“ odpověděla prostě, hledíc kolem sebe. „Zdá se, že už všichni odcházejí. Řeknu to jen mamince.“

Přešla pokoj k místu, kde mluvila s Reidem paní Keithová, která vypadala velmi hezky v šedých večerních šatech, k nimž měla krásný náhrdelník. Díval jsem se na ni, když jí podala své květiny, oblekla si silný tweedový kabát a zavinula si

250$

hlavu bílým šálem s třásněmi. Cítil jsem, že se paní Keithová na mne usmívá mírně uštěpačně a méně laskavě než dříve; byl to nový výraz, který mi vehnal do tváří krev a který způsobil, že jsem se obrátil ke dveřím. Alison trvalo dlouhou dobu, než se s každým rozloučila, ale nakonec jsme byli venku a šli spolu z budovy.

„Nevyznám se sama v sobě,“ promluvila zamyšleně po chvíli mlčení. „Tak si představ: mám úspěch – a mně bylo skoro do pláče!“

„Ale, Alison – vždyť to byl tvůj první koncert! Bylo by bývalo docela v pořádku, kdyby sis byla trochu poplakala.“

„Ne – to by bylo hloupé. A já nemám ráda lidi, kteří dělají hlouposti.“

Nechtěl jsem hnát věc k dalším důkazům, protože jsem poznával, že se naše názory úplně liší. Vyrovnaná, schopná a zdrženlivá Alison se lišila ode mne v každém směru. Snad nebyla chytrá, ani neměla mnoho smyslu pro humor, ale přes svůj pomalý způsob myšlení byla plna praktického smyslu pro život. Byla také ctižádostivá – ne tak nadneseně, jako jsem byl já, ale měla zcela správnou snahu vyzískat ze svého nadání co nejvíce. Uznávala nelítostnou skutečnost a čelila jí odhodlaně, protože si uvědomila, že stát se pěvkyní znamená učit se, pracovat a obětovat se do úmoru. Její cvičení – ony hluboké vdechy, které jí umožňovaly zazpívat „dlouhé“ stupnice anebo vydržet tón dvacet vteřin – jí dodalo jakýsi druh přirozeně klidné mysli. Ale pod svou zevnější klidností měla tato příjemná tmavovlasá Juno vlastní pevnou vůli.

„Pojďme tudy do kopce, Alison.“ S lehkým chvěním jsem se k ní přiblížil, když jsme začali stoupat, a uvědomoval si, že každý krok nás přivádí blíže k jejímu domovu.

„Je krásný večer.“

Usmála se mému tónu, jímž jsem se dovolával její přízně. „Je vlhko a chladno. Myslím, že bude pršet. Kromě toho maminka očekává, že budu večer doma. Pozvala k nám několik přátel.“

Horko mi opět stáhlo krk; v horoucnosti k ní jsem byl

251$

ochoten pro ni zemřít – a ona klidně dovolí, aby „několik přátel“ vstoupilo mezi nás!

„Myslím, že si ze mne mnoho neděláš,“ koktal jsem, „když si pomyslím, že budeš pryč skoro celou zimu.“

Paní Keithová počala nedávno mluvit o tom, že její starý dům v Sinclair Drive je příliš velký pro její potřeby. Když ji nyní čekalo Alisonino školení, chtěla šetřit. Rozhodla se uzavřít svůj dům na studené zimní měsíce a strávit tuto dobu u své švagrové v Ardfillanu.

„Mluvíš, jako by Ardfillan byl na druhém konci světa,“ odpověděla Alison s nádechem výčitky. „Nemůžeš k nám přijet na návštěvu a mluvit se mnou jako ostatní? Bude se tam tančit – zvláště na Louisiných večírcích se spolužáky.“

„Víš, že neumím tančit,“ odpověděl jsem sklíčeně.

„To je tvoje chyba, že ses nenaučil.“

„Neboj se,“ řekl jsem trpce. „Budeš mít dost tanečníků. Všechny Louisiny i svoje.“

„Děkuji ti. Podle všeho ano. A řekla bych, že budou zábavnější než někdo, koho znám.“

Pukalo mi srdce; najednou můj hněv ustoupil zoufalství.

„Ach, Alison,“ vydechl jsem. „Nezačínejme se zase hádat. Mám tě hrozně rád.“

Neodpověděla ihned. A když pak promluvila, její hlas byl sympatický, ale zastřený, jako by bojovala proti neznámu.

„Víš, že tě mám také ráda.“ A o něco tišeji dodala: „Velmi mnoho.“

„Tak proč se mnou nezůstaneš o chvilku déle?“

„Protože mám hlad! Nejedla jsem nic pořádného od čtyř hodin.“ Zasmála se sama sobě. Nyní jsme byli u vchodu do domu. „Proč nechceš jít dál? Ostatní tu budou za chvilku. Budeme mít občerstvení a pobavíme se.“

Kousl jsem se ve tmě do rtů, neboť mě odrazovala myšlenka na světla, plno lidí a prázdný hovor, v němž jsem se nevyznal, a pak – byl jsem příliš hrdý, abych se ho zúčastnil. Za takových okolností jsem nemohl být veselý; smích, k němuž jsem byl donucen a který byl nepřirozený, zněl dutě v mých uších.

252$

„Tvá matka mě nepozvala,“ odpověděl jsem mrzutě. „Ale naléhat na mne nemá smysl. Nechci jít k vám.“

„Tak co chceš? „ zeptala se důrazně.

Zastavila se přede mnou a dívala se mi do obličeje.

„Chci, abychom byli spolu,“ zašeptal jsem. „Jen ty a já – sami. A chtěl bych jen držet tvou ruku … tak dlouho, dokud bych byl u tebe …“

Zarazil jsem se ve své nesouvislé větě. Jak jsem jí mohl říci, co jsem chtěl, když moje rozčilení bylo tak zmatené a moje přání tak mučivě spletené?

Zdála se být dojata; její úsměv váhal.

„Byl bys brzy unaven, kdybys mi měl stále držet ruku.“

„Přísahám, že ne.“

Na důkaz toho jsem ji chytil za prsty. Pak mi začalo srdce šíleně bušit.

„Ach, Alison!“ zavzdychal jsem.

Neustoupila. Na okamžik se její rty dotkly mých tváří. „Tu máš!“ Ve tmě se na mne klidně usmála. „Dobrou noc!“

Pak se odtrhla a držíc konce šálu pod bradou utíkala ke dveřím.

Když odešla, stál jsem hezky dlouho ve stínu, zmítaje se mezi povznesenou náladou a zklamáním. Doufal jsem, že se vrátí. Jistěže vyjde za dveře a zavolá mě. Byl jsem blázen, že jsem odmítl, a teď bych byl rád šel. Ale ona nepřišla. Žár ponenáhlu ve mně vyhasl; obrátil jsem si límec zimníku a zvolna odcházel. Mnohokrát jsem se zastavil a ohlédl se přes rameno na osvětlené okno jejího domu. Na rohu ulice se do mne ostře opřel vítr. Alison měla pravdu. Byl vlhký a ledový večer.

253$

«KAPITOLA 3.»

Má práce v továrně nebyla melodramatickým lopocením, jaké se popisuje v románech; ale nebyl jsem stvořen pro práci rukama a proto jsem ji shledával dost těžkou. Z největší části jsme dělali lodní stroje, které byly montovány do lodí, jež se stavěly v loděnicích; také jsme vyráběli napájecí a ssací pumpy, které byly nakládány na lodi a odváženy do ciziny. Začal jsem ve slévárně, kde jsem několik měsíců uhlazoval a čistil surové odlitky ocelovým kartáčem. Byla to těžká a špinavá práce. Jamie na mne dohlížel a pomáhal mi mnoha způsoby, ale naše příbuzenství mu zakazovalo projevovat mi přízeň, protože její nejmenší projev by byl znamenal nevoli celé dílny. Mé pracoviště bylo blízko střechy, kde se tavila železná litina a tekla do pískových forem. Někdy tam bylo nesnesitelné horko a když bylo větrno, poletoval písek po přístřešku a nutil mě ke kašli. Později jsem byl přidělen do strojírny. Tam se zformované slitky soustruhovaly a leštily na nesčetých soustruzích. Strojírna byla vedle dílny na montování, kde se hromadily všechny hotové součástky a kde se rozléhal tlukot kladiv a svištění strojů.

Učedníci byli většinou veselá cháska, která brala život s bezstarostným úsměškem; měli zájem o kopanou a koňské dostihy, a otevřeně se neslušně chovali vůči něžnému pohlaví. Po uplynutí čtyř let se většina stávala strojníky na zámořských lodích; kdežto ostatní, jako já, šli do kreslírny. Několik málo se jich věnovalo zvláštnímu školení. Byl tu mladý Siamec ze vznešené rodiny, který přišel každé ráno mlčky a se zdvořilým úsměvem v neposkvrněných montérkách a který bezpochyby zanedlouho měl přinést dobrodiní západní civilisace do své vlasti. Vedle mne celou pracovní dobu lenošil elegantní mladý Walesan, jménem Lewis. Byl synem bohatého loďaře z Cardiffu a protože se Marshallovy závody těšily obzvláštní po-254$

věsti, poslali ho sem na praxi, než by byl vstoupil do otcovského podniku. Byl to celkem nijaký, lehkomyslný mladík s napomádovanými vlasy a ustupující bradou, který nosil pestré kravaty a právě tak nápadně zbarvené košile. Ale byl dobromyslný a štědrý. Na svém stole měl velkou žlutou krabici cigaret – skoro malou bednu – a každý si mohl vzít bez pobízení. Hrozně se nudil, že musil být v Levenfordu, a proto trávil všechen svůj volný čas ve Wintonu, kde ho často viděli večeřet v Bodega Grillu anebo roztahovat se v lóži v Alhambra Music Hallu. Považoval se za svůdce žen a vyprávěl skoro jenom o svých milostných dobrodružstvích v sousedním městě.

Dychtivě jsem hledal mezi učedníky rovnocenného druha. Ačkoliv jsem toužil po přátelství, moje pokusy byly nejisté a byly brzděny strachem z odbytí. Když jsem se pokusil vyjít si s některým jakž takž ucházejícím hochem, úroveň rozmluvy – dlouhé a křiklavé úvahy, týkající se zásluh jockeyů, nebo ceny, kterou získal vítěz místních klusáckých dostihů – brzy mě donutila k naprosté malomyslnosti. Přál jsem si najít někoho, s kým bych mohl hovořit o knihách a o hudbě; kdo by mi mohl s nadšením odpovídat podle svého názoru, kdybych se snažil vyjádřit nové myšlenky, po nichž jsem horoucně prahl. Ale kdykoliv jsem začal mluvit o takovém námětu, měl jsem pocit viny, jako bych se povyšoval nad své okolí, a proto jsem se rychle zamlčel. Lewis byl mým nejbližším kamarádem a jednou nebo dvakrát jsem byl u něho na čaji. Ale vyprávění o jeho milostných úspěších mě začalo nudit a jeho chlubná lhavost mě brzy přestala bavit. Protože jsem byl sešvagřen s Jamiem a dovedl mlčet – tato vlastnost byla na severu vždycky ve cti – vážili si mne všichni. Kromě toho jsem se snažil pracovat podle svých nejlepších schopností. Ale těžce jsem nesl, že jsem byl vytržen ze svého živlu. Když jsem si pomyslil na budoucnost, bolelo mě u srdce.

Jak v sobotu po koncertě udeřily dvě hodiny, sesedli jsme se s Tatim, Murdochem, Kate a babičkou okolo poklizeného stolu, Sophie myla vedle nádobí tak tiše, že bylo málem slyšet praskání jejích ušních bubínků, jak napjatě poslouchala.

255$

Tati se tvářil tak, jak se nyní tvářil stále – ustaraně a úzkostlivě. Zhubeněl. Jeho obličej byl šedý a utrápený, tváře propadlé a rty pevně stažené přes zuby.

„Je čtrnáct dní po kvartále.“ Tuto poznámku učinil ovládaným hlasem. „A od Adama nemám zpráv.“

„Je dost času, Tati,“ řekla Kate smířlivě.

„To jsi říkala dříve také. Víš, že když se mu nezdařila konverse dluhu, slíbil mi čestným slovem, že mi bude platit pět procent úroků z oněch devíti set, které si ode mne vypůjčil. A za uplynulých šest měsíců mi nedal ani penny úroků!“

Ve svém dětství jsem vždycky považoval Adama za muže, který jednou nashromáždí ohromné jmění. Zdál se být předem označen za úspěšného obchodníka. Ale nyní, i když naše rodinné schůzky nebyly časté, začal jsem rozeznávat pod jeho geniální sebedůvěrou jakési podivné zatížení. Snad to byla snaha, ták známá u Skotů, kteří se považují za „velikány“, podceňovat ostatní lidi a jejich schopnost odporu vůči nim. Adam si byl příliš jist, že přelstí druhé. V soukromém podnikání, do něhož se tak triumfálně pustil s Tatim, zapomněl předpokládat, že majitelé sousedních domů, z nichž mnozí byli bohatí a vlivní, se budou bránit jeho útokům na své klidné výdělky, a to prostým způsobem: snížením činží ve svých domech. Dále: pod ostrými útoky jejich advokátů se zjistilo, že nezadluženost jeho domu není tak jasná, jak se zdálo. Když vložil do věci všechen svůj kapitál a ještě vylákal z Tatiho všechny úspory, a když se poté zavázal zaplatit staviteli, který vymáhal svůj dluh, byla na dům uvalena nucená správa jinými věřiteli. Vlastnictví domu sice měl stále; dům také zůstal „zlatým dolem“, jak kdysi žertoval – jenže pro pány v cylindrech, jimž se dříve smál, ale kteří ho nakonec přece jen doběhli.

„Co je s tou školou, která chtěla ten dům koupit?“ přerušila Kate ticho.

„Z toho není zatím nic,“ odpověděl Tati pochmurně. „Nikdy se ho nezbaví.“

„Neměl by ses nad tím trápit, Tati. Adam má dobré místo a jednou ti snad všechno vrátí. Tobě se zle nevede. Máš

256$

dobrý plat, babička má pensi a Robie nosí domů dobrou mzdu.“

Tati, stále bledý, sotva mohl pohoršením odpovědět:

„Máš ty vůbec ponětí o hodnotě peněz? Myslil, že lidé vyhodí své úspory oknem bez jediného slova … aby na stará kolena byli žebráky?“

„Nesmysl, Tati.“ Kate promluvila klidnivě, ale pevně. „Máš přece pensi. A kromě toho stále šetříš a ukládáš. Vždyť máš dokonce služku, kterou chudák Mami nesměla nikdy mít.“

„Kéž by byla matka na živu, aby tě slyšela!“ Tatiho oči zaplály; náhle snížil hlas a těžce dýchal. „Ani bys nevěřila, jak mnoho ta holka sní na svou mzdu! A nejenom to: od té doby, co sem přišla, rozbila dva nejlepší talíře! To je bohaprázdné, bohaprázdné …“

Odvrátil se od Kate, neboť ji považoval za „beznadějnou“, a promluvil k Murdochovi:

„Proč ty nic neřekneš? Mám jít za McKellarem a zažalovat Adama?“

Murdoch, který byl ponořen v slavnostní odloučení, pokrčil rameny, jež zmohutněla těžkou prací.

„Já bych nevzal u advokáta ani za kliku.“

Tati se znatelně skrčil a po chvíli bolestně povzdechl: „Tak co mám dělat? Co mám dělat?“

Murdoch začal mluvit. Byl vždycky těžkopádný, ale uplynulými měsíci získal další novou hloubku myšlenek a slov.

„Nikdo mi tu nikdy nevěnoval mnoho pozornosti, otče.“ S překvapením jsem si všiml, že upustil od důvěrného „Tati“. „Přesto přese všechno jsem šel svou vlastní cestou. Jsem Dalrympleovým společníkem, jsem šťasten při práci v zahradě a vede se mi dobře. Na květinové výstavě letos na jaře chci vystavovat svůj nový druh karafiátů a dopřeje-li mi Bůh,“ zase jsem ustrnul údivem, „je možné, že získám zlatou medaili za nejlepší vystavený předmět.“ Murdoch se na nás všechny usmál za silnými skly brýlí jako sova. „Adam vždycky ze mne dělal hlupáka, otče. Jeho cesty se nestýkají s mými. Ale je můj bratr a mám ho rád. To je odpověď na všechno: Láska.“

257$

„Nevím, o čem mluvíš,“ vybuchl Tati. „Chci zpět peníze i s úroky.“

Sophie vešla do kuchyně s uhlákem a přikládala. Dokud byla v místnosti, seděl Tati bez hnutí, ale jak se vrátila do vedlejší kuchyňky, vstal s uraženým výrazem, odstranil nahoře ležící kusy uhlí a dal je zpět do uhláku. Byl rudý ve tvářích, jako by rozhořčení v hrudi zaplálo nad jeho síly. „Nikdo neví, co musím vytrpět. Jedna věc za druhou. Nejdřív Adam! Potom ten starý blázen nahoře, který by měl být v chudobinci! Kromě toho Cleghorn se uzdravil po operaci ledvin! Jak se s tím vším mám vyrovnat, vědí bozi.“

„Jak? Láskou, otče,“ řekl Murdoch mile.

„Cože?“ vykřikl Tati.

„Ano, otče,“ pokračoval Murdoch jemně. „Míním to přesně tak, jak to říkám. Kéž by ses jen mohl přesvědčit – jako já jsem se přesvědčil – o radosti všeobecné lásky!“

Murdoch se zvedl zvláštním způsobem. Pudově jsem poznal, že učiní opět jedno majestátní a hrozné prohlášení, které vždy vyrazilo z ničeho nic do výše jako mořský had z klidné hladiny – prohlášení z hlubin, jež ohromí svou velkolepou neočekávaností a jaká, pokud jsem věděl, učinil tři: první o ardfillanském výročním trhu, kdy řekl „zabiju se“; třetí, jež se však ještě nezrodilo, když prohlásil po květinové výstavě „ožením se“; a druhé, jež nám nyní prohlásil, jako by na nás vdechl Ducha svatého: „Zachránil jsem se. Jsem teď vojínem Božím.“

Víc neřekl nic – ani slovo. Se stále stejným nadšeným úsměvem si vzal klobouk a vyšel z kuchyně.

Zatím co otec zůstal sedět ohromen, šel jsem s Kate za ním, protože jsme se taktéž nemohli ubránit údivu. A před domem, věřte tomu nebo ne, jsme našli vysvětlení a čistý pramen jeho obrácení: Bessie Ewingová klidně přecházela venku na cestě a čekala na něho. Když přišel, zavěsila se do něho s hrdým úsměvem ženského vlastnictví. Nikdo z nich nás neviděl, neboť byli k sobě těsně přitisknuti; Murdoch vypínal prsa, jako by už nesl velký buben Armády spásy.

Stáli jsme dlouho beze slov.

258$

„Tak takové je to,“ řekla konečně Kate. „Náboženství vede tuhle rodinu po všelijakých cestách.“ V jejích očích byl divný lesk, když se obrátila ke mně. „Jsme prapodivní lidé. Ale nedovedu pochopit, proč ty ještě zůstáváš v tomhle domě.“

Neodpověděl jsem.

Když viděla mé váhání, zasmála se krátce, položila mi ruku okolo ramen a přitiskla svou stále suchou a rozpraskanou tvář na mou.

„Hochu zlatý,“ řekla potom, „život je zpropadená záležitost.“

Obrátila se a šla do kuchyně, zatím co já zvolna stoupal po schodech. Ačkoliv jsem měl na sobě pracovní šaty, lehl jsem si na postel, neboť jsem neměl dost vůle, abych se převlekl. Kate přesvědčila Tatiho a babičku, aby s ní šli na čaj k ní do Barloanu. Pak jsem slyšel zabouchnutí hlavních dveří, když odcházeli. Sophie už také odešla domů, takže jsme byli s dědečkem sami v domě.

Odpoledne bylo velmi klidné. S rukama za hlavou jsem se snažil vyvolávat vidiny, které byly skvělými možnostmi úniku – nebylo divu, že mě Reid nazval „smutný snílek“. Ale byl jsem nucen zůstat na zemi, neboť jsem se ponořil do opětného probírání výjevu, který se právě odehrál dole; moje mysl se jím zabývala, jako když pes ohryzává suchou kost – bez naděje, že by se nažral – jen jako druh nervosní vytrvalosti.

Bylo to jako štípnutí, jež mělo zničit ještě ony iluse, které mi dosud zbývaly. Murdochův návrat k víře prostě zesměšňoval mou dřívější náboženskou horlivost. Tatiho posedlost penězi, směšná a ponižující, stala se utkvělou představou. Pil čaj bez cukru a bez mléka, byl živ vlastně jen o hrachové kaši a svlékal se potmě, aby ušetřil plyn. To, co dělal se zbytky mýdel a svíček, bylo neuvěřitelné. Když se něco doma poškodilo, spravoval to sám. Příštího dne jsem ho našel s kusem kůže a s hřebíky, jak si podrážel boty.

Bože! Jak jsem nenáviděl peníze! Pobuřovala mě již jen pouhá myšlenka na ně. A přece jen jsem se v téže době denně snažil mít tolik, abych mohl studovat na universitě svou zamilovanou biologii. Katina otázka mi stále procházela hlavou.

259$

Proč jsem neodešel z tohoto domu? Snad jsem byl sláb a bál se odvážit do neznáma. Ale byl tu jiný důvod. Nepramenil z citu, nýbrž spíše z vrozeného smyslu pro odpovědnost, který jsem zdědil bezpochyby od některého předka z babiččiny strany, člena slavné Ligy skotských presbyteriánů na ochranu církve; proto jsem se cítil neschopen opustit dědečka. Jistě by se mu něco přihodilo, kdybych nad ním nebděl. Ale ať už tu byla jakákoliv příčina, byl jsem připoután až do záhuby k tomuto městečku.

Bezděčně jsem si připomněl Alison, neboť jsem byl krůtě postižen nespravedlností jejího klidu; ačkoliv jsem po ní toužil, přece jen se mi vetřela na mysl Lewisova dobrodružství. Nebylo pochyby, že byla velmi ubohá, ale přece jen jsem počal pociťovat jako známku žalostné slabosti, že jsem nikdy neprožil něco podobného, jak on popisoval. V románech, které jsem četl, mladí muži mého rázu byli vždy uvedeni ve zralost nějakou hezkou ženou, odloučenou od manžela – ovšemže ne vynikající kráskou, ale obvykle roztomilým stvořeníčkem s veselýma očima a velkomyslnými ústy. Ale cožpak byla jen jediná taková v Levenfordu? Usmál jsem se trpce pouhé marnosti této myšlenky. Učedníci znali různá děvčata, která pracovala v barvírnách, ale už jen pouhý vzhled jejich drzých červených obličejů, drsná hantýrka, kterou mluvila, když šla okolo nás zahalena v šátcích, by postačily uhasit i Lewisův žár, neřku-li mé chřadnoucí srdce. Zhluboka jsem si povzdechl a začal svlékat pracovní šaty.

Najednou jsem zaslechl hlas domovního zvonce. Ačkoliv to bylo klidné zazvonění, přece jen mě vyrušilo: právě nyní více než kdy jindy bylo velmi obtížné jít otevřít.

Sešel jsem dolů. Na prahu stála úplně cizí slušná žena středních let, oblečená v šedé šaty; měla také šedé vlněné rukavice, černý klobouk a kabelku. Vypadala, jako by se živila prací svých rukou jako nějaká hospodyně anebo osoba zvyklá poroučet – a byla, což mi bylo divné, neklidnější než já. Zdálo se mi, jako by čekala na blahovolnou roušku večera, dříve než se odvážila přiblížit se k dveřím Lomond View.

„Je to dům pana Gowa?“

260$

Mé srdce, které se vzmužilo její bojácností, mi spadlo do kalhot. „Ano, bydlí zde.“

Přestávka. Začervenala se? Přinejmenším nevěděla jak dál, prohlížela si mě a pak začala „od lesa“. „Jste jeho syn?“

„Ne, ne zcela … jsem jeho příbuzný.“ Nechtěl jsem se zaplést do něčeho, ale současně jsem poznal, že situace je příliš temná, choulostivá a nebezpečná, aby se projednávala mezi dveřmi, kam bylo vidět z ulice. „Nepůjdete dál na okamžik?“

„Děkuji vám laskavě, mladý muži.“ Mluvila s pečlivou všestranností a následovala mě do salonu, kde jsem uznal za vhodné rozsvítit, protože bylo šero. Bez vyzvání si vzala židli, sedla si na její okraj a rozhlížela se po studené svatyni, v níž oceňovala různé předměty s pozorným souhlasem.

„Docela v pořádku… Máte to tady moc hezké. To je krásný obraz.“

Čekal jsem mlčky, neboť jsem nevěděl, co se z toho vyvine. Návštěvnice nikoliv bez ostýchavosti přestala prohlížet „Vládce rokliny“ a prohlížela si mne.

„Věřím pevně, že jste jeho syn.“ Pak se trošku usmála. „On vám jistě nařídil, abyste to neříkal. Nevadí – oceňuji vaši diskrétnost. Je doma?“

„Kdybyste byla tak laskava a řekla mi, co si přejete…“ navrhl jsem jí.

„Dobrá, povím vám to.“ Opět trochu rychle potlačeného úsměvu. „Vězte, že jsem vážená vdova. Myslím, že vám tohle vysvětlí všechno.“

Otevřela kabelku a podala mi z ní dva papíry. V jednom jsem poznal s hrůzou dopis, psaný dědečkovým písmem, o jehož pravosti nemohlo být pochyb. Druhý byl list novin s „Malým oznamovatelem“, kde v rubrice „Nabídnutí k sňatku“ byl zatržen tento inserát:

Vysoce vážená vdova, čtyřiačtyřicetiletá, tmavovlasá, střední postavy, citové povahy, umělecky založená, středních poměrů, ráda by poznala pána příjemného zevnějšku, přednost má ten, kdo chodí do kostela, s dobrým domovem a řádnými úmysly. Malá rodina není překáž-

261$

kou. Doporučení budou poskytnuta a vyměněna. Nabídky do pošt. schránky č. 314.

Byl jsem ohromen. Nemusil jsem číst dědečkův dopis – ona sama byla na něj skromnou odpovědí.

„Dostala jsem šest nabídek … ale vaše … páně Gowova byla tak krásná, že jsem ho navštívila nejdříve.“

Byl bych se mohl uválet smíchy, kdyby mi nebylo do pláče. Vykřikl jsem skoro divoce: „Tak ho navštivte, paní! Jděte přímo nahoru! Nejvyšší poschodí, první dveře vpravo.“

Vzala papíry, uložila je opět úhledně do kabelky a povstala sebevědomě jako dívka.

„Řekněte mi ještě tohle: je brunet nebo blondýn? Můj první manžel byl brunet a myslím si, že by mi změna neškodila …“

„Ano, ano,“ vpadl jsem jí do řeči, abych se jí zbavil. „Je plavovlasý. Ale jděte nahoru a podívejte se sama … Jen jděte nahoru!“

Odešla tedy nahoru a já čekal na její výkřik bezprostředního zklamání. Ale nic takového se nestalo – minula dobrá půlhodina, než opět sešla – jen její výraz, ačkoliv prozrazoval též zklamání, obsahoval víc potěšení než výčitek.

„Váš strýc je velmi milý pán,“ svěřila se mi s neurčitě záhadným hlasem. „Ale není tak mlád, jak jsem čekala.“

Když odešla s tímto projevem nevole, letěl jsem k dědečkovi.

Seděl s perem v ruce u stolku a byl zase ponořen do řešení nějaké soutěže o ceny.

„Roberte, tady vyhraji určitě první cenu. Poslechni si to …“

„Co tvá návštěvnice? „ přerušil jsem ho.

„Ach, ta!“ ušklíbl se nad ní v nemilosti. „Byla by mě utrápila. A pak přesně řečeno, není možno najít rým na její jméno.“

Nemohl jsem si už pomoci a odvrátil jsem se v záchvatu smíchu, který byl z poloviny křečovitý. Dědeček se nepohnul – díval se jen na mne přes brýle mírně ohromen, ale neotřesen – jako pomník úctyhodnosti.

262$

Dole jsem si vzal čepici a rukavice. Šero houstlo a slibovalo brzkou hru světel a veselého sobotního ruchu v městě. Moje nálada se nevysvětlitelně zlepšila. V Reidově bytě se asi bude provozovat hudba a snad tam také bude Alison s matkou. Rozhodl jsem se, že tam zajdu a smířím se s Jasonem. Ale dřív tu byl „Létající horal“.

Každou sobotu odpoledne v pět hodin zastavil se v Levenfordu na dvě minuty expresní vlak, označený v jízdním řádě jménem „Létající horal“ a jezdící na trati Port Doran – Londýn, aby tu mohli nastoupit cestující ze západního pobřeží. Byl to přepychový vlak, červeně a zlatě natřený, se spacími a jídelními vozy, v nichž bylo vidět okny bělostné ubrusy a třpytící se stříbrné příbory pod elektrickými lampami se stínítky. Jen se dívat, jak tento zářící vlak vyjíždí zvolna z nádraží k další pouti do velkého města na jihu, bylo takovým požitkem, že se při něm bouřila krev a zvedala v prsou divoká, marná, ale přece neumírající naděje, že také já jednou usednu na měkké polštáře v záři jemných růžových světel tohoto vlaku.

Bleskl jsem okem po hodinách. Byl právě čas. Rozběhl jsem se tmavou cestou.$

«KAPITOLA 4.»

Této zimy se Levenfordský filosofický klub pokusil vymanit se z nízké úrovně, která už dříve vyvolala Reidův posměšek. Kdysi to byl přední klub, utvořený podle Edinburské spekulativní společnosti. Nyní byl novým presidentem McKellar, který zařídil znovuzavedení veřejných přednášek, jež dříve klub tak proslavily.

Tati už nebyl členem tohoto klubu. Přehnal snahu po získání známostí k urychlení svého postupu v úřadě a členové proto jeho společnost ostře odmítali; dospěl tudíž k názoru, že roční příspěvek je neospravedlněný výdaj.

O přednáškách jsem nevěděl, až jednou koncem listopadu, když jsem šel po ulici a potkal pana McKellara, dostal jsem od něho beze slova lístek. Byl to mlčelivý člověk a toto nespolečenské jednání, korunované tím, že se ani nezastavil v chůzi, bylo pro něho příznačné. Na lístku bylo natištěno: Profesor Mark Fleming přednáší o malarii v místnostech Filosofického klubu Vstupenka pro jednu osobu. 30. listopadu.

Vyznačeného večera jsem přišel rozdychtěn do místnosti klubu – ovšem s pocitem, že sotva zahojené rány budou znovu bolestně otevřeny. Seděl jsem trapně zaklíněn mezi tlustými červenolícími měšťany, usedlými a dobře vypadajícími v šatech z dobrých látek. Zarděl jsem se, když McKellar přejel po mně zrakem, aniž dal najevo, že si mne povšiml. Ale ve chvíli, kdy profesor Fleming počal hovořit, podlehl jsem kouzlu jeho osobnosti i jeho přednášky.

Mark Fleming byl profesor zoologie na wintonské universitě, asi čtyřicátník, hubené postavy a tmavých vlasů, ostrých rysů, přistřižených vousů a jasných pronikavých očí. Stal se

264$

známým svou badatelskou činností o dvojdyšné rybě bahníku a tím, že se odvážil do neprobádaných končin na horním toku Amazonky. Dnes, protože mluvil k laikům, byla jeho přednáška populárně vědecká. Ale bylo v ní dost vědy, aby se mi vzbouřila krev.

Začal prvními zprávami o této nemoci a zmínil se o spoustách, které natropila, jakož i o dřívějších mylných theoriích o jejím vzniku. Pak přešel k prvním vědeckým činům při zdolávání tohoto problému; popisoval pokusy Ronalda Rosse isolovat bacila – toto velkolepé a namáhavé bádání, jež bylo konečně korunováno objevem „sporozoitů“ v slinných žlázách tropického komára. Na projekčním plátně na konci sálu nám Fleming promítal barevné mikrofotografie, na nichž byly výtečně patrny stavy vývoje tohoto parasita. Odhalil nám jeho běh života, jeho pochod krví různých nositelů, z nichž jeden je člověk. Shrnul ochranná opatření, která vymýtila tuto nákazu z celých krajů a která – o tom nám dal klasický příklad – umožnila dostavění Panamského průplavu.

Když skončil, zhluboka jsem vydechl. Chtěl jsem mu položit plno otázek, které by mu prokázaly můj žhavý zájem o jeho přednášku. Avšak obklopili ho „důležití“ lidé, kteří, ačkoliv s ním vedli hloupé a prázdné řeči, znemožnili mi k němu přístup. Najednou se podíval na hodinky, rozloučil se se všemi a odešel doprovázen úsměvy a stisky rukou, aby chytil poslední vlak domů.

Povzbuzení z této přednášky, která oživila mou horoucí lásku k vědě, trvalo několik dní. Vystřídal je pak protiklad hlubokého stísnění. Týden jsem chodil s očima upřenýma do země a trpěl zoufalstvím prohraného života. Pak jsem znenadání dostal nápad. Obyčejně mě napadly velké věci přes noc, jenže, ač bývaly zdánlivě skvělé, neobstály v kruté logice, kterou jsem sám proti nim uplatnil. Avšak tento nápad byl jiný – vyrůstal a mohutněl jako nezadržitelný jas úsvitu. Kul jsem plány rozčileně, ale s všemožnou péčí.

Příští sobotu jsem si zadržel pět šilinků ze mzdy, rychle se převlekl, sbalil si své nejdrahocennější věci a sešel do kuchyně k obědu.

265$

„Honem, babičko!“ Usmál jsem se na ni. „Chci chytit vlak v jednu třicet. Chystám se na velkou výpravu.“

Stará žena byla sama v kuchyni. Přinesla mi talíř dušeného skopového, ale bez úsměvu v odpověď na má slova, což mě překvapilo vzhledem k novému přátelství, jež jsme uzavřeli. Potom, dříve než usedla k svému háčkování, při němž čekala, až přijde Tati, který v sobotu chodil domů vždycky později, podala mi beze slova s výrazem podivné zdrželivosti korespondenční lístek.

Vzal jsem jej a četl s rostoucí nevolí. Proč mi lidé nedají pokoj? Osudný lístek měl tištěné záhlaví PRESBYTER SVATÝCH ANDĚLŮ a text zněl: „Můžeš mě navštívit v neděli odpoledne ve čtyři hodiny?“ Podepsán byl J. J. Roche.

Ještě trochu dopálen, ale už s mizející zlostí roztrhal jsem lístek a hodil jej do ohně.

Babička se zdála velmi zaměstnána svým háčkem, avšak za okamžik, aniž vzhlédla, se zeptala:

„Tak ty tam nepůjdeš?“

Potřásl jsem vzdorovitě hlavou.

Připadalo mi, že se babičce převelice líbí háčkování. Ale její hlas zněl opatrně.

„Dejme tomu, že přijde sem. Co mu máme říci?“

„Řekni mu, že nejsem doma,“ zamumlal jsem s uzarděním.

Zvedla oči a zadívala se na mne. Poznenáhlu se jí objevil na tváři slabý úsměv, který se prohloubil, když vstala.

„Dám ti ještě trochu masa, nastávající muži!“

Babiččin lichotivý souhlas mi pomohl získat sebevládu. Tato zpráva s onoho světa – tak jsem si navykl dívat se na svou žhavou minulost – mnou poněkud otřásla, abych byl upřímný. Měl jsem opravdu rád kanovníka Rochea a cítil jsem, že jsem se k němu nechoval hezky; také má hrdá lhostejnost k náboženství mě neuchránila od zlých výčitek svědomí. Ale má mysl byla příliš vysoko rozdychtěna, aby mohla být zastrašena. Pustil jsem celou věc z hlavy a povzneseně jsem spěchal se svým balíkem k wintonskému vlaku.

Účel mé výpravy mě udržoval po cestě v dobré náladě. Když jsem ve tři hodiny dojel do Wintonu, sedl jsem do ze—

266$

lené tramvaje, jedoucí ke Gilmore Hillu, a octl jsem se opět tváří v tvář šedé, nehybné a povznášející budově mých snů. Nyní jsem byl starší a nesnadněji zastrasitelný, ale když jsem vstoupil hlavní branou do university a blížil se k zoologickému oddělení, začalo mi srdce přece jen tlouci rychleji. Vyznal jsem se tu docela dobře. S touhou v duši jsem si kdysi prohlížel tato místa, když jsem zde skládal zkoušky pro Marshallovo stipendium. Nyní jsem jen zběžně nahlédl do prázdné velké posluchárny a pak jsem zaklepal na dveře s výplní z matného skla a s nápisem LABORATOŘ. Když nikdo nešel otevřít, zaklepal jsem silněji. A pak, když stále nikdo nepřicházel, otevřel jsem směle dveře a vešel dovnitř.

Byla to dlouhá, vysoká místnost, osvětlená mnohými vysokými okny. Na dlouhých stolech byly řady drobnohledů nejnovějších typů Zeissových výrobků. U každého místa byly dvojité stojánky s rozpouštědly, láhve na kapání anilinové červeně a metylenové modře, čistý líh, kanadský terpentin – prostě všechno, co si jen srdce mohlo přát. Velký elektrický odstřeďovací přístroj bzučel pod ochranným drátěným příklopem. Některé složité aparáty, které jsem ještě nikdy neviděl, bublaly před řadou porcelánových výlevek. Na konci místnosti jsem zpozoroval štíhlého muže ve žlutém pracovním plášti, který obsluhoval klec s morčaty.

Šel jsem zvolna kupředu s balíkem pod paží, zpola omámen aromatickou vůní terpentinu, smíšenou s ostrým pachem formalinu a pronikavým zápachem etheru. Odpolední slunce se opíralo do tohoto božského prostředí. Když jsem se přiblížil, muž v pracovním plášti se obrátil a tázavě se na mne zadíval.

„Nu?“

„Mohu, prosím, mluvit s profesorem Flemingem?“

Jak už jsem řekl, byl to vysoký, trochu schýlený padesátník, se žlučovitou pletí a rozcuchanou bradou. Měl dlouhý nos a jeho vpadlé tváře měly hluboké vrásky. Obrátil se zpět ke kleci, zručně chytil morče a podkožní stříkačkou, kterou držel mezi ukazovákem a prostředním prstem levé ruky, jemně vstřikl zvířeti stiskem palce několik kapek kalného roztoku.

267$

Zatím co prováděl tento úkon, odpověděl:

„Profesor tu není.“

Sevřelo mě kruté zklamání.

„Kdy přijde?“

„V sobotu sem chodí zřídka kdy. Jezdí na weekend do Drymenu.“ Další morče dostalo injekci a bylo vráceno do klece. „Přijďte v pondělí!“

Úplně zničen jsem zabědoval: „Mohu se uvolnit jen v sobotu.“

Dokončil injekce a když hodil stříkačku do roztoku karbolu jedna ke dvaceti, podíval se na mne zvědavě.

„Mohu vám něčím prospět? Jsem hlavní laborant Smith. Co si přejete?“

Nyní byla přestávka.

„Hledám zde práci.“ Srdce mi učinilo hrozný skok, když jsem odhalil toto své největší tajemství, ale pokračoval jsem statečně. „Chci zde pracovat – v této laboratoři – pod vedením profesora Fleminga. Minulý týden jsem ho viděl v Levenfordu; já jsem odtamtud. Vezmu jakoukoliv práci… i kdybych tu měl jen krmit morčata.“

Laborant se suše zasmál – aspoň jeho strnulý a těžký výraz poněkud polevil.

„Tahle nekrmíme. Kde pracujete teď?“

řekl jsem mu to. Pak jsem rychle dodal: „Nenávidím svou práci. Mám rád vědu … nejvíc zoologii… vždycky jsem ji měl rád. Studoval jsem ji léta – ve škole i doma. Jen kdybych tu mohl začít – já bych se už vypracoval – budu dělat cokoliv – za pět šilinků týdně a spát budu na zemi.“ Rozvázal jsem balík. „Přinesl jsem ukázat své sbírky profesoru Flemingovi. Prosím vás, podívejte se na ně! Dokáži vám, že nelžu.“

Byl rozhodnut mě odmítnout, protože jeho dlouhý obličej se opět zatvářil nepříjemně. Pak s pohledem na hodiny se rozmyslil jinak.

„Ukažte mi tol Mám deset minut času, než připravím sterilisátor.“

Zavedl mě k jednomu prázdnému stolu, sedl si před něj

268$

na stolici a díval se, jak třesoucími se prsty rozbaluji své poklady. To se ví, že jsem se bál, ale touha a naděje se mi ozývaly v hrudi. Cítil jsem, že bych mohl přesvědčit tohoto pochybovačného a zamračeného člověka o svých pravých a jedinečných schopnostech. Přinesl jsem všechny své sbírky. Ale nenamáhal jsem se ukazovat obyčejné druhy. Přešel jsem hned ke vzácnostem, jako byl můj láčkovec, nezařaděné mechovky a nesrovnatelné mrskavky.

Zatím co jsem je nervosně popisoval, poslouchal mě pozorně a porovnával všechno bedlivě zpod svých těžkých víček. Jednou nebo dvakrát kývl na souhlas a několikrát potřásl hlavou. Když jsem otevřel krabici s preparáty, projevil první známky zájmu. Nakláněje se kupředu vzal si krabici a prohlížel si jedno sklíčko po druhém proti světlu. Pak si přitáhl drobnohled takovým pohybem, jako když si virtuos klade housle pod bradu, a počal je studovat; já stál vedle něho a ani jsem nedýchal. Jeho ruce byly potřísněné a špinavé, zápěstí kostnaté a vystupující z rukávů laciné košile. Ale jeho dlouhé prsty byly neuvěřitelně citlivé a pohybovaly čočkami s bezstarostnou, ale účinnou přesností.

Trvalo mu nečekaně krátkou dobu, než prohlédl celé mé drahocenné dílo. Tři sklíčka poctil druhou prohlídkou, pak se narovnal, podíval se na mne a zatahal se za rozcuchanou bradu.

„To je všechno?“

„Ano,“ odpověděl jsem velmi nervosně.

Nato vylovil z kapsy krabičku s tabákem a ukroutil si cigaretu, kterou zapálil o plamen Bunsenova hořáku na stole.

„Takovou sbírku jsem měl také, když jsem byl ve vašem věku.“

Zíral jsem na něho s úplným překvapením; nečekal jsem, že tohle řekne.

„Možná, že některé preparáty nebyly tak dobré. Jen šroubatka byla lepší. Navštěvoval jsem kurs Paxtonovy večerní školy na londýnské polytechnice a každou neděli jsem si propotil vnitřnosti v Surreyských bažinách. Myslil jsem, že ze mne bude druhý Cuvier. To bylo před třiceti lety. Podívejte se na

269$

mne, jak vypadám teď! Mám služby až po krk. Dostávám týdně padesát grošů a musím podporovat nezhojitelně nemocnou ženu.“ Zamyšleně polkl kouř. „Snažil jsem se dostat se výš zadními dveřmi – jedinými, které byly pro mne otevřeny. Ale bylo to marné, mládenče. Chcete-li se stát plukovníkem, nesmíte začínat jako prostý vojín. Zůstal jsem laborantem celý život.“

U srdce jsem měl klesající pocit. „Ale myslíte, že mé práce za něco stojí? Řekl jste, že některé preparáty jsou dobré.“

Pokrčil rameny.

„Jsou dobré za předpokladu, že jste je připravoval starým dutým nožíkem,“ mrkl na mne. „Vidíte, že se v tom vyznám.

Sám jsem pracoval také tak. Ale my tu máme elektrické mikrotomy. Ruční práce už není ve vážnosti.“

„Nemohl bych alespoň dostat práci v laboratoři?“ třásl jsem se úzkostí. „Přes to, co jste mi řekl, chci zde pracovat.

Třeba jako pomocník.“

Zasmál se krátce.

„Umíte připravit Rouxův roztok? Umíte začadit stopadesát registračních bubnů za půl hodiny? Dokážete oddělit rozdělené buňky ve čtyřbuněčném stavu štěpení? To trvá pět let, než se tomu pořádně naučíte. Víte, že mému pomocníku je šedesát? Dnes jsem mu dal volno, protože ho trápí reuma!“

Jeho rty se usmívaly, ale jeho pohled byl trpký a smutný. „Chcete-li slyšet mou radu, tak poslouchejte: ten svůj plán pusťte z hlavy! Nepopírám, že máte schopnosti pro tuhle vědu. Ale bez peněz a bez doktorského diplomu máte zavřené dveře. Vraťte se ke svým strojům a zapomeňte na tohle! Strojník na velkém parníku nemá špatný život. Dal bych za to nevím co, kdybych si mohl prohlédnout svět na nějaké nákladní zaoceánské lodi!“

Pak bylo ticho. Začal jsem mechanicky ukládat své sbírky

do krabic, zabalil je opět do papíru a ovázal motouzem.

„Neberte si to tak k srdci!“ řekl, když jsem byl s balením hotov. „Myslil jsem to s vámi co nejlépe.“ Podal mi ruku.

„Sbohem a mnoho štěstí!“

Vyšel jsem z laboratoře a sešel s opuštěného vršku. Slunce

270$

už zapadalo a vrhalo růžové světlo na šedé plochy. Nejel jsem tramvají, nýbrž pokračoval přes park pěšky. Svěží vítr proháněl spadané listí podél cest, kde vířilo, jako když děti běží ze školy. Neviděl jsem, ani jsem nevnímal krásný soumrak. V mém zklamání počala se rozpoutávat stále větší a větší bouře odporu. Odmítal jsem věřit, co mi Smith řekl. Všechno byla lež! Příští týden chtěl jsem přijet znovu, abych se setkal osobně s profesorem. Nic mi nesmělo zabránit v dosažení mého cíle.

Ale přece jen v hloubi duše jsem věděl, že laborant má pravdu. Byl snad zatrpklý a nepříjemný, ale mluvil upřímně. Čím déle jsem přemýšlel, s tím větší jistotou jsem si uvědomoval, že můj plán, vstoupit do zoologického oddělení jako praktikant, byl neproveditelný. Byl to případ, kdy přání bylo otcem myšlenky. Jediný způsob, jak se tam dostat, byl studovat a platit školné, což jsem ovšem nemohl dělat. Ale nejvíce mě ranila lhostejnost, s jakou Smith odbyl mé sbírky. Je pravda, že je trochu pochválil. Ale protože jsem ve své bláhovosti očekával víc, zničila tato skrovná pochvala mé naděje do budoucna úplně. Závan hořkosti roznítil ve mně oheň. Bylo divné, že jsem nebyl malomyslný, nýbrž uražený a zuřivý, takže když jsem dospěl do středu města a uvědomil si bezvýznamnost balíku, s nímž jsem se stále vlekl, posedlo mě znenadání osudové rozhodnutí. Zase jsem neměl úspěch. Bylo mi souzeno, že nikdy nebudu sloužit své milované vědě. Chtěl jsem tedy všechno ukončit nadobro a naráz.

Prošel jsem po Buchanan Street a vešel do Argyll Arcade, kryté to pasáže, vedoucí do Argyll Street, kde bylo plno krámků, prodávajících všelijaké zvláštnosti. Vedle krámu, v němž bylo možno koupit modely strojů, jsem nalezl krám, který jsem hledal. Ve výkladní skříni měli akvarium se zlatými rybkami, vedle něho byly suchary pro psy a mravenčí vajíčka, a okolo toho všeho byla změť pastí na myši, sítí na motýly, různé předměty z gumy a archy poštovních známek. Nad tím se skvěl nápis BAZAR PRIRODNIN A VÝMĚNA.

V krámu jsem čekal a dýchal roztodivné plesnivé zápachy,

271$

dokud se v pozadí nevynořil zpod závěsu malý ztrápený mužík v černých obnošených šatech.

„Chci prodat své sbírky.“

Opět jsem rozbalil svůj balík, ale tentokrát prudkými prsty.

„Jsou tu skvělé věci,“ řekl jsem, když jsem vyložil krabice na pult. „Jen se podívejte na tyhle vážky!“

„My teďka nekupujem.“ Mluvil s námahou jakýmsi hrdelním šepotem, nasadil si na nos skřipec, prohlížel pečlivě sbírky a všechny kousky potěžkával v bílých vlhkých prstech.

„Tohle se dneska nežádá.“ Když skončil prohlídku, řekl s politováním: „Dám vám za všechno sedmnáct a půl.“

Podíval jsem se na něho opovržlivě. „Jak to? Vždyť jen tahle žlutá vážka stojí libru. Viděl jsem to v londýnském katalogu.“

„No jo – ale tady není Londýn. Tady je Argyll Arcade.“ Mluvil stále stejně chraptivě jako dříve – buď byl hrozně nachlazen, nebo měl nějakou chorobu hlasivek. Jeho chování bylo zcela lhostejné. „Víc nemohu dát. Buďto přijmete, nebo toho necháme.“

Měl jsem stále větší zlost. Nikdy předtím jsem nezkusil rozdíl mezi kupováním a prodáváním. Sedmnáct šilinků a šest pencí za pět let práce – za ony divoké, nesnadné a nebezpečné výstupy na Longcrags, za ony dlouhé hodiny píle, prodloužené do noční doby … Byla to hrozná urážka. Ale co jsem měl dělat?

„Tak přijímám.“

Když jsem opustil krám bez svého břemene, cítil jsem se lehký jako pták. Hlava se mi točila, neboť s penězi, které mi dal, a se zbytkem svých pěti šilinků jsem měl v kapse víc než libru. Bylo šest hodin a město bylo zaplaveno světly. Chtěl jsem se bavit!

Na rohu Queen Street jsem nalezl malou restauraci. Vypadala útulně a ve výkladní skříni měla lákavě vystavenu bílou rybu a krvavé maso mezi dvěma obrovskými artyčoky. Vešel jsem létacími dveřmi, přešel měkký koberec a usedl v boxu na plyšové sedadlo.

272$

Restaurace byla malá, přespříliš čalouněná staromódním způsobem a diskrétně osvětlená elektrickými svíčkami s růžovými stínítky, jimž jsem se tak často obdivoval v jídelním voze „Létajícího horala“. Byl jsem neklidný, když se ke mně blížil číšník s nakadeřeným vousem a škrobenou bílou zástěrou, která mu dosahovala skoro až na zem. Ale přesto jsem zmužile objednal dobrou večeři, skládající se z ledvinkové polévky, telecího masa se žampiony a italské zmrzliny. Pak mi vtiskl do ruky vinný lístek. Zbledl jsem, ale přece jsem se rozhodl, a hlasem, který se jen lehce zachvěl, jsem objednal láhev Chianti.

Jedl jsem zvolna: už dávno jsem neochutnal tak vydatné a chutné jídlo. Víno mi nejdřív stáhlo jazyk a tváře, ale vytrval jsem a poznenáhlu mě uchvátila jeho drsná příchuť a příjemné teplo, které se ve mně šířilo při každém doušku. Restaurace nebyla příliš navštívena, ale přece jen v boxech byly jedna nebo dvě dvojice. Naproti mně hostil muž příjemného zevnějšku kyprou tmavovlásku v koketním kloboučku. Díval jsem se na ně s roztouženýma očima, jak se smáli a tiše hovořili s hlavami těsně u sebe.

Účet činil devět šilinků. Byla to obrovská částka, ale dnes mi bylo všechno lhostejné. Dopil jsem, dal číšníkovi šilink spropitného, poděkoval se zadostučiněním na jeho úklonu a vyšel spokojeně.

Jaká to byla skvělá noc! Záře světel, pohyb lidí a vzrušení na ulicích, příjemní a zajímaví lidé na chodnících. Konečně jsem žil! Pohřbil jsem svou posedlost a byl jsem volný. Od kamelota jsem si koupil Evening Times a pod lampou pročítal reklamy divadel a zábavních podniků. Měl jsem na vybranou mezi dvěma varieté, Edwardsovou hudební veselohrou a „zaručeně posledním vystoupením“ Martina Harveye v „Jediné cestě“. Z toho se mi nezamlouvalo pranic. Pak na konci sloupce jsem četl s radostí, že ve starém Královském divadle se hraje „Druhá paní Tanquerayová“. Zašel jsem k divadlu, koupil si sedadlo v lóži a vstoupil.

Ačkoliv jsem už přečetl dost věcí a nejasně si pamatoval, že mě matka kdysi zavedla v Dublinu na „Popelku“, nebyl

273$

jsem ještě nikdy v pořádném divadle. Když se opona zvedla, zmocnilo se mne silné pohnutí. Brzy jsem byl úplně unesen. To byl svět, který mi tak často tanul na mysli, kde lidé mluvili duchaplně a kde odvážné duše procházely čistým bílým ohněm. Všemi svými vnímavými a žíznivými smysly jsem hltal každé slovo.

Když jsem vyšel z divadla, byl jsem divoce opojen. Já také chtěl uchopit život oběma rukama, abych okusil ony rozkoše, které mi unikaly tak daleko. Žhavé a rozkošnické obrazy vyvstávaly smyslně přede mnou.

Divadlo skončilo brzy: bylo teprve půl jedenácté. Ulice však byly už daleko méně zaplněny než dříve; některé byly úplně opuštěny, když jsem se vydal na cestu k James Square, malému otevřenému místu ve středu města; na jedné jeho straně byla hlavní pošta a velký obchodní dům, jehož velké výkladní skříně byly osvětleny celou noc. Lewis mluvíval se znaleckým úsměvem a významně o tomto náměstí.

Začal jsem se neklidně procházet po širokém chodníku náměstí. Několik příslušnic druhého pohlaví činilo totéž; chvílemi se zastavovaly s neurčitým výrazem, jako by čekaly na autobus. Jedna byla nesmírně tlustá a přetékala všemi směry. Měla velký klobouk s péry a vysoké šněrovací boty na „pianových“ nohách.

„Hello, drahoušku!“ zašeptala ke mně mateřsky, když šla okolo mne.

Jiná byla vysoká a hubená, zahalená tajuplně v závoj a černě oděná. Šla velmi zvolna a nepatrně ohnutá. Chvílemi zakašlala, ale zdvořile do kapesníku. Usmála se na mne tak unaveně, že mi až stydla krev. Zastavil jsem se zmaten a polekán. Neviděl jsem žádnou ženu, která by se aspoň vzdáleně podobala vidinám mé vzrušené fantasie. Snad budu mít větší štěstí uprostřed náměstí.

Přešel jsem jízdní dráhu k malému ozdobnému parku, v němž byly sochy a křižující se cestičky. Tam bylo temněji a romantičtěji. A tam bylo také víc procházejících. Povzbuzen příslibem stínů šel jsem po ústřední cestě. Blížilo se ke mně děvče, jehož postava se mi ve tmě zdála mladistvá a svůdná.

274$

Když přešla, šel jsem dál a obrátil jsem se. Zastavila se a dívala se zpět na mne. Když viděla, že mám o ni zájem, obrátila se taktéž a zvolna s vyzývavým pohybem hlavy loudala se zpět.

Krev mi šíleně bouřila v žilách. Zastavil jsem se na chvíli. Mám jít za ní anebo čekat, až obejde park? Byl to kruh bez východu, takže byla nucena se tudy vrátit: sedl jsem si rozechvěle na lavičku na kraji cesty. Jen jsem si všiml, že na lavičce už někdo sedí, když mě oslovil mužský hlas:

„Nemáš cigaretu, hochu?“

Začal jsem prohledávat kapsy a vytáhl balíček cigaret. Nejasně jsem viděl, že je to starý člověk, sešlý – opravdový tulák.

„Děkuju. Sirku taky máš?“

Rozškrtl jsem spěšně pod bezlistými stromy v tmavém parku a přistrčil sirku k mužově cigaretě. Neklidný plamen ozářil na okamžik část jeho obličeje a pak uhasí.

Seděl jsem na lavičce dlouho a strnule. Pak jsem mu dal zbytek všech svých cigaret. Těžce jsem šel na nádraží. Nohy jsem měl tak slabé, že jsem se na nich sotva držel. Tak tak, že jsem chytil poslední vlak.

V oddělení jsem byl sám. Díval jsem se upřeně na dřevěnou stěnu, která rozdělovala oddíly vozu. Uvědomil jsem si, že v mém životě je všechno, ale všecičko zničeno. Prodal jsem sbírky, právo na budoucnost… za tohle.

Náhle jsem zahlédl ve stěně malý otvor, který tam vyvrtal některý zlomyslný cestující. Ačkoliv jsem byl zkrušen a zničen malomyslností, přece jen jsem vstal jsa hnán bezmeznou zvědavostí a přiložil oko k malému otvoru.

Ale vedlejší oddělení bylo prázdné – taktéž úplně prázdné…

275$

«KAPITOLA 5.»

Zima byla i nadále vlhká a mokrá. Nyní jsem byl přidělen k lehkému soustruhu, a protože jsem se už smířil s budoucností v kotlárnách, snažil jsem se získat zájem o stroje. Ale má mysl se toulala daleko jinde; dělal jsem chyby: viděl jsem, že se Jamie na mne zlobí.

Jednoho dne v polovině prosince přišel k mému soustruhu, mračil se a v ruce měl spojovací tyč.

„Koukej, Robie!“ řekl příkře. „Musíš se trochu sebrat.“

Začervenal jsem se až po uši; po prvé se mnou mluvil takovým tónem.

„Co jsem udělal?“

„Připravils továrnu o osm pracovních hodin. O zničeném materiálu ani nemluvím.“ Ukázal mi kus oceli. „ Říkal jsem ti, abys ji vrtal číslem dvě x. Vzals číslo čtyři a zkazils všechno.“

Viděl jsem, že jsem se z nepozornosti dopustil opominutí. Ale místo abych se cítil vinen, pociťoval jsem, že se ve mně probouzí zlost.

„Co na tom? Pro jednu tyč se továrna nepoloží.“

„Tak nemluv,“ odpověděl mi Jamie ostře. „Říkám ti to přímo, že je na čase, abys přestal bláznit a staral se o práci!“

Huboval mě nakvašeně ještě několik minut; když si tak vylil zlost, zahučel před odchodem: „Přijď k nám na večeři příští sobotu!“

„Děkuji.“ Zbledl jsem a rty se mi stáhly. „Nevadí-li ti to, tak raději nepřijdu.“

Stál chvíli tiše a pak odešel. Měl jsem na něho zlost, ale nejvíc jsem se zlobil sám na sebe. Věděl jsem, že má pravdu. Když jsem tak stál nabručen, přišel Galt od sousedního soustruhu.

„Viděl jsem, že ti dělá nohy. Na to je kabrňák.“

Galt byl hned ochoten postavit se proti jakémukoliv projevu

276$

nadřízenosti a v jeho přiblížení jsem vycítil sympatii dělníka k spoludělníkovi. Neholil se několik dní a jeho zjev byl obzvlášť nepořádný. Ale nemohl jsem se udržet, abych ho neodbyl.

„Mlč, člověče!“

Obrátil se uraženě. „Jen se tolik nenafukuji Po druhé si to rozmyslím, než ti přijdu na pomoc!“

Podjal jsem se znovu práce se vším úsilím. V příštích dnech jsem se snažil se zlepšit, ale nedařilo se mi to. Zacházel jsem s nástroji tak nedbale, že jsem se poranil dlátem na palci. Rána se znečistila a zhnisala; vznikl tam ošklivý vřed, na který mi babička dávala obklady. Cítil jsem, že se na mne Jamie smutně dívá, jako by si chtěl se mnou promluvit.

„Máš ošklivou věc na ruce,“ řekl konečně. „Zdá se mi, že se to nehojí.“

„To nic není,“ odpověděl jsem chladně. „Jen škrábnutí.“

Skoro jsem vítal bolest, kterou mi působila tato podbírající se rána. Moje mysl byla temná jako zimní nebe. Alison odjela do Ardfillanu. Odpovídala mi pravidelně na mé časté a roztoužené dopisy, ale nikdy ne dlouze. Když mi listonoš přinesl dopis, srdce se mi dusivě sevřelo. Vzal jsem si jej do svého pokoje, zamkl dveře a otevřel jej s třesoucími se prsty. Měla velké a kulaté písmo, takže na řádku se jí vešla jen tři nebo čtyři slova. Mé dychtivé oči brzy zhltly přeložený list. Cvičila usilovně dvě nové písně. Schubertovo „Zastaveníčko“ a Schumannovo „Věnování“. Chodila s matkou a Louisou bruslit na soukromý rybníček u jejich ardfillanského domu. Dr Thomas je byl jednou navštívit, pan Reid dvakrát. Všichni se těšili na ples. Nechtěl bych se ho také zúčastnit? Pročítal jsem dopis znovu a znovu. Ale nenalezl jsem tam to, po čem jsem toužil. Rychle jsem usedl a začal psát odpověď – žhavou a plnou výčitek – , do níž jsem vložil celou svou duši.

Týden před vánocemi se ke mně přiloudal v polední přestávce Lewis.

„Povídám, Shannone, příští sobotu mají v Ardfillanu ples. Pojďme tam spolu!“

277$

Zakousl jsem se do chleba se sýrem a snažil se zachovat klid. „Bojím se, že nedovedu dobře tančit.“

„Nevadí. Můžeš celý večer prosedět jako čekanka,“ zasmál se. „Já to dělám taky tak.“

„Nudil bych se tam.“

Ale Lewis pokračoval v dobře míněném úsilí, aby mě přemluvil. „Bude to skvělá zábava! Plno hezkých děvčat a báječný bufet. Dal jsem si poslat dva lístky. Opravdu musíš jít se mnou.“

Přestože jsem si umínil neukazovat své city, zmocnilo se mne nesnesitelné rozčilení. Neměl jsem večerní oblek; neuměl jsem tančit; opravdu jsem tam nemohl jít. Lewisova vlídnost a přátelství, jeho naléhání a nade vše povznesená lhostejnost, s jakou považoval tanec za samozřejmost jako ostatní příjemné věci v životě, působily na mne jako osten.

„Proklatě! Nemůžeš mi dát pokoj?“

Podíval se na mne překvapeně; potom pokrčil rameny a odešel. Vzápětí jsem se hluboce zastyděl. Celé odpoledne jsem se díval jen do stroje, v těle mě mrazilo a nebylo mi dobře.

V sobotu odpoledne jsem jel dělnickým vlakem do Ardfillanu. Několik hodin jsem se potloukal u moře po promenádě, která byla bičována prosincovými rozbouřenými vlnami. Když jsem se uchýlil s ohrnutým límcem za hudební pavilon na prázdném prostranství, počaly mě strašit vzpomínky na Gavina, které vyrostly z temnoty, jež mě obklopovala. Bylo to zde, kde mi o výročním trhu přísahal, že se nikdy nerozejdeme. Nebylo to dávno a přece se mi zdálo, že je to věčnost. Nyní byl Gavin pryč a já tu zůstal – a třásl se zimou na témž místě, kde jsme si plni naděje a odvahy slibovali, že dobudeme světa.

Před osmou hodinou jsem se vydal na cestu k radnici. Vmísil jsem se mezi hlouček lidí, který se tu shromáždil, aby viděl přicházet místní veličiny na ples, a čekal jsem venku na chodníku. Začalo drobně pršet. A už přijížděly první kočáry a automobily.

Skryt mezi diváky, jimiž byli hlavně sloužící, díval jsem se,

278$

jak hosté vcházejí – šťastní lidé, plní úsměvů a hovorů – ženy ve večerních šatech, muži ve fracích a bílých kravatách. Viděl jsem také vcházet Lewise, nastrojeného a napomádovaného až k bezvadnosti. Za okamžik jsem s překvapením zahlédl Reidovu rozložitou postavu spěchat po schodech. Konečně se objevila Alison s matkou. Přišly s velkou společností, v níž byla též Louisa a paní Marshallová. Srdce se mi zastavilo, když jsem viděl Alison v bílých šatech s klidně usměvavým obličejem a jasnýma očima, jak mluví s Louisou, právě když přecházely po koberci. Sotva zašla, ozvaly se z radnice první zvuky hudby. Srdce se mi zkrušilo v hrudi. Zaťal jsem ruce v kapsách a rychle odešel. Nejbližší tři čtvrti hodiny nejel žádný vlak. Zašel jsem do rybárny v zastrčené uličce u nádraží. Nejedl jsem nic od oběda a proto jsem si objednal za dvě penny porci smažených brambor. Sedě na lavici v tmavé místnosti polil jsem octem brambory, smažené na oleji, a jedl je prsty. Přál jsem si, abych se mohl opít. Chtěl jsem se ponížit do největších hloubek.

V pondělí ráno, když jsem šel v továrně do strojírny, potkal jsem Lewise. Jakýsi zvláštní pocit mě přiměl k tomu, abych se zastavil a usmál se na něho – ne s omluvou, nýbrž s přímostí světáka.

„Koukej, kamaráde,“ řekl jsem. „Musíš mi odpustit, že jsem si minulý týden na tebe tak vyjel. Bavil ses dobře v sobotu?“

„Ano,“ odpověděl podezíravě. „Nebylo to zlé.“

„Víš“ – můj úsměv se rozšířil – „já měl skvělé rande s jednou ženskou. Je to mladá vdova, s kterou jsem se seznámil ve Wintonu, a měl jsem zlost, žes mě chtěl připravit o zábavu.“

Jeho obličej se zvolna vyjasnil. „Tak proč jsi to neřekl hned, ty osle?“

Zasmál jsem se a mrkl zkušeně.

„Tos měl štěstí!“ Podíval se na mne závistivě. „V Ardfillanu nebylo nic kloudného. Bylo to tam hrozně naobědvané. Měla rozum, žes tam nešel.“

Tato má ubohá lež mě na chvíli povzbudila, ačkoliv mi brzy

279$

přinesla jako protiklad znechucení. Uzavřel jsem se do sebe víc než kdy jindy, vyhýbal se lidem a zakládal si na osamělosti. Kdykoliv mě Kate pozvala k sobě domů, našel jsem si vždy nějakou výmluvu. Reida jsem viděl velmi málo. Jednou, když jsme se potkali, usmál se na mne podivně.

„Udělám pro tebe, co mohu nejlepšího, Shannone.“

„A co?“ zeptal jsem se překvapen.

„Nechám tě o samotě.“

Odešel jsem. Nemohl jsem mu na to říci pranic. Byl jsem smrtelně unaven a měl jsem všeho až po krk. Bylo zvláštní, že jediná bytost, k níž jsem se utekl, byla babička – snad mě přitahovala její skálopevná stálost. Kde dědeček byl zmítán vichřicí jako stéblo slámy bez kořenů, které by je mohly udržet, babička čerpala podporu a posilu z hlubokých pramenů svého venkovského původu – skoro ze země, z níž pocházela. Sedával jsem s ní dlouho do noci u kuchyňského stolu a naslouchal jejímu vyprávění o její mladosti na statku v Ayrshiru; jak dělali sýr; jak nosila čerstvě pečené ovesné koláče žencům na pole; jak se dívala na chasu, která skončila vybírání bramborů a tančila ve stodole za zvuků houslí. Víc a víc jsem si všímal jejích selských „chytráctví“ – na příklad jejího zvyku vybírat hrách z polévky a shromažďovat jej do kroužku okolo talíře, takže jej pak mohla jíst s pepřem a solí. Oplývala také venkovskými úslovími (jako „z řepy cukrovky můžeš dostat ústřel“, nebo „dokud není máj pryč, nevšímej si mraků“) a udržela si stále lásku k vaření „lektvarů“. Její paměť, zvláště pro rodinná data, byla obdivuhodná. Svým háčkem dovedla stále ještě uháčkovat skvostné a bohatě zdobené krajky, které nosila na límečku nebo na čepci a které jí dodávaly trvalý půvab svěžesti. Ustavičně mě ujišťovala, že v její rodině je dlouhověkost domovem, že její matka ovládala všechny své smysly do věku devadesáti šesti let. Byla si zcela jista, že tento rekord překoná, a často poznamenala s vyrovnaným povzdechem o dědečkovi a své přítelkyni slečně Minnsové, „že to s nimi smutně dopadlo“.

Vánoce už byly skoro za dveřmi. Krámy v městě se zaplnily cesmínovými větvičkami a papírovými proužky. Slav—

280$

nostní období však nemělo nejmenšího vlivu na život v Lomond View: babička půjde na noční bohoslužby, Kate nám pošle rozinkový nákyp; dědeček, nebude-li pod dohledem – nezůstane střízliv. Nicméně když se blížil Štědrý večer, cítil jsem, že ve mně vzrůstá neklid a nepokoj. Abych mohl proti tomu úspěšně bojovat, zahrabal jsem se ještě víc do knih, které jsem si vypůjčil z veřejné knihovny. V noci jsem býval často tak unaven, že když jsem přestal číst, usnul jsem ihned u stolu a probudil se s úlekem, když se mi nozdry začaly plnit čoudem z dohořívající svíčky. Ale o nedělích této bezútěšné zimy jsem půl dne proležel zahloubán do Čechova, Dostojevského, Gorkého a jiných ruských spisovatelů. Moje dřívější záliba pro romantické smyšlenky ustoupila ponuřejšímu a více realistickému vkusu. Také jsem si začal plést hlavu filosofií: probíral jsem se namáhavě Descartem, Humem, Schopenhauerem a Bergsonem, kteří byli mimo dosah mého chápání; zimní třpyt obzvláště zvětšoval u mne pocit výlučnosti a mé zpupnosti proti církvi a její nauce. Můj křečovitý smích drobil celé složení božského zjevení. Bylo nemožné, aby vědec a učenec věřil, že svět byl stvořen přes noc, že muž byl vytvořen z hlíny a žena z jeho žebra. Příběh o ráji, kde Eva pojídá jablko vedle šklebícího se hada, byla rozkošná pohádka. Všechny důkazy vyzvedávaly rozdílné pojetí původu života: vývoj z pravěké pěny po miliony let, kolloidální smíšeniny ve velkých mořích a bažinách chladnoucí země, nekonečně dlouho trvající vývoj těchto protoplasmatických forem přes obojživelníky a plazy k ptákům a ssavcům – opravdu pozoruhodný okruh, který – hrozná myšlenka – učinil Nicola a mne vlastně bratry!

Zbaven ilusí hledal jsem duchaplnou útěchu v kráse. Z knihoven jsem si vypůjčoval díla o velkých malířích a studoval barevné reprodukce jejich starých mistrovských děl. Potom jsem přišel na impresionisty. Líbily se mi jejich nové myšlenky o barvě a tvaru. Když jsem se vracel z práce, vydržel jsem dlouho stát a dívat se na nachové stíny, vržené modrými kaštany, anebo na světle žluté pásy na večerním nebi za Benem. Bláhový a nezdravý ještě z hrozného utrpení

281$

své oželené choroby“, z mládí, zahalil jsem tuto horu zlověstným symbolismem: představovala mi nepřístupno. Nemohl-li jsem dosáhnout vrcholu, zůstal jsem alespoň na jeho úpatí v postoji pohrdavé výzvy.

Ačkoliv jsem se vyzývavě stavěl k bleskům a všemu jinému, bylo mi bídně, když nastal Štědrý den. Večer před ním jsem šel do Barloanu s dárkem pro Katina synka. Chtěl jsem pomáhat při plnění jeho dárkové punčošky a v koutku srdce jsem doufal, že mě pozvou na večeři. Ale když jsem tam přišel, nikdo nebyl doma; přivázal jsem svůj balík ke klice a odešel. Mezi několika blahopřejnými lístky, které jsem dostal, byl jeden od sester z kláštera; usmál jsem se nad ním – ovšem byl to bezvadný společenský úsměv – ale má převaha mne neučinila šťastnějším. Jakmile se přiblížila jedna hodina, nemohl jsem snést myšlenku na společné smutné jídlo v kuchyni. Popadl jsem čepici a odešel z domu.

Šedé ulice byly opuštěny, když jsem se jimi potloukal městem. V celém Levenfordu nebyl otevřen jediný hostinec, kde by se byl mohl člověk slušně najíst. Nakonec v zoufalství jsem zašel do Fitterova baru. Koupil jsem si tam sklenici piva a chléb se sýrem. Toto studené jídlo neučinilo vyhlídku na návrat do mého bezradostného domova nijak lákavější. Vždyť jsem neměl v pokoji ani krb!

Veřejná knihovna se otvírala mezi druhou a třetí hodinou, protože dnešní den byl poloviční svátek. V knihovně bylo teplo. Strávil jsem tam několik hodin a vypůjčil si novou knihu. Pak jsem se vydal na cestu k domovu.

Snášela se syrová mlha a šero nebylo daleko. Když jsem šel po Chapel Street, nevšiml jsem si vysoké postavy, slabě se rýsující v dálce a blížící se ke mně; ale ve chvíli, kdy jsem zaslechl vedle sebe klapot deštníku o chodník, uhodl jsem, kdo to je, a nemohl jsem potlačit leknutí.

„A hleďme – to jsi ty, Shannone.“ Zvuk hlasu kanovníka Rochea byl přívětivý, „Už jsem se divil, jestli ses přes zimu nezahrabal do země.“

Mlčel jsem a říkal jsem si, že se ho přece nebudu bát, pro—

282$

tože byl také jen člověk a nebyl nijak nadán nadpřirozenými silami.

„Jsem volán k nemocnému u Drumbuck Tollu. Jdeš také tím směrem?“

„Ano, jdu domů.“

Chvíli bylo ticho.

„Psal jsem ti minulý týden lístek – asi se ztratil. Pošta nemá ráda lístky. Byl u mne na návštěvě kolega – jihoamerický páter z Brazilie. Věděl jsem, že máš zájem o přírodopis, a myslil jsem si, že by ses s ním byl rád setkal.“

„Přírodopis mě už nezajímá.“

„No tohle!“ Skoro jsem cítil, jak zvedl v údivu obočí. „I tohle jsi zahodil? Pověz mi, drahý hochu, zachránilo se vůbec něco z vraku, který se jmenoval Shannon?“

Pokračoval jsem v chůzi se sklopenou hlavou.

„Co tě zavedlo tak daleko?“ Vytáhl mi knihu zpod mé paže. „Bratři Karamazovi. To není zlé. Doporučuji tvé pozornosti Aljošu. Je to mladý muž, obdařený určitou milostí.“

Vrátil mi knihu. Několik minut jsme šli tiše.

„Drahý hochu, co se to s tebou děje?“

Změna jeho hlasu mě chytla a překvapila. Očekával jsem přísnou důtku za své „odpadlictví od milosti“, za nevykonání velikonočních povinností“ a tak dále; vlídnost jeho hlasu mi způsobila pálení v očích. Díky Bohu, že už byla tma – takhle mě nesměl nachytat.

„Nic mi není.“

„Tak proč se nechováš jako dříve? Všichni jsme tě postrádali – sestřičky a já obzvláště.“

Sebral jsem všechnu svou sílu a rozhodl jsem se, že nezůstanu zastrašen a sláb.

„Nevěřím už v Boha. Vzdal jsem se víry.“

Vyslechl mě mlčky. Vlastně šel dál bez odpovědi tak dlouho, že jsem se mu kradmo podíval do obličeje. Byl vyzáblý, unavený a sklíčený. S uleknutím jsem si uvědomil, co mi nikdy nepřišlo na mysl, že také on nese břemeno vlastních starostí – a myšlenka, že jsem mu je snad zvětšil, prohloubila

283$

moji lítost. Najednou začal mluvit a díval se přímo před sebe, jako by mluvil sám k sobě.

„Tak ty už nevěříš v Boha – získals vítězství rozumu … Nu, není divu, že jsi na to hrdý!“ Učinil přestávku. „Ale co víš o Bohu? A pokud se toho týče: co já o něm vím? … Bojím se, že odpověď zní: nic. Je naprosto nepoznatelný … nepochopitelný … nekonečně daleko za dosahem lidské představivosti a všech našich smyslů. Nemůžeme ho po lidském způsobu namalovat nebo vysvětlit si jeho nakládání s námi. Věř mi, Shannone, že chtít přiblížit se Bohu s rozumem, je šílenství. Nemůžeš změřit nekonečno a neproniknutelno. Největší chyba, které se můžeme vůči Bohu dopustit, je rozumovat, když bychom měli prostě v něho slepě věřit.“

Opět zmlkl na okamžik, než shrnul své myšlenky.

„Pamatuješ se, jak jsme kdysi hovořili o oněch rybách, které žijí v mořích ve hloubce pěti mil a které si vyhmatají cestu bez očí v temnotách … v jakési věčné noci … a jen někdy vydávají fosforeskující zář? A když se tyto ryby dopraví nahoru na denní světlo, prostě vybuchnou. To je náš obraz ve vztahu k Bohu.“ Další přestávka. „Největším hříchem ze všech je rozumová pýcha. Vím velmi dobře, jak ti je v duši. Zjednodušil sis všechno na rozměr jedné buňky. Dovedeš mi říci přesné chemické složení protoplasmy … Jsou to velmi jednoduché látky. Ale dokážeš uměle vytvořit buňku a uvést ji v trvalý život? A dokud se tohle nestane, nezbývá ti nic jiného, Shannone, než se ponížit a věřit.“

Opět bylo ticho. Skoro jsme dospěli k Drumbuck Roadu. Když se obrátil k mýtnici a nechal mě pokračovat dál samotného, věnoval mi ještě upřímný pohled na rozloučenou a několik slov, než zmizel v mlze.

„Nemusíš hledat Boha, Roberte, ale on hledá tebe. A on tě najde, drahý hochu, on tě nakonec najde.“

Šel jsem zvolna k Lomond View ve víru citového vzrušení. Měl jsem být hrdý na to, že jsem přesvědčil sám sebe: měla mě povznášet odvaha vlastního přesvědčení. Ale místo toho jsem byl otřesen – bál jsem se – a v hloubi svého srdce jsem se cítil hrozně zahanben.

284$

Kdyby byl kanovník Roche použil chytráctví svého povolání, jako třeba obvyklých otřepaných vět o nástrahách ďáblových a tak dále, byl bych se cítil ospravedlněn. Jediné špatně volené slovo s jeho strany by ho bylo v mých očích porazilo. Kdyby mě byl častoval přecitlivělými narážkami na Ježíška, ležícího v jesličkách, byl bych snad slzel, ale nikdy bych mu nebyl odpustil.

Místo toho se se mnou utkal na mé vlastní zamilované půdě a klidně mi ukázal mou bezvýznamnost. Dejme tomu po tom všem, že byla skutečně nějaká nejvyšší bytost. Jak jsem byl nesmyslný, já – nepatrná rozsivka, ubohý kroutící se vířník, který by si chtěl troufat vzdorně se postavit proti Ní. V této chvíli mě přemáhala touha padnout na kolena a utéci se v slepé zkroušenosti k útěše modlitby. Ale vzepřel jsem se třesa se zimou a svéhlavostí a mimoděk jsem počal jít rychleji. Když se objevily obrysy Lomond View, podlehl jsem jen nepřemožitelnému smutku. V duchu jsem zasténal: „Ach Bože … je-li Bůh … jaké vánoce jsi mi to daroval!“

285$

«KAPITOLA 6.»

V máji jsme měli pozdní mrazík, po němž nastala obleva, která proměnila všechno v řídké bláto. Avšak jednoho večera, čtrnáct dní před dělnickým volným dnem, když jsem se lopotil domů z továrny blátem a tajícím sněhem, všiml jsem si poupat, vypínajících se na živých plotech, a pocítil jsem v údech rašení jara. Alison byla doma; na nedaleký dělnický volný den jsme si umluvili výlet do Ardencaplu, na nějž jsem se těšil z celého srdce.

Když jsem v Lomond View vstoupil do kuchyně, ihned jsem vycítil, že se ve vzduchu vznáší něco neobvyklého. Babička seděla u stolu s výrazem odevzdání, zatím co Tati s rukou na jejím rameni se všemožně snažil, aby ji utěšil.

„Vezmi si večeři sám, Roberte!“ Vzpřímil se a podíval se na mne významně smutným pohledem. „Sophie utekla.“

Tato novinka se mne nijak nedotkla jako nějak zvláště důležitá. Odložil jsem plechovku, v níž jsem si nosil oběd, umyl se v umyvárně nádobí a vrátil se. Když jsem bral s kamen svou horkou, přikrytou mísu, babička se obrátila ke mně a rozvláčně se rozpovídala o Tatiho slovech naříkavým hlasem.

„Jen si představ: po tom všem, co jsme pro ni udělali, uteče na hodinu bez jediného slova! Nemohu to pochopit!“

„Opatříme si někoho jiného, dříve nebo později …“ poznamenal Tati měkce. „Vždyť byla hrozně marnotratná … a velký jedlík.“

„Sama všechno nezastanu,“ bránila se babička.

„Robie a já ti pomůžeme.“ Otec se zasmál žertovným, ale neupřímným úsměvem. „Nebude mi vadit, když si budu stlát. Vždyť mám práci v domácnosti velmi rád!“

Viděl jsem, že se tajně raduje z toho, že se zbavil výdajů za služebnou, a že bude dělat všechno možné, aby oddálil přijetí jiné.

286$

Když jsem dojedl, vypomohl jsem babičce a vzal s sebou na cestě do svého pokoje podnos s dědečkovým kakaem a chlebem se sýrem. Když jsem smáčkl kliku u jeho pokoje a vnesl dovnitř podnos, viděl jsem, že sedí s kabátem přes ramena u ubohoučkého ohně v krbu.

„Děkuji ti, Roberte,“ promluvil vlídně a rozumně. „Kde je Sophie?“

„Utekla.“ Postavil jsem před něj tác. „Odešla beze slova.“

„To jsou věci! To jsou věci!“ Vzhlédl ke mně s překvapeným a lehce dotčeným výrazem. „Uvádíš mě v úžas. Člověk se dnes v mladých lidech nevyzná.“

„Jde ti to trochu nemotorně.“

„Asi tak,“ souhlasil. „Ale – musím říci, že jsem měl to děvče rád. Bylo velmi úslužné a mladé.“

Pociťoval jsem úplnou úlevu, když jsem nalezl dědečka v rozumné náladě – byl to jeden z oněch požehnaných světlých okamžiků, který ho naplnil jeho dřívějším uvážlivým klidem. Myslil jsem si, že vypadá dnes večer chatrně – trochu pod svou obvyklou míru; zůstal jsem u něho chvíli a pozoroval ho, jak namáčí chléb do kakaa a zvolna jej jí.

„Co dělá noha?“ zeptal jsem se ho. Nedávno totiž začal při chůzi tahat za sebou levou nohu.

„Nic – všechno je v pořádku. Vymkl jsem si jí jen. Mám velkolepou tělesnou soustavu, Roberte.“

Příštího rána jsem si v továrně všiml, že Galt, Sophiin otec, se na mne dívá zvláštním způsobem. Pracovali jsme o novém generátoru a Galt se neustále zdržoval v mé blízkosti a chodil si tu a tam vypůjčovat ode mne buď šroubovák nebo pilník. Pak si vybral okamžik, kdy Jamie byl na druhém konci dílny, a řekl mi:

„Chci s tebou mluvit, až odtud vypadneme.“

Díval jsem se s nechutí na jeho bezbarvý neoholený obličej, z něhož stěží probleskovaly kalné oči.

„Proč?“

„Řeknu ti to později. Sejdeme se ve Fitterově baru.“

Dříve než jsem mohl odmítnout, objevil se Jamie a Galt se ztratil. Pocítil jsem rozpaky a zmatek. Co by mi mohl ke

287$

všem čertům chtít? Říkal jsem si, že tam nepůjdu. Ale když bylo pět minut po šesté, byl jsem puzen nezkrotnou zvědavostí a vešel jsem do baru, který byl hned proti tovární bráně. Galt už tam seděl u malého stolku v rohu dlouhé místnosti, posypané pilinami, dosud skoro prázdné a ještě neosvětlené pro večerní provoz.

Pozdravil mě s podšitým úsměvem. „Co si dáš?“

Potřásl jsem nakvašeně hlavou. „Spěchám. Co to všechno znamená?“

„Nejdřív se napiji.“ Objednal si whisky a když ji číšník přinesl, řekl: „Chci ti říci něco o Sophii.“

Začervenal jsem se nevolí.

„Nemám s ní nic společného.“

„Možná, že ne.“ Vypil whisky rozvážně a prohlížel si mne důkladně. „Ale bude to hezký skandál, až to praskne.“

Stál jsem tu, jako by mi někdo vchrstl do tváře kbelík vody. Byl jsem zmaten a spleten a nebylo proto možné zapírat, že pocit bázně mi ledově probíhal páteří.

Kývl směrem k druhé židli u stolu.

„Sedni si a neměj nos tak vysoko! Můžeš mi dát ještě jednu.“ Přerušil se a opět si mne prohlížel svýma malýma sprostýma očima. „Není ti to vhod?“

„Dej si jednu, chceš-li,“ zabručel jsem.

„Na zdraví!“ řekl, když pil druhou whisky.

Za půl hodiny jsem šel domů po Drumbuck Roadu s bledým obličejem a strnulým tělem; v duchu jsem se spaloval zuřivostí a představou neštěstí. Listy se otvíraly na sytě zelených kaštanech, ale já je neviděl. Když jsem došel domů, vyběhl jsem po schodech do dědečkova pokoje, zavřel za sebou pečlivě dveře a divoce se na něho podíval. Při mém vstupu vstal s dopisem v ruce.

„Podívej se, Robie!“ Mluvil dychtivě a radostně. „Píší mně, že jsem vyhrál cenu v poslední soutěži. Je to krabička s barevnými tužkami a knížka ,Dobré skutky“.“

„Ty a ty tvé ,dobré skutky‘!“ Ve výbuchu trpkosti jsem ho odstrčil a rozházel na stole knihy a papíry.

Vzhlédl ke mně s podivem.

288$

„Co se stalo?“

„Nevykládej, že nic nevíš!“ Moje rozervanost přemohla mou zlost a způsobila, že se můj hlas ztišil a soustředil: „Pomyslím-li si, že po všech tvých slibech … když mám svých starostí nad hlavu … Bože – tohle je poslední kapka.“

„Nerozumím ti.“ Začala se mu třást hlava.

„Tak přemýšlej!“ Nahnul jsem se k němu a zatřásl jím. „Přemýšlej, proč odešla Sophie!“

Opakoval moje slova a jeho oči měly prázdný pohled. Pak se zdálo, že mu zasvitlo světlo. Přestal se třást a postavil se přede mne s novým výrazem, ne už udiveným, ale skoro apoštolským, neboť pozvedl pravici jako Mojžíš, když se chystal uhodit do skály, aby z ní vytryskla voda.

„Roberte, přísahám ti, že jsme byli vždy nejlepší přátelé. Nic víc než to. Pranic!“

„Tak!“ Hořkost mnou zalomcovala. „A ty si myslíš, že ti to budu věřit … když vím, co ses všechno naprováděl!“ Zatvářil se provinile. „Dostal ses do pěkné kaše. Ale já si nad tebou myji ruce.“

Obrátil jsem se a vyšel z pokoje, zanechav ho dosti polekaného na předložce před krbem. Při večeři jsem v duchu probíral důsledky, které by mohly vyplynout z tohoto nového trápení – jednu minutu mi připadalo všechno směšné, druhou plné bezmezného neštěstí. Zádumčivé jsem uvažoval, zdali jsem nechybil při usmiřování Galta … tím, že jsem ho podplatil zaplacením whisky. Vždyť tohle bylo samo o sobě přiznání! Avšak kdybych byl zaujal pevnější postoj, kdož ví, co by mohl provést. Ach, bído nejbědnější! Snil jsem o lásce jako o něčem vřelém a zářícím – a zatím se přihodila tahle špinavá a odporná událost, která se vysmívala všem mým ideálům.

Za hodinu, když jsem šel nahoru do svého pokoje, čekal už na mne dědeček na plošině patra a v ruce držel arch papíru. Podával mi jej s důstojností a s gestem triumfu.

„ Všechno jsem už zařídil, Roberte,“ usmiřoval mě polovičním úsměvem. „Tady je otevřený dopis občanstvu našeho města. Přečti si jej!“

289$

Unaveně jsem klouzal očima po dlouhém povídání, adresovaném „Vydavateli Levenford Heraldu“. „Vážený pane, neospravedlněná pomluva byla vznesena proti mně … odvolávám se k váženým občanům … nemám co skrývat … život bez poskvrny … čistý jako lilie … mající v úctě pravé ženství …“

„Je to věcné.“ Dědeček dychtivě pozoroval můj obličej. „Dojde to právě včas pro příští číslo.“

„Ano.“ Střetl jsem se s jeho zrakem. „Postarám se ti o to.“

„Výborně! Výborně!“ Poklepal mi třeslavě na rameno. „Nechtěl jsem ti ublížit, Robie. To by mi ani ve snu nenapadlo. V nouzi poznáš přítele!“

Vynutil jsem úsměv, který ho asi uklidnil, protože mi aspoň vděčně potřásl rukou.

Když se vrátil do svého pokoje, tahaje nohu za sebou, vystrčil náhle hlavu mezi dveřmi, jako by měl něco za lubem.

„Robie,“ řekl vážně, „má ubohá manželka byla báječná žena.“

Bože, co přijde dál? Deset let jsem ho neslyšel promluvit o ní jen slovíčko. Šel jsem do svého pokoje. Pak jsem začal trhat na kousíčky otevřený dopis občanstvu Levenfordu.

Příštího dne se ke mně po práci znovu přiblížil Galt. Čekal jsem to a připravil jsem se, že se setkám s vyčítavým postojem. Ale k mému překvapení bylo jeho chování docela přívětivé.

„Dnes večer nespěcháš. Pojď se mnou do baru! Ovšem nejsi-li příliš pyšný.“

Váhal jsem. Pak jsem si uvědomil, že by se mi ulevilo, kdyby mezi námi došlo k nějakému dorozumění ohledně skončení této věci. Šli jsme tedy do baru.

Tam s nohama v pilinách se Galt rozhovořil o svém oblíbeném námětu „lidská práva“. Byl vytrvalý řečník – na odborových schůzích všichni připouštěli, že má „dobrou vyřídilku“ – a s oblibou užíval několika halasných obratů, jež dovedl umisťovat s vítězným zevnějškem. Věřil, že dělníci jsou všude „do krve“ vykořisťováni a vydíráni svými zaměstnavateli. Žádal, aby lid povstal a vzal otěže vlády do svých

290$

rukou. „Vzhůru s masami – pryč s třídami,“ bylo jeho heslo. Začínal také užívat nového slova „soudruh“, když mluvil se zápalem o „úsvitu svobody“.

„Myslím, že je na čase mluvit o peněžitém vyrovnání.“ Potřásl lítostivě hlavou. „I můj nejhorší nepřítel musí uznat, že jsem slušný člověk. Ale chci svá práva! Není možno přejít skutečnost, že Sophie musí dostat náhradu.“

Zmocnil se mne nepokoj. Dávno po této rozmluvě, když jsem zjistil náhodným způsobem, že dědeček neučinil nic jiného, než že objal ničemnou Sophii okolo pasu – poslední to slaboučké vzepětí hřebce, sešlého věkem – , nadával jsem si srdečně, že jsem se dal tak snadno nachytat. Ale teď jsem se díval na Galta skelnýma očima.

„Jsem rád, že to nepopíráš,“ pochválil mé mlčení. „Je vidět, že máš dobré jádro. A teď žádné řeči: chci pět liber. Pět liber a bude mezi námi jasno, všechno zapomenuto a odpuštěno. To jsou mé podmínky. Laciněji to nemohu udělat.“

Zíral jsem na něho zděšeně.

„Tolik neseženu, ani kdybych chtěl zachránit svůj život!“

„U vás je peněz dost,“ řekl Galt jako žalobce. „Neseženeš-li je sám, půjdu za Leckiem. Je to starý lakomec, ale raději zaplatí, než aby se to rozkřiklo po městě.“

Co jsem měl dělat? Viděl jsem dost jasně, že mě napadl na nejslabším a nejméně způsobilém místě, kde bych mohl klást odpor. Ale bylo mi také stejně úplně jasné, že neseženu-li peníze, řekne to Tatímu, který nedávno hrozně huboval na dědečka a hrozil mu, že ho pošle do chudobince v Glenwoodie.

„Dáš mi trochu času?“ zeptal jsem se nakonec.

Galt odpověděl velkodušně. „Dám ti týden, soudruhu. To je docela rozumné.“

Vstal jsem. Na odchodu mi stiskl paži s obzvláštní žertovností.

„Ty jsi mladík, jakého má každý rád.“

Šel jsem domů zahanben a potupen; v hlavě mi třeštilo. Při hledání vůdčí zásady v této věci obrátil jsem se k zářící myšlence bratrství u muže, navštěvujícího schůze, studujícího

291$

letáky a myslícího citově v mezích „trpícího lidství“. My pracující muži jsme byli spojenci, pochodujíce kupředu pod nepřátelským nebem. Nikdo nemohl postupovat důrazněji než Galt při uplatňování ušlechtilých předností utiskovaného chudáka, avšak jeho chudoba byla výsledkem netečnosti a ledabylosti. A nyní, když měl příležitost ukázat svou ušlechtilost, použil jí k tomu, aby vyhrožoval.

Během příštích dnů jsem si všemožně lámal hlavu, jak sehnat peníze. Byl jen jeden člověk, na něhož jsem se mohl obrátit. V montovně nespustil se mne Galt po zbytek týdne oči – a já je opět nespustil s Jamiea. Naše styky se nedávno opět zlepšily, neboť asi vytušil, že se všemožně namáhám, aby se mi práce dařila. Několikrát jsem se s ním už chtěl dát do hovoru, ale pak mě opustila odvaha. Avšak v sobotu před polednem, vědom si důležitosti v Galtově chování, šel jsem do čela dílny, kde pracoval.

„Jamie,“ promluvil jsem bez dechu, „mohl bys mi půjčit nějaké peníze?“

„Myslel jsem si, že tě něco trápí.“ Zahodil zbytek cigarety, usmál se na mne a současně sáhl do kapsy pro drobné. „Kolik?“

„Je to víc, než si myslíš.“ Těžce jsem polkl. „Ale slibuji ti, že ti to splatím.“

„Tak kolik?“ opakoval stále s úsměvem, který však byl trochu nejistý.

„Pět liber.“

Úsměv mu zmizel s tváří a díval se na mne nedůvěřivě.

„Pro smilování boží, člověče, snad ses nezbláznil? Myslil jsem si, že potřebuješ několik šilinků!“

„Přísahám, že ti to splatím z platu.“

„Nač to potřebuješ?“

„ Nemohu ti to říci. Ale je to důležité.“

Díval se na mne pozorně. Nechal hrst drobných opět spadnout do kapsy. Jeho výraz byl ledový, zamítavý a zklamaný. Potřásl hlavou.

„Myslil jsem si, že jsi už začal žít rozumně. Nejsem Skotská banka. Musím se sám dost ohánět, abych vystačil.“

292$

Odešel jsem hrozně ponížen tímto ostrým odmítnutím: byl bych mohl nosit jakýkoliv počet žíněných košil bez odmluvy, ale jediné ponižující slovo mě srazilo do hlubin. Do konce práce jsem měl skloněnou hlavu, abych se vyhnul Galtovu vytrvalému pohledu. Když zahoukala siréna, proklouzl jsem mu v dílně, vyběhl k bráně a utíkal půl cesty domů.

Neděli se mi podařilo proležet, ale celý příští týden mě Galt pronásledoval nemilosrdně. Když přešlo mé první zaváhání, převzal jsem tento závazek a ztotožnil se s ním. Měl jsem mučivou touhu zbavit se ho. Byl jsem člověkem, který se považoval za dokonalého a všechno mé rané podnikání bylo naplněno snahou buď vykonat všechno nebo padnout – a tato snaha nepřipouštěla výjimek. Přál jsem si horečně konečné zadostučinění, záležející ve „vyplacení“ Galta. Měl jsem skutečný pocit, jako bych já mu byl dlužen ony peníze, jako by to byl řádný dluh, který musím splatit stůj co stůj. Galt ještě podporoval tuto ilusi. Činil nepřímé zmínky o policejním soudu; připomínal mi, že jsem nyní zapleten do této aféry. Vzpomínka na myšlenky a vzrušení, které mě znepokojovaly, když Sophie uklízela můj pokoj, přispívala k pocitu viny. Nebyl jsem právě tak špatný jako dědeček?

Když přišla opět sobota, byl jsem v koncích se svou chytrostí. Snažil jsem se znovu zmizet svému pronásledovateli, ale Galt na mne tentokrát čekal u brány. Dal mi ultimatum. Řekl mi hrubým hlasem, produševnělým uplatňovanou pravdou, že postoupil svou pohledávku zdejšímu sázkaři při dostizích.

„Nezaplatíš-li do dnešního večera, bude ji vymáhat bez milosti všemi prostředky.“

Když jsem odešel, měl jsem zatrpklou, ba smutnou náladu. Říkal jsem si, že toho mám až po krk, abych nosil na ramenou břemena jiných lidí. Udělal jsem už dost. Víc už jsem nemohl dělat.

Když jsem přišel domů, babička právě sestupovala se schodů s výrazem klidné spokojenosti v obličeji a s biblí v ruce.

„Ptal se po tobě.“ Udělala pohyb hlavou dozadu a vzhůru. „Dnes ráno měl nějakou podivínskou náladu. Zastavila jsem se u něho a přečetla mu kapitolu z bible.“ Tento cenný zvyk

293$

počala provádět teprve nedávno – toto nové ochranné opatření nahradilo při jeho zřejmém poklesu sil dřívější nepřátelství.

Stál jsem nerozhodně v předsíni a pak proti své vůli jsem šel nahoru a otočil klikou u dveří. Dědeček byl oblečen, ale odpočíval na posteli úplně zmalátněn a v ubohém stavu. Musil jsem mu něco říci.

„Co tě porazilo?“

Usmál se. „Asi příliš mnoho duchovního čtení. Myslím, že by mě postavilo na nohy trochu ,Hadži Baby’.“ Podíval se na mne hloubavě. „Půjdeš odpoledne na kopanou?“

„Dnes není zápas.“

Neřekl už nic. Neočekával také nic. Ale když jsem šel dolů k obědu, byl jsem naplněn nevolí nad tím, že chtěl, abych ho bavil, řekl jsem si, že s ním už nechci mít nic společného. A tomu jsem chtěl dostát.

Po obědě začalo pršet. Potloukal jsem se u oken s rukama v kapsách a díval se tupě ven. Pak jsem mrzutě vylezl nahoru k dědečkovi.

Rozdělal jsem v krbu oheň, až divoce plápolal. Usadili jsme se před ním a sehráli tři partie dámy a pak několik her v karty, při nichž jsme hráli o sirky. Přitom jsme sotva promluvili. Když se potom uvelebil v křesle, četl jsem mu o dobrodružstvích Hadžiho Baby v sultánově paláci, jimž se vždycky pochechtával. Ve čtyři hodiny jsem připravil čaj a opékané chlebíčky. Pak si zapálil dýmku a podepřel se s polozavřenýma očima.

„Je mi tak krásně jako před lety, Robie.“

Měl jsem chuť mu vynadat a utéci. Když byl klidný a takhle odpočíval, zdály se mi ony poklesky, které poznamenaly jeho celý život, až hříšně zbytečné. Měl jsem na něho zlost. Ale jak podřimoval a netušil, co se ve mně děje, nemohl jsem se zbavit vzpomínek na jeho laskavost vůči mně, když jsem byl ještě malý hoch. Ovšem nebyla to jen laskavost, ale zčásti též projev jeho povahy. Odjakživa se rád ukazoval jako velký herec charakterních úloh, a úloha dobrodince byla velmi blízká jeho srdci. A tak, když jsem vzal ohled na toto vše,

294$

mohl jsem ho nechat odsoudit v tak vysokém stáří, aby snášel krutý osud? Nebyl by snesl pobyt v chudobinci: poznal jsem, jak to tam vypadá, když jsme byli navštívit Petra Dickieho. Pro takového člověka, jako byl dědeček, by tohle místo znamenalo konec.

Vzdychl jsem a vstal. Když jsem vycházel z pokoje, znepokojilo mě nesmírně, že usnul tvrdě ve svém křesle.

Ještě téhož večera jsem vzal drobnohled, který mi dal Gavin – můj jediný cenný majetek, opravdu posvátný majetek, o němž jsem přísahal, že se od něho nikdy neodloučím, i kdybych byl zničen a chodil po ulicích žebrat. Zastavil jsem jej v městě. Dostal jsem slušnou cenu: pět liber deset šilinků – o něco víc, než jsem čekal. Pak jsem šel do Vennelu a prošel dvorem k otlučenému a křídou počmáranému hnědému domu, kde Galt žil. Stál v košili na prahu a opíral se o dveře.

„Přinesl jsem ti peníze,“ řekl jsem.

Prsty se mu sevřely nad bankovkami. Vzhlédl ke mně. Pak se hloupě zašklebil.

„Teď je mezi námi všechno vyrovnáno. Pojď dál na chvíli.“ Ukázal mi místnost, kde bylo vše přeházeno a všude plno nečistoty. Poskvrněné tapety byly polepeny jeho diplomy z „Bratrstev“ a obrázky footballistů a boxerů, vystříhanými z novin.

Potřásl jsem odmítavě hlavou a vydal se na zpáteční cestu. Nálada se mi naráz zlepšila. V půli cesty jsem si uvědomil, že jsem dal Galtovi v rozčilení všechny peníze, které jsem dostal za drobnohled – dokonce o deset šilinků víc, než chtěl. Ale co na tom? Měl jsem od něho nadobro pokoj. Kdybych si nebyl tolik vědom své zralosti, byl bych nyní běžel a skákal. Ale takto jsem vstoupil do jednoho skromného krámku a za drobné, které jsem měl v kapse, jsem si koupil jablečný koláč. Jedl jsem jej zvolna, když jsem šel po Drumbuck Roadu v tichém, jasném večeru; vychutnával jsem každé sousto a olizoval drobečky s prstů. Jak byl dobrý! Jak bylo příjemné, že večery se prodlužovaly! Světlo bylo jasné a měkké. Drozd zpíval ve větvích kaštanů. Když jsem přišel blíž, oslovil jsem znenadání skromného ptáčka:

„Jednou ti to ukážu! Ha! Jen počkej a uvidíš!“

295$

«KAPITOLA 7.»

Levenford, jak kdysi Mami řekla, bylo zakouřené staré město, ale lesy, jezera a hory v jeho okolí byly překrásné. Byly tu všechny možné druhy místních turistických a fotografických klubů s členskými poplatky kolem půl koruny; ale když Kate nebo Jamie naléhali, abych do některého vstoupil, nebo když babička dokonce s prozíravým pohledem navrhla, že prudký pochod by mi neublížil, potřásl jsem jen hlavou, vlezl si ve svém pokoji do postele a četl. Já, který kdysi vlastně žil na vrcholcích větrných srázů, neviděl jsem pravý venkov mnoho měsíců. Nicméně ráno v den dělnického volna jsem cítil rychlé vzkříšení své cestovatelské horečky.

Nešťastnou náhodou je ve Skotsku ještě jeden nepřítel, s nímž nutno vždycky bojovat – a to je počasí. A v den své svobody jsem viděl z okna při oblékání, že nebe je šedé a že – prší. Měl to být jeden z oněch nepřetržitých dešťů, které působily ještě tísnivěji, protože zkazily volný den? Zavzdychal jsem a pospíchal na nádraží.

Na vlhkém nástupišti už stálo taktéž zarmouceně plno výletníků, ale jak jsem se prodíral kupředu, rozbušilo se mi náhle divoce srdce. Ona už tu byla! Mluvila s Jasonem Reidem, měla na sobě kabát ze silné nepromokavé látky a tmavomodrou čapku na hustých vlasech. Ihned se rozzářilo celé nádraží její přítomností. Když jsem se přiblížil, Reid mě pozdravil veselým kývnutím.

„Neboj se, Shannone! Nepojedu s vámi.“

Alison setřásla kapky deště s nosu a zeptala se mne s kyselým úsměvem: „Robie, není toho deště trochu moc? Snad bychom ani neměli jet?“

„Kdepak!“ řekl jsem spěšně.

Toužil jsem s ní jet, věděl jsem, že musíme, prosté musíme

296$

jet, i kdyby kroupy padaly. Byl jsem uklidněn, když Reid vesele prohodil:

„Však se nerozpustíte. Jen si dejte pozor, aby vás to nespláchlo přes palubu! Můj barometr ukazoval dnes ráno na ,Teplo a sucho’, tak to znamená, že se strhne tajfun.“

V posledních dvou letech pozbyl Reid mnoho ze své morousovitosti. Jeho schopnost nepodlehnout v nepříznivých poměrech bylo něco, co jsem mu nesmírně záviděl – neboť já sám, bohužel, neměl této vlastnosti ani za mák. Jel do Wintonu něco vyřídit za paní Keithovou; když s námi chvilku pohovořil, odešel na druhé nástupiště, kam měl přijet jeho vlak. Než odešel, povšiml jsem si, že vyměnil s Alison pohled porozumění nebo snad spoluviny; ale nemohl jsem o tom nabýt jistoty, protože jsem pospíchal svým obvyklým znepokojivým způsobem k pokladně pro lístky.

Pak jsme usedli s Alison na vlak do Ardfillanu. Po krátké cestě vlakem k přístavišti lodí, prodravše se okolo kopců sudů a závitků lan, zatím co čerstvý vítr od moře hnal déšť proti nám, vstoupili jsme na kolesový parník „Lucy Ashton“, patřící North British Railway Company, který jezdil do Ardencaple. Po procházce lodí a prohlídce strojů jsme si našli místo na závětrné straně palubního přístavku, kde jsme byli jakž takž chráněni. Brzy zazněl zvon, lana byla odvázána, červené lopatky koles počaly narážet na vodu a loď se odkolébala od nábřeží. Uhýbaje se vodní pršce, kterou hnal vítr za roh do našich tváří, nahnul jsem se úzkostlivě kupředu:

„Kdybys to tu nemohla vydržet, můžeme jít dolů.“ Alisoniny tváře byly bičovány větrem a deštěm, tmavá čapka, která jí seděla těsně na hlavě, se zdála být poseta křišťálovými kapkami.

„Baví mě to.“ Mluvila hlasitě proti větru a usmívala se na mne. „A kromě toho právě vidím modré nebe.“

Byla to pravda. Sledoval jsem směr její vztažené ruky a postřehl jsem průrvu v mracích, která byla za několik minut vystřídána další. Ani jsme se neopovážili nadějí dýchat a sledovali jsme, jak se obě modré plochy spojují, zvětšují a poznenáhlu zatlačují šeď na kraj obzoru. Pak k naší radostí vy—

297$

svitlo slunce – horké a zářící. Brzy se vyčistila celá obloha a pára se počala zvedat s rychle schnoucí paluby. Viděl jsem, že po jedné z úžasných změn počasí našeho severního podnebí budeme mít přece jen krásný den.

„Jasonův barometr nelhal!“ zaradoval jsem se.

Alison vřele souhlasila. „Ale, Robie … prosím tě, neříkej mu Jason.“ Zaváhala. „Maminka to nemá ráda, když mu tak říkáme. Jmenuje se přece docela hezky.“

Šli jsme na bok tohoto malého parníku s červeným komínem, který nyní klouzal vzhůru po úzkém mořském zálivu pod zářivě modrým nebem mezi vysokými vrchy, a který občas zastavil u některého vesnického přístaviště, aby přijal zásilku raných bramborů nebo sedláka s několika ovcemi, jež vezl na trh. Bylo mi báječně, když jsem byl s Alison – prostě když jsem jenom dlel v její blízkosti. Stál jsem u zábradlí vedle ní a nemohl jsem leckdy zabránit měkkému dotyku jejího těla, jak se pohnula při trhnutí lodi. Radost a naděje zaplavila mou duši jakousi křehkou extasí.

V jednu hodinu jsme dojeli do Ardencaple na konci zálivu. Myšlenka, že mohu strávit s Alison tři hodiny v tomto rozkošném místě, mě uváděla ve vytržení. Nervosně rozhodnut dělat všechno, jak se sluší a patří, spěchal jsem s ní k jedinému velkému hotelu – West Highland Grand – který tu stál s honosným a zanedbaným zevnějškem mezi několika bíle natřenými domky maličkého městečka.

„Můžeme dostat oběd, prosím?“

Ve dvoraně, kde táhlo, pod parohy, které naháněly strach, stanula proti nám číšnice horalka, naškrobená, postarší a nahánějící hrůzu. Vyslechla mou žádost a uvedla nás zamračeně do dlouhé, studené jídelny, kde jsme zjistili, že jsme jedinými hosty. Zdi byly pokryty jeleními hlavami, volskými rohy a pravděnepodobnými vycpanými rybami, které se na nás šklebily s lakovaných tabulí. Na jedné straně jídelny byl vyložen hubený bufet: šlachovitě vypadající skopové a voskově bledé brambory, okrasně zformovaná bílá huspenina s mandlemi, páchnoucí sýr a vlhké suchary. V pozadí stál správce hotelu; taktéž horal s dlouhou bílou bradou a s vestou z kostkované

298$

vlněné látky, který projevil číšnici v galském nářečí svou nedůvěru k nám, takže se nyní objevila se svým přísným obličejem u našeho stolu a hlásila:

„Sezóna ještě nezačala. Můžeme vám dát jen studený oběd za zlatník a šest pencí za každého.“

Naplnilo mě to obavou z útraty a byl jsem už připraven podrobit se tomuto nestydatému vydřidušství, když mi Alison zašeptala:

„Robie, líbí se ti to tady?“

Zarazil jsem se a zčervenal až do kořínků svých vlasů. Měl jsem právě jen tolik odvahy, abych potřásl záporně hlavou.

„Mně také ne.“ Alison klidně vstala a oslovila strnulou číšnici: „Rozmysleli jsme si to. Nebudeme vůbec obědvat.“

Jako by neviděla zděšení číšnice a vzrušení bělovousého správce, který se nás najednou snažil přimět k tomu, abychom zůstali, vyšla klidně z hotelu. Já ji následoval.

Přešla cestu a vstoupila do osamělého venkovského krámku, kde si nejdříve prohlédla zboží a pak přiměla obchodníka, aby nám připravil půl tuctu chlebíčků se šunkou. Zatím co krájel chleby a šunku, chodila po krámě a tu vybrala pár jablek, tam několik zralých banánů, tabulku mléčné čokolády a dvě láhve onoho skvělého nápoje, který mi tak chutnal v mládí – citronku s obrázkem siláka v levhartí kůži s činkami. Všechno to dohromady nestálo víc než dva šilinky a šest pencí, vešlo se do hnědého papírového sáčku a dalo se zcela dobře nést.

Nyní jsme se vydali na výstup do kopce po cestě, jež vedla porostem mladých modřínů, které již ukazovaly světu peřovité chumáče jehličí na větvích. Šli jsme vytrvale vzhůru podél potoka hustým kapradím a keři divokých azalek, až jsme konečně přišli na mýtinu vysoko na kraji rašeliniště. Bylo to malé zapomenuté pole, do něhož vnikalo kapradí a které bylo chráněno proti větrům silnými kamennými náspy. Středem louky rozstřikoval potok své krůpěje a zurčel přes čisté skály do žlutého rybníčku, vroubeného bílým pískem. Břehy byly z pružné rašeliny s hromadami již vadnoucích petrklíčů, jež se rozlézaly

299$

podél proudu a měly květové plátky, vypadající jako lodičky. Celé místo dýchalo vlastním kouzlem odloučenosti.

Sedli jsme si na suchou trávu, zády ke kamenné zdi, blízko rybníčku a mezi svěží zeleň mladého kapradí. Hory rostly za námi, mořský záliv s naším titěrným parníčkem byl jako zrcadlo u našich nohou. S bujarou a dychtivou náladou jsem dal chladit láhve do bystrého proudu; Alison svlekla těžký kabát a připravovala hostinu v přírodě.

Chlebíčky byly z čerstvého chleba a venkovské šunky s máslem; nikde nemohly být lepší. Citronka šuměla osvěživě do mého hrdla. Alison mě přinutila, abych snědl skoro všechny banány. Při jídle jsme ani mnoho nemluvili, ale když jsme dojedli, věnovala mi jeden ze svých zvláštních úsměvů.

„Nebylo to lepší než v tom starém hotelu?“

Přikývl jsem nečlánkovaně a uvědomil si, že nebýt jejího klidného a rozhodného jednání, byli bychom ještě trpěli tam kdesi dole.

Se spokojeným oddechem sňala čapku, zavřela oči a položila se na záda k náspu.

„Je tu rozkošně,“ řekla tiše. „Mohla bych tu klidně usnout.“

Její mladé zdravé tělo bylo zcela uvolněno. Vlasy, dlouhé, splývající vlasy se záblesky v pramenech, které se vždy zdály trochu nespoutané, byly bezstarostně rozpuštěny a lemovaly její už opálený obličej. Jemný stín jejích zavřených řas proti svěží teplé pleti byl zvláštně zdůrazněn něžným mateřským znaménkem na tváři. Bílá blůza byla u krku otevřena a ukazovala pevný oblouk hrdla. Jemné perličky potu jí počaly vyvstávat na horním rtu.

Znova mě zaplavil onen pocit strachu a radosti, který jsem už tak dobře znal.

„Neleží se ti pohodlně, Alison.“ Polkl jsem suše a přiblížil se k ní; ruku jsem podložil pod ni tak, že jí na ní spočinula měkce hlava.

Nebránila se, zůstala klidně ležet se stále zavřenýma očima a se rty v poloúsměvu. Za chvíli zašeptala:

„Máš velmi divoké srdce, Robie. Slyším je bít všude.“

Jaké skvělé zahájení vytvořila tato slova pro krásnou řeč!

300$

Proč jsem ji neproslovil? A proč, ach, proč jsem nesevřel Alison těsně v náručí? Běda – jaká to tragedie mé nevinné horoucnosti! Byl jsem přilil prostý a příliš nezkušený. Kromě toho mé štěstí bylo tak mocné, že jsem se neopovážil pohnout. Se spoutaným jazykem a vzrušením se duse podpíral jsem jí hlavu, maje svou tvář těsně u její, a cítil její pomalé zvedání a klesání dechu, což způsobovalo slyšitelné tření jejího patentního koženého pásu. Slunce na nás štědře svítilo zahřívajíc silnou látku její sukně, takže vydávala vůni vlněné látky, která se mísila s vůní mateřídoušky. Vzduch byl lahodný a nehybný; z lesů pod námi k nám zaznívala škádlivá ozvěna hlasu kukačky.

Nadšení mi konečně vynutilo několik šeptaných slov.

„Alison, tenkrát večer jsem myslil na tohle. Ty a já – takhle spolu – navždycky.“

„Co by se stalo, kdyby začalo pršet?“

„Mně by déšť nevadil,“ odpověděl jsem ohnivě. „Tak dlouho, dokud …“

Přerušil jsem se. Alison otevřela oči a podívala se na mne pohoršlivě. Nastala přestávka. Pak s výrazem rozhodnosti se posadila.

„Robie! Chci si s tebou pohovořit docela vážně. Bojím se o tebe. A pan Reid také.“

Tak přece jsem měl pravdu dnes ráno na nádraží. Ačkoliv mi bylo líto, že se ode mne odtáhla, byl jsem hrd na to, že jsem předmětem jejího zájmu.

„Především,“ pokračovala zamračeně, „uvažujeme často o tom, že je to hrozná škoda, že pracuješ v továrně od rána do večera. Vždyť zapomeneš všechnu biologii! Víš, že chtěli z Carusa udělat také strojníka? Ale on jim z toho utekl.“

„Má drahá Alison,“ pokrčil jsem rameny se strojenou lhostejností, „jsem u své práce docela spokojen.“

Mlčela a dívala se upřeně kupředu. Nebyl jsem přespříliš hrdinný ve svém sebezapření? Mrkl jsem na její profil.

„Ovšem, připouštím, že mě tovární práce hrozně unavuje … Někdy se i poraním dlátem. A pak … je tu ještě můj kašel.“

301$

Obrátila se ke mně s výrazem, který mě úplně zmátl. Potřásla hlavou.

„Robie, drahouši … jsi hrozný hoch.“

Co jsem vlastně řekl? Vlna bolesti zavalila mou hruď. Proč se mnou jednala s touto káravou laskavostí? Teplý vzduch oživovalo tiché bublání potůčku. Srdce, které mi šíleně tlouklo, se sevřelo.

„ Ublížil jsem ti?“

„Ne – ovšemže ne.“ Kousla se do rtů a bojovala se svými city. „U tebe poznávám, jak jsme rozdílní. Jsem prakticky založená, snad trochu příliš důkladná, ale ty jsi a vždycky budeš snílek. Bůh ví, co budeš dělat, až pan Reid odejde z Levenfordu.“

Podíval jsem se na ni ve zmateném překvapení. „Reid odejde?“

Sklopila oči a v prstech zkroutila stonek petrklíče.

„Zažádal o místo v Anglii. Do školy u Horshamu v Sussexu. Byl na Akademii už příliš dlouho. Škola u Horshamu je malá, ale s moderními methodami a poskytne mu víc možností.“

Zvolal jsem: „Myslíš, že Reid to místo dostane?“

„Ano … Myslím, že už je to vlastně vyřízeno. Rozhodl se, že ti to řekne dnes večer.“

Pocítil jsem mrazení. Ačkoliv už Reid něco takového naznačoval, toto sdělení byla pro mne náhlá a nečekaná rána. Jak to mohli zařídit, aniž mi řekli jediné slovo? Snad mě nechtěli ranit. Ale přece se mne zmocnil nešťastný pocit vyloučení z jejich středu. Dříve než jsem mohl vyjádřit kteroukoliv z těchto myšlenek, Alison pokračovala tichým hlasem. Vyhýbala se však mému pohledu a chvílemi bledla a opět červenala.

„Vím, že jsi rozrušen, že pan Reid odejde. Je hrozné ztratit přítele. Ale vždyť lidé mohou zůstat ve spojení, i když se rozejdou.“

Opět bylo podivné ticho.

„A ještě tohle, Robie …“ Alison náhle zvedla hlavu. „Odjedu s maminkou také.“

302$

Asi jsem zbledl jako nikdy, protože mé rty mohly sotva vypravit jediné slovo.

„Kam?“

Opřela se o mne a rozhovořila se rychle a vážně.

„Nejdříve je tu mé školení. Víš, za jak důležitou otázku to maminka považuje a jak musí být speciální. Slečna Crambová mě už nemá čemu učit. Ve Wintonu také není lepší učitelka. Rozhodly jsme se, že půjdu na Královskou hudební konservatoř do Londýna.“

„Londýn!“ To bylo na druhém konci světa; a bylo to blízko, neobyčejně blízko Sussexu.

Alison nyní nemohla ovládnout barvu svého obličeje; mluvila v hlubokých, skoro bolestných nesnázích.

„Na chytrého hocha jsi strašně slepý k tomu, co se děje okolo tebe. Každý to ví, jen ty ne. Máti a pan Reid se vezmou.“

Byl jsem tak ohromen, že jsem nenalezl slov. Musil jsem ovšem připustit, že paní Keithová byla stále ještě přitažlivá žena a že ona a Reid měli stejný vkus a stejné zájmy. Ale místo abych měl radost, byl jsem zděšen.

Dlouho bylo ticho.

Konečně jsem řekl zničeně; „Odejdeš-li i ty, nemám už nikoho.“

„Neodejdu navždycky.“ Její hlas byl něžný, plný laskavosti a náklonnosti. „Víš přece, že musím myslit na svůj zpěv. Ale Londýn není konec světa, Robie. A nedělej překotné závěry – pamatuj si, že zítra je také den.“

Když jsem se smutně a zoufale díval před sebe, zmizelo slunce za hory a ozvalo se trojí ostré zahoukání z parníku u přístaviště, ohlašující, že se blíží doba odjezdu.

„Musíme si pospíšit!“ zvolala Alison. „Brzy vyjedeme.“

Neočekávaně se na mne rozpačitě a skoro prosebně usmála a povstávajíc vztáhla ke mně ruku, aby mi pomohla na nohy. Když jsme spěchali dolů k lodi, měl jsem zvláštní dojem, že přes všechnu svou pevnost byla zmítána stejnou nejistotou jako já. Parník zahoukal ještě jednou – dlouze, jako siréna v to—

303$

várně. Můj volný den skončil. Najednou s klesajícím srdcem jsem se viděl opuštěn a ztracen. Budoucnost vyvstala přede mnou jako zeď.

304$

«KAPITOLA 8.»

Poslední sobota v červenci … Zavalen vlastními starostmi zapomněl jsem, že se v tento den bude konat výstava květin: tuto skutečnost jsem si připomněl teprve v poledne na cestě z továrny domů. Když jsem došel do Lomond View, neměl jsem ani trochu chuti jít odpoledne na výstavu. Ale slíbil jsem Murdochovi, že se na ni přijdu podívat, a tak jsem vešel ve dvě hodiny do svého pokoje, abych se upravil. Zvuk těžkých, nejistých kroků nad mou hlavou způsobil, že jsem se jednou nebo dvakrát přerušil v převlékání; nakonec jsem byl puzen zvědavostí jít se nahoru podívat.

Dědeček důkladně umyt a upraven seděl před zrcadlem a pokoušel se třesoucími se prsty, v obličeji zrudlý námahou, uvázat si kravatu. Šaty měl vykartáčovány a boty vyleštěny jako ve dnech své největší slávy. Měl také bílou naškrobenou košili, která mu byla u krku velmi těsná.

„To jsi ty, Roberte?“ Přestože se třásl, byl jeho hlas vyrovnaný a on sám nepohnul očima od zrcadla.

Neodpověděl jsem hned, neboť mnou zimničně zachvěly projevy jeho čilosti přes neobyčejné horko.

„Kam jdeš?“

„Kam?“ Konečně se mu podařilo uvázat si s nataženým krkem uzel. „To je otázka. To se ví, že na výstavu!“

„Ne … ne … není ti dobře.“

„ Nikdy mi nebylo lépe.“

„Je hrozně horko. Nebude ti to dělat dobře. Raději si odpočiň!“

„Odpočíval jsem celý týden. Nevíš, jak unaví člověka stále odpočívat.“

„Ale tvá noha-“ zkusil jsem poslední trumf. „Jsi příliš

ochromen, abys mohl jít.“

305$

Obrátil se od zrcadla a ačkoliv se mu hlava trochu třásla, usmál se na mne svým klidným úsměvem.

„Drahý hochu, rozdíl mezi tebou a mnou je v tom, že se příliš snadno všemu poddáváš. Jak často jsem ti říkal, aby ses nedal hned tak lehko porazit? Snad si nemyslíš, že já, hlava rodiny, nebudu přítomen při Murdochově slavném dni? Kromě toho měl jsem květiny vždycky rád. Květiny a hezké ženy.“

Začervenal jsem se při rozboru své povahy, o němž jsem cítil, že je jen příliš pravdivý; nyní jsem sledoval se strachem, jak si vzal kabát a s výrazem šviháka vytáhl si manžety. Posledních několik týdnů velmi trpěl a stal se úplným starcem; ale nyní se připravoval na zábavu s naprostou lhostejností k svému stavu. Dokázal odrazit všechny mé diplomatické pokusy. Bylo nemožné odvrátit ho od jeho úmyslu …

„Výborně!“ řekl konečně spokojen se svým zjevem a chopil se hole. „Prokážete mi, pane, potěšení svou společností? Nebo si přejete, abych šel sám?“

Ovšemže jsem byl nucen jít s ním. Jak bych ho mohl nechat ztratit v davu o tak významném dni? Sledoval jsem ho a všiml jsem si, že když sestupoval se schodů, držel se zábradlí až příliš pevně a nebyl jist chůzí.

Venku jsme viděli, že velmi mnoho občanů – muži ve slaměných kloboucích, ženy ve světlých šatech – směřuje k zahradám Overton Housu, kde se konala výstava. Když jsme se připojili k pomalému proudu lidí, uvažoval jsem, že aspoň v této směsici nepotkáme nikoho z jeho méně slušných přátel. Trochu uklidněn, ale stále v obavách vzhledem k jeho lehké nejistotě v chůzi, jsem mu nabídl rámě.

Ale to jsem si dali Dědeček odmítl co nejrozhodněji mou podporu.

„Co si myslíš, že jsem? Vykopávka? Mumie? „ Snažil se všemožně, aby skryl svou ochromenou nohu, vzpřímil se a pokusil se vypnout prsa jako kdysi. „Snad za pět let ti řeknu, abys mi opatřil pojízdné křeslo. Ale teď ještě nejsem ani trochu nemocný člověk.“

I nejvzdálenější narážka na jeho mizející síly byla hroznou chybou. Nenáviděl myšlenku, že slábne, a zavíral oči před

306$

skutečností, že už je nemohoucí stařec a že jeho síly nevydrží věčně. Skutečně se mu podařilo, že šel zcela vzpřímeně: přes svou úzkost jsem byl donucen to uznat. Vypadal lépe než obvykle a byl ještě – i když se připustila jeho vadná chůze a lehký třes hlavy – docela ucházející osobnost. Ovšem jeho bílé vlasy, hustě se tísnící pod jeho kloboukem, činily ho trochu nápadným; oči všech, kdož ho viděli, se za ním obracely, takže se cítil středem zájmu a vypínal se při chůzi ještě víc.

„Vidíš, Roberte,“ zašeptal mi s opět obnovenou vlídností, „tamhle ty dvě dámy vlevo? Moc elegantní. A také svítí krásně sluníčko. O tohle bych nechtěl přijít za nic na světě.“

Když jsme se přiblížili ke vchodu na výstavu, kde byly umístěny turnikety, dědeček vytáhl okázale dvě volné vstupenky, jež dostal předem od Murdocha. Byl nenapravitelný.

Na zahradě, která byla jednou z nejkrásnějších zahrad v celém kraji, bylo překrásně; bylo v ní umístěno asi půl tuctu červeně pruhovaných velkých plátěných stanů pro vystavené květiny, několik menších stanů pro výstavu semen a zahradnických potřeb. Na nejkrásnějším místě zahrady, u fontány, kde vyhrávala městská hudba, se podával čaj. Přistřižené trávníky a stinné stromy, živý pohyb šatů dam, červené uniformy hudebníků se zlatými ozdobami, splývavé zvuky hudby a fontány, hlasy vybraných rozhovorů – vše to způsobilo, že dědeček se rozzářil ještě víc. Své ubohé nohy zahořoval s radostí do sametového trávníku. Jeho chřípě se rozšířila.

„Já měl odjakživa hrozně rád noblesu, Roberte. V tomhle světě jsem jako doma!“

Ukláněl se různým osobám, jež ho však nepoznávaly, a pak ani dost málo dotčen jal se pobrukovat a počal si s lehkým kulháním prohlížet výstavu.

„Hezké, velmi hezké.“ Vzrušení mu trochu stoupalo do hlavy, ale přesto zůstal zdvořilý a umírněný. Počal všechno přijímat tak, jako by se to pořádalo na jeho počest. „Podívej se! Není tamhle paní Bosomleyová?“

„Ne, není.“ Stále si pletl lidi – jasný pohled, na nějž byl tak hrd, zmizel navždy.

307$

„Nevadí. Ale je to také hezká ženská. Promluvíme si s ní později. Teď mě zaveď k Murdochovým karafiátům! Karafiáty se mi vždycky líbily. Chci se dozvědět, jestli dostal cenu.“

S ulehčením jsem s ním šel odtud. V dálce jsem zahlédl Alison s matkou a nejvíc jsem si přál, abych se jim teď mohl vyhnout. Procházeli jsme stany, které byly naplněny květinami, skleníkovými plody a vybranými zelinami. Nesmí se zapomenout, že Skotové jsou slavní zahradníci. V jednom stanu bylo plno růží jedinečné vůně a barvy, v jiném množství hrachorů sladce opojovalo naše smysly. Obdivovali jsme se košíkům ojíněných broskví, ohromnému svazku chřestu, svázanému modrou stuhou, obrovským muškátovým hroznům a až nestvůrně dýni, div nepukající vlastní šťávou. Dědeček si to vše prohlížel se stupňujícím se potěšením, sotva mírněn svým vzezřením znalce; jeho obličej byl červenější než jindy, neboť pod plátnem stanu bylo dusné vedro. Když jsem viděl, jak je šťasten, styděl jsem se, že jsem měl ony obavy, a byl jsem rád, že nebyl zbaven potěšení z této chvíle.

Dospěli jsme k výstavě karafiátů. Zde mezi pozoruhodnou skupinou lidí, kteří se tu shromáždili, aby si prohlédli se zvědavostí a úctou velký svazek květů v čele stanu, nalezli jsme Kate a Jamieho s malým Lukem. Za okamžik přišel Murdoch z místnosti vystavovatelů v průvodu slečny Ewingové. Dědeček byl hluboce uspokojen tímto rodinným shromážděním. Potřásej všem rukama, dokonce i Katinu synkovi, jemuž říkal srdečně „Robie“. Pak s pohledem na okolostojící diváky, jako by je poctíval svou důvěrou, zašeptal Murdochovi tak hlasitě, že to všichni slyšeli:

„Jak dopadlo rozhodnutí, hochu? Vyhráls medaili?“

Murdoch sebevědomě kývl ke stánku.

„Podívej se!“

Na středním svazku karafiátů – neobvykle něžných květů jemné žluté barvy s odstíny do modrofialova na okraji plátků květů – visel tuhý lístek se zlatou ořízkou, na němž bylo sotva uschlým inkoustem napsáno: Bowerova stříbrná medaile za nejlepší vystavený květinový předmět. Pan Murdoch Leckie z fy Dalrymple a Leckie, zahradnictví, Drumbuck.

308$

„Je právě tak skvělý jako druh Alexandra!“ vysvětlovala rychle slečna Ewingová. „Máme velkou radost.“

Ačkoliv byl Murdoch vyznamenán, přece jen nezískal zlatou medaili, po níž toužil. Ale dědečkovi to nevadilo. Pro něj byla medaile jako medaile. Jeho obličej byl nachový.

„Murdochu, jsem na tebe pyšný. Prokázals mi čest! Jistě mi také prokážeš vyznamenání, abych mohl být první, kdo se bude pyšnit tvou krásnou květinou …“

Vztáhl ruku, vybral si ze svazku jeden karafiát, ulomil jeho dlouhý stonek a vetkl si květ do knoflíkové dírky.

Bylo to dědečkovo typické gesto a ačkoliv Murdoch nevypadal obzvláště potěšen, přece jen květina v knoflíkové dírce dokreslila dědečkovu osobnost. Jeho úsměv se přelil na nás na všechny.

„A teď mě uveďte tam, kde se budou rozdávat ceny! Nemyslete si, že jsem unaven. Ale sednu si tam a budu čekat, až nám dají medaili.“

Když jsme ho usadili v zahradní židli na trávníku ve stínu štíhlého akátu, blízko hudby a vedle Kate a Jamiea, považoval jsem se za dočasně zproštěna své odpovědnosti a využil jsem příležitosti, abych zmizel. Nejbližší půlhodinu mne jistě nebude dědeček postrádat. Už si také vzal Katina synka na koleno a ptal se ho s matně shovívavým úsměvem:

„Robie, pamatuješ se, jak jsme tenkrát šli bruslit na rybník?“

Když jsem přecházel trávník, slyšel jsem hochovu pronikavou odpověď:

„0 bruslení nemluv, dědečku. Vyprávěj mi raději o Zulukafrech!“

Prošel jsem několik stanů bez cíle, ale v koutku svého oka jsem byl pozorně na číhané po „nich“. Reid odjížděl příští týden na jih, kdežto Alison s paní Keithovou se s ním měly sejít za několik dní – tichou svatbu chtěli mít v Londýně koncem měsíce. Bylo zvláštní, že moje trýzeň se zvýšila tím, že od té doby, co jsem Alison naposledy viděl, zpívala překrásně v síni Sv. Ondřeje. Byl jsem jako raněn a už připraven na samotu; vyhýbal jsem se setkání se svými přáteli, ale přesto

309$

jsem cítil nutnost, že se s nimi musím rozloučit.

„Prosím tě, netvař se smutně, Robie! Měl bys být hrdý na Murdochův úspěch.“

Paní Keithová stála s Reidem blízko hudby, měla široký klobouk z jemné slámy s bílým okrajem a dívala se na mne úkosem, ale už ne s tak pichlavým úsměvem jako posledně.

„Cožpak se tvářím smutně?“ Zarazil jsem se a koktal. „Vždyť Murdoch nedostal zlatou medaili.“

„Jak ji také mohl dostat,“ odpověděl Jason vtipem, „když já tajně křížil v truhlíku za oknem bůhvíjak dlouho slunečnici s kaktusem?“

„Drahý hochu!“ Tmavé oči paní Keithové se zveselily. „Máš úplně pravdu. Ale bylo by hezké, kdyby ses trochu vzchopil a byl veselejší.“

Snažil jsem se o prkenný pokus obrany.

„Nemohu se přece šklebit na celé kolo, když lidé, které mám rád, si zamanou odjet.“

Reid potřásl hlavou. „Život je zoufalá záležitost – ale což kdybys šel s námi na jahody se smetanou? Sejdeme se s Alison u bufetu za půl hodiny.“

„Pojďte s námi!“ naléhala paní Keithová. „Budeme tam ve čtyři hodiny.“

„Tak budiž.“

Když odešli, obrátil jsem se a vešel do jiného stanu, kde jsem dlouho upřeně prohlížel první svazek pastináku. Nenáviděl jsem jej a nemyslil také na něj. Jemná satira, která pronikala pravé přátelství v Jasonově hlasu, mi náhle ukázala, jak mě asi vidí ostatní. Bože! Jaký jsem byl bloud! Nevěděl jsem nic o životě a nevyznal se v něm, ani co by se za nehet vešlo. Potácel jsem se ve světě snů jako pobledlá oběť vlastních fantasií. Prosil jsem nebesa jen o jednu věc – abych se nezhroutil a neudělal ze sebe před nimi blázna.

Za pět minut čtyři jsem se vydal k bufetu.

A tehdy, když jsem se prodíral davem, všiml jsem si Kate – mávala na mne s místa, kde seděl dědeček. Něco velícího v jejích znameních vniklo do mé naprosté bezútěšnosti, takže jsem ihned vyrazil a spěchal k ní.

310$

„Dědeček onemocněl,“ promluvila bez dechu. „Poslala jsem Jamiea pro lékaře, ale zatím se mu přitížilo. Běž telefonovat pro vůz!“

Obklopen několika milosrdnými samaritány ležel dědeček na trávníku, po němž si ještě před hodinou tak hrdě vyšlapoval. Byl zkroucen na stranu a měl jednu ruku ohnutou a jakoby zkřivenou. Jeho oči byly nehybné a otevřené, jedna polovina úst sípavě dýchala, druhá byla nepohnutá. Jeho bílé vlasy byly rozcuchané. Měl divoký, smutný výraz krále Leara, sesazeného s trůnu po bouřlivé noci. Ačkoliv jsem tomu mnoho nerozuměl, viděl jsem, že ho postihl záchvat mrtvice. Když jsem odbíhal k telefonu, chystali se rozdílet ceny. Hudba po skončení stanoveného programu začala hrát se závěrečností, jež zněla příšerně v mých uších, národní hymnu: „Bože, krále chraň.“

311$

«KAPITOLA 9.»

Neděle; a skoro půlnoc. Tentokrát není omyl možný; stařec umírá. Vědomí této skutečnosti prostupuje pokoj, kde sedím a pozoruji ho, prostupuje spící dům, dokonce i noc okolo nás. Celý den tu bylo ovzduší očekávání, správného chování – Murdoch a Jamie mluvili s Tatim dole tlumenými hlasy; Kate tišila výkřiky svého hošíka, který si hrál na dvorku; babička chodíc po špičkách pekla velký plech pečivá. Tomu se říká „čekání na konec“; rodina se uložila s pocitem uctivého zklamání, že stařec ještě žije, přestože ho Dr Galbraith léčil třemi elektrickými otřesy krátce za sebou a prohlásil, že nevydrží. Nikdo neprotestoval, když jsem si osobil právo bdít u něho; práva mého citu jsou uznána a jsou obzvláště vítána, když nikomu se nechce přijít o spánek.

Ticho je děsivé; ačkoliv jsem vytáhl záclony a otevřel okno, nepřináší teplá a bezvětrná noc úlevu. Dědeček leží naznak; už nechrápe, stěží dýchá ústy, otevřenými uvolněním všech jeho svalů. Babička, než šla spat, utřela houbou jeho zastřelý polobezvědomý obličej a učesala mu bílé vlasy, čímž oživila matnou představu jeho posledního velkolepého zjevu na květinové výstavě. Věk proměnil toto tělo ve zříceninu, ale nezbavil je důstojnosti.

Když se na něho dívám smutně, ale přece jen s ulehčením, že řeší těžký problém nejsnadnějším způsobem, upadám v nedobrovolné úvahy: toto jistě je okamžik, kdy možno prozkoumat hodnotu života – strašný okamžik odchodu, který musíme všichni podstoupit. Jakých pošetilostí, jakých hříchů se dopustil! Nikdo nezná lépe než já všechny slabosti a svéhlavosti starcovy povahy; neboť najednou s nádechem hrůzy poznávám v tomto smutném a bláhovém hochu sebe sama – tytéž povahové rysy, které sestoupily s něho na mne. A přece je hájím – hájím ony znepokojivé hloubky osobnosti: pro-312$

tože jako dědeček už mám své pochybnosti o přijatém zákoníku. Tyto nesmělé zušlechťující ctnosti: nikdy nebýt nízký, být laskavý, povzbuzovat záliby – snad vyváží sta tísnících hříchů.

Asi jsem zdříml u lůžka. Vzbudily mě starcovy pokusy o řeč. Nahnul jsem se těsně k němu a zachytil slůvko: „Spiritus.“

Ale to není kajícnost na smrtelném lůžku, žádné volání po Duchu svatém. Mínil tím nápoj, který vyráběli jeho předkové a jemuž byl tak dlouho oddán, a kterého se chtěl nyní toužebně napít. Nepřinesl mu nic dobrého – ale právě takové to bylo s jeho ostatními zálibami. A protože se lékař nenamáhal vydat nějaký zákaz, sestupuji po hmatě do salonu, kde na kredenci nahmatám právě koupenou láhev pro ony návštěvníky, jež přivede do domu pohřeb. Nalévám trochu do skleničky – bez vody, kterou nikdy nesnesl – a přemýšlím o konečné ironii, že umírající se napije z číše k oslavě vlastního pohřbu.

Je mi vděčný za whisky, kterou spolkne s velkou námahou. Zamumlá ještě: „Jíst a pít!“

To jsou jeho poslední slova. Nalézám v této náhodné větě podivný význam, jasné vyjádření jeho životní filosofie.

Hodiny tlukou tři údery a vyruší mě z přemáhající únavy. Vidím, že stařec nyní rychle schází – okamžik jeho odchodu do velikosti je blízko. Náhle se otvírají dveře a do pokoje vchází babička se svíčkou v ruce, s čepcem na hlavě a v dlouhém bílém živůtku, vedena pudem venkovanů, kteří cítí neomylně a s uctivou hrůzou příchod smrti. Nečte při této příležitosti nahlas kapitolu ze své bible. Pohlédne s umírajícího na mne, tiše přijme mou židli, zatím co já jdu k oknu.

Je možno už cítit blízkost úsvitu: neviděná hnutí, nepatrné pohyby ptáků, nejasné obrysy tří kaštanů. Babiččino chování je velkolepé. Bojí se tmavé přítomnosti něčeho, co je nyní s námi v pokoji – této připomínky její vlastní smrtelnosti. Ale je očištěna od nenávisti. Trpkost a nevraživost, které kdysi ovládaly tento malý svět, kde jsme žili my tři lidé, se zdají nyní dětinské a vzdálené. Během těchto posledních mě-

313$

síců jak klesl, tak ona povstala; ne v soucitu, ale spíše v smutném uvědomění své vlastní ceny začala mít ráda svého starého nepřítele.

Ano, konečně. Něco zmizelo. Smrt muže v plném rozmachu sil je strašná věc, násilná, nechtěná, vrcholná křeč. Ale tento stařec je unaven. Loďka s plochým dnem sklouzne s břehu do vody snadno a bez šplouchnutí. Babička se na mne podívá, kývne slabě na znamení souhlasu a vstane.

Dívám se, jak podvazuje klesající bradu, dává mince – jiná vesnická praktika – na zavřené oči. Zírám s velkým smutkem na obličej, strnulý ve své konečné ztuhlosti. Dědeček dospěl v místo, kde nevím, zda je světlo nebo temno, kde už nemůže tropit pošetilosti; unikl všem svým pronásledovatelům a stihatelům – a hlavně sám sobě.

Na babiččin šeptaný příkaz jdu stáhnout záclony. Jitro se blíží: kaštany nabývají určitých tvarů, pole jsou zřetelnější, na východě je šafránová skvrna. Zháším svíčku. Náhle ze statku na vrcholku kopce jako na výsměch zhaslému plameni proniká sem hlasitá posměvačná výzva kohouta.

314$

«KAPITOLA 10.»

V úterý po pohřbu jsme se všichni sesedli v saloně k čaji se šunkou a vejci. Pohřeb, ačkoliv nebyl přepychový, byl přece jen na otcův příkaz proveden slušně druhým nejlepším pohřebním ústavem v městě. Tati si mnul ruce, překypoval zdvořilostí a přivedl ze hřbitova pana McKellara. Babička seděla po právníkově pravici a Kate po jeho levici; Murdoch a Jamie byli na druhém konci stolu po mých stranách; Adam seděl v čele stolu vedle Tatiho.

„Myslím, že všechno bylo velmi hezké.“ Tati touže po pochvale se dotázal očima McKellara. „Vezměte si dvě vejce! Ano, nechtěl jsem s tím dělat mnoho povyku. Na druhé straně chci dělat všechno jak se sluší a patří. A kromě toho v jistém smyslu, rozumíte-li mi, jsem byl povinen to udělat.“

Od právníka se očekávala odpověď. Když přijímal šálek od Kate, řekl suše:

„Myslím, že pohřeb byl přiměřený okolnostem.“

Tati se díval trochu rozmrzele: neustále ho trápilo, že nikdy nebyl s to přimět McKellara, aby s ním vycházel přátelsky. Podíval se proto vděčně na Adama, když tento poznamenal:

„Nikdo si nemohl přát lepší.“

McKellar pokrčil svými pevnými rameny. „Až vy budete tak daleko, nebudete si přát vůbec nic.“

Tati a Adam vyměnili pohled dorozumění a spojenectví proti tomuto kousavému vetřelci. Ačkoliv Adam přijel teprve ráno, ukonejšil už Tatiho a pokud se týkalo domu, uklidnil ho tím, že bude asi prodán nějaké mateřské škole, když Tati už kolísal ve svém rozhodnutí žalovat nebo ne. Dokonce ho Adam získal tak daleko, že při jízdě drožkou domů projednávali tiše další možnosti umístění Tatiho nového kapitálu, který měl dostat z výnosu dědečkovy pojistky.

315$

„Ochutnejte mé koláčky, pane McKellare,“ pobídla ho babička.

„Zajisté.“ Právník popíjel dobrý čaj a ačkoliv s Tatim a Adamem nemluvil, bavil se přátelsky svým těžkopádným slohem s Kate a starou paní. Byl ohnivý obhájce požadavku samosprávy pro Skotsko a shodl se s babičkou ve společných názorech. Připadalo mi, že se krčí za svým talířem a jeho oči že létají jako šípy po stole takovým způsobem, že mě až uváděl ve zmatek.

Musím se přiznat, že jsem se vyhýbal jejich ocelovému lesku. U hrobu, zejícím v trávníku jako syrová rána, kde mi byla svěřena za rodinu důstojnost „provazů“, zachoval jsem se slabošsky a směšně jako úplný blázen. Když jsme spouštěli rakev, začal jsem se třást na celém těle a propukl v pláč… ve svém věku! Vzpomínka na tuto chvíli způsobila, že jsem studem svěsil hlavu.

„Zjistil jste přesnou výši pojistky? „ zeptal se Adam věcně.

„Ano, zjistil.“ McKellar mluvil s přísnou obřadností. Ti dva se neměli rádi: velkoměstský pojišťovací agent a kšeftař v nekalých obchodech – a na druhé straně maloměstský právník a ředitel malé pojišťovny. McKellar byl vůbec zajímavý člověk; po všechna ta léta děkoval na můj pozdrav jen suchým kývnutím přes ulici – byl pomalý, netečný a pevný jako skála; raději by byl zemřel, než by byl změnil půlpennyovou položku ve svém rozvažném účtu. Říci jen, že byl poctivý, bylo by hloupé tvrzení, stojící daleko za pravdou. Byl to hlídací pes poctivosti; pro všechny obchody, jež vynášely víc než solidní tři procenta, měl jen potřesení hlavou a toto zvláštní označení: „Nebezpečný obchod. Ano, ano – nebezpečný obchod.“ Hned z počátku nedůvěřoval Adamovi jako ramenáři, který odešel z jeho kanceláře po krátké výpovědní lhůtě a který se snažil vyšinout se na útraty ostatních.

„Kolik činí pojistný kapitál i s příslušenstvím?“ naléhal Adam znovu.

„Sedm set osmdesát devět liber, sedm šilinků a tři pence… na puntík.“

Adam sklonil hlavu, kdežto Tati zbledl při opojné velikosti

316$

této peněžité částky. Musil jsem si vzpomenout na dědečka, který nenáviděl tuto pojistku takovou měrou, že mi zakázal jen zmínku o ní ve své přítomnosti. Díky Bohu, že byl ušetřen Tatiho radostného šepotu:

„Kdy můžete vyplatit ty peníze?“

„Ihned.“ McKellar složil obřadně nůž a vidličku vedle sebe a odstrčil talíř.

„Ještě čaj, pane McKellare?“

„Děkuji, ne. Držel jsem se statečně.“

„Tedy kapku whisky.“ Tati, naprostý abstinent, skutečně pronesl tuto pohostinnou nabídku.

„Naléháte-li“

Když byla před McKellara postavena plná sklenička, sklouzl jsem se židle s úmyslem nepozorovaně zmizet. Ale upřený a pronikající pohled padl na mne jako jas světlometu.

„Kam jdeš?“

Na pomoc mi přispěchal Tati. „Je stále ještě rozrušen … Snad jste si toho všiml při pohřbu. Je to v pořádku – omluvíme tě, Roberte.“

„Sedni si, hochu!“ McKellar učinil pevný doušek whisky. „Bylo by sotva uctivé k památce tvého pradědečka, kdybys chtěl odejít mezi jednáním. Máš-li k němu vůbec nějakou úctu – a jsi jediný, který dává najevo, že ano – pak musíš mít tolik slušnosti, abys tu zůstal, až skončím.“

Klesl jsem zmateně do židle. Takhle se mnou McKellar nikdy nemluvil. Zabolelo mě to a ponížilo.

„Pokračujme tedy v jednání!“ řekl Adam ostře.

„Jak si přejete.“ McKellar vyňal z vnitřní kapsy kabátu nějaké papíry. „Tak tady je pojistka číslo 57 430 – životní pojistka, znějící na jméno Alexander Gow. A tady je poslední vůle. Přečtu ji.“

„Nač?“ Adam ztrácel rozvahu při právníkově svědomité pomalosti. „Nač to dlouhé nesouvislé povídání? Byl jsem ve vaší kanceláři, když jste ji sepisoval. Jsem jejím svědkem a znám ji nazpaměť.“

McKellarův výraz ukázal, že byl jat hrůzou z jeho palič-

317$

ských slov. „Podle předpisu ji musím přečíst. Nebude to trvat dlouho.“

„Ovšem,“ uklidnil Tati spor.

McKellar si nasadil brýle a tichým, důležitým hlasem četl poslední vůli. Byla to krátká a prostá listina. Dědeček zanechal všechno Mami a v případě jejího úmrtí jejímu manželovi – Tatimu.

„V pořádku.“ Tati si spokojeně oddychl. „Tak to má být. Teď nám už nic nepřekáží.“

„Počkat!“ McKellar skoro houkl toto slovo a současně uhodil na stůl svou mohutnou pěstí. V tichu, které nato nastalo, se rozhlédl. Skrčil se nad pergamenem, ukázal pomalý krutý úsměv, jejž opatrně ukrýval až do této chvíle, zachmuřil huňaté obočí a pevně stáhl ústa. Vypadal jako muž, který konečně smí něco odhalit a radovat se z nějakého jedinečného tajemství.

Jeho oči mě opět našly a spočinuly na mně se zjevnou laskavostí, když řekl: „K této závěti byl přičiněn dovětek – vlastnoručně psaný dovětek ze dne 20. července 1910.“

Tati vykřikl, ale já to sotva slyšel. Jak jasně jsem se pamatoval na ten den: byl to den mého smrtelného smutku, kdy jsem ztratil Marshalla a kdy byl zabit Gavin.

McKellar pokračoval pronášeje důrazně každé slovo – jako by mu působilo mučivou rozkoš probodávat Tatiho každičkým jednotlivým slůvkem.

„Tehdejšího dne, dvacátého července, přišel do mé úřadovny Dandie Gow. Říkal jsem mu Dandie, protože přes všechny jeho chyby a nehody mohu hrdě prohlásit, že byl mým přítelem. Žádal mě, mohl-li by věnovat výnos pojistky někomu jinému než své dceři. Tehdy odpoledne jsme spolu hovořili velmi dlouho. Výsledkem této rozmluvy je skutečnost, že každý haléř z oněch peněz, opakuji každý haléř a přisámbůh tak to míním – každý haléř je určen zde tomuto hochovi, Robertu Shannonovi, aby se mohl pod mým opatrovnictvím věnovat studiu lékařství na Wintonské universitě!“

Smrtelné ticho. Zbledl jsem; hrdlo i srdce se mi stáhlo; nemohl jsem tomu věřit; byl jsem příliš zvyklý neštěstím a

318$

porážkám. Byl to jistě jen další úskok slepého nebe, které předstíralo, že mě povyšuje, abych byl tím krutěji sražen opět nazpět.

„Pokoušíte se mě oklamat,“ zabědoval Tati. „On to nemohl udělat! Neměl k tomu právo!“

Krutý úsměv se prohloubil ještě víc. „Pojistník jest oprávněn nakládati jednáním mezi živými nebo na případ smrti s nároky z pojistné smlouvy, zejména též označiti místo původně obmyšleného někoho jiného.“

Tati vrhl zbědovaný pohled na Adama. „Je tomu tak?“

„Výnos pojistky byl určen výhradně Mami.“ Adam se díval ostře na McKellara. „Nebyl při smyslech.“

„Možná, že teď – ale ne když psal dovětek před dvěma lety. To byl zdráv jako vy.“

„Napadnu poslední vůli,“ řekl Tati divným pisklavým hlasem. „Budu se soudit!“

„Udělejte to!“ McKellar se přestal usmívat. Díval se s Adama na Tatiho velmi hrozivým způsobem. „Ano, udělejte to! A já vám slibuji, že se s vámi budu soudit o své újmě třeba ke krajskému soudu, nejvyššímu soudu anebo až do parlamentu! Byl by to pro vás špatný obchod, Leckie! Pak by také bylo po jmenování do vodárny!“ Nyní učinil přestávku vychutnávaje zplna tuto část dramatu, která se před ním odehrávala po letech klidné práce. „Vaše žena si nepřála vyzvednout výtěžek pojistky, ačkoliv platila skoro všechny prémie sama. A náš ubohý stařec by z ní nebyl nikdy dostal ani haléř. Ale přál si, aby sloužila dobrému a užitečnému účelu. A tomuto účelu bude sloužit, nebo se nejmenuji Duncan McKellar.“

Ach, Bože, pak to byla pravda … tento báječný dar od dědečka, který se mi o něm nikdy nezmínil ani slovem. Měl jsem sklopené oči, sotva jsem dýchal, svaly mého obličeje se chvěly pod napjatou ztuhlostí. Náhle jsem uslyšel Katin hlas a pocítil, že její ruka objímá má ramena.

„Nevím, co si myslí ostatní … ale podle mého názoru je to nejlepší užití těchto peněz … ano, opravdu nejlepší užití!“

„Slyšte, slyšte!“ dodal hlasitě Jamie.

Požehnáni buďtež Kate špatných rozmarů s vybouleninami

319$

na čele a Jamie, který dokáže, že peníze se zdají čisté a slušné … Pevně věřím, že jejich hošík bude mít daleko méně obtíží v mládí, než jsem měl já. McKellar složil listiny a oslovil mě, když povstával:

„Zítra v deset hodin v mé kanceláři! Ale zatím můžeš jít kousek cesty se mnou. Neuškodí ti nadýchat se čerstvého vzduchu.“

Odešel jsem s ním z pokoje slepě. Existuje vyvrcholení, kdy příroda, vypjatá k nejvyšší mezi, už prostě dál nemůže.

320$

«KAPITOLA 11.»

Pozdě téhož večera se vrací z domu právníka McKellara rozčilený maloměstský ssavec z rodu homo sapiens, zkrátka onen bědný, ale teplokrevný obratlovec Robert Shannon. Ačkoliv tomuto podivnému dvounožci je skutečně osmnáct let a nedlouho předtím nesl na svých ohnutých ramenou strašné břímě svých let i břímě téměř neodměněné lásky a nesčetných jiných běd, je stále neotrlý a nezralý. Nyní, když si uvědomuje klid tiché krásy noci, nekonečně jasné noci, jásající tisíci hvězdami, pod nimiž srdce jásá právě tak, zírá upřeně vpřed se záblesky dalších pevných rozhodnutí.

Budoucnost je před ním rozlehlá a otevřená. Suchopárný skotský právník, který s ním tak dlouho mluvil, bude jednat jako jeho důvěrník a poradce, jako jeho přítel. Nikdy se už nevrátí do továrny. Příští měsíc na začátku nového semestru půjde na universitu, bude tam bydlit v studentském domově, bude se s radostí věnovat studiu lékařství. Biologie … praktická zoologie … tato kouzelná slova mu vehnala ruměnou barvu do tváří. Už cítí opojné vůně formalinu a terpentinu, vidí dlouhou řadu Zeissových drobnohledů, každý s nejnovějším systémem čoček, a jeden bude jeho – navzdory ubohému panu Smithovi, s nímž se opět setká. Jen si to představte! Snad mu dají pitvat při prvním rigorosu malého žraloka máčku skvrnitou, scyllium canicula, bude-li mít štěstí!

Má dost peněz na celá studia: několik menších dluhů, které zanechal dědeček, vyrovná McKellar ani ne za dvacet liber. Pakliže mu někdo řekne něco nepříjemného, až přijde domů – nyní jeho výraz tvrdne – nemá si toho všímat, jak mu poradil právník. Brzy opustí Lomond View nadobro.

Ano, budoucnost je otevřená a zářící. Reid a Alison mohou odejít, ale on odejde také … Ukáže jim, že nebyl osudem určen k nezdaru. Jeho city k Alison se jemně změnily, jeho

321$

milostná touha se stala přísně obsažnou. Není snad v životě velkého přírodopisce místo pro ženy? Nebo snad jednou v cizině, když slavná zpěvačka bude zpívat hlavní úlohu v Carmen, vážný a významný badatel se stužkou vyznamenání v knoflíkové dírce a s malým přistřiženým vousem přijde klidně do prosceniové lóže …

Ne, ne, tyto fantastie náležejí do období mladistvosti, jež už má hoch za sebou. Před ním je práce, která ho očekává… vážná, ach, slavná práce v laboratoři.

Ale počkat … ještě poslední okamžik, závěrečný protiklad, než ho pustíme se zřetele. Když jde po Chapel Street, vyvstává před ním po jeho pravici tmavý obrys opovrženého kostela Svatých andělů. Nepotřebuje nic, jeho duch, duch tohoto místa, ho už nemůže klamat. Statečně čelil všem nástrahám kanovníka Rochea, aby ho sem přivedl nazpět. Smutek ho nesrazil na kolena … Už minul čas, kdy byl zaslepen; vlastně je právě na zlomu stát se volnomyšlenkářem.

A právě v této chvíli je znenadání uchopen, chycen a skoro přiškrcen jakousi přemáhající silou. Uvažte – četl všechno od „Vzniku druhů“ k Renanovu „Životu Ježíšovu“, usmíval se bajce o Adamově žebru a souhlasil s vtipným francouzským kardinálem, jehož jméno už zapomněl, že křesťanství spočívá na rozkošné báji. Ale toto je něco, co stoupá, co je v jeho krvi, jeho kostech, jeho morku, něco, čeho se nikdy nezbaví, co mu bude neodbytně v patách celý život až do smrti.

Stojíme tváří v tvář sestupu s první velikosti. Ale přísahali jsme nade vše, že se budeme držet pravdy. Kolikrát v budoucnosti se bude tento Robert Shannon potácet mezi lhostejností a vzplanutím, povýšením a ponížením, nemůžeme předpovídat – anebo jak často si sjedná nebo poruší smír s nejvyšší bytostí, k níž stoupají všechny lidské popudy. Skutečností zůstává, že nyní neovladatelně cítí potřebu oznámit někomu povznesení svého ducha v naslouchajícím tichu. Náhle cítí, že jeho modlitba díků nepadne do prázdna. A se vzezřením člověka, který se stydí, prudce vběhne do tmavého kostela.

Alespoň můžeme říci, že tam nebyl dlouho. Snad se tam jen zastavil, aby zapálil svíčičku anebo zamumlal před tem—

322$

ným oltářem několik nesouvislých slov. Ale snad bylo víc než to. Když se opět vynoří, trochu omámen jasem hvězd a severní září, pronikající polární nebe, dává se na cestu čileji a jeho kroky znějí jasně v prázdné ulici.

Archibald Joseph Cronin se narodil roku 1896 v Cardross ve Skotsku. Po první světové válce, kdy sloužil v britském válečném loďstvu, dostudoval medicínu a byl jmenován zdravotním důlním inspektorem. V roce 1930 se dal definitivně na spisovatelskou dráhu.

ZELENÁ LÉTA, v nichž lze najít mnoho autobiografických prvků autorova dětství, jsou bez nadsázky jedním z nejlepších románů, jaký byl kdy napsán. Pamětníci si připomenou i jeho úspěšné filmové zpracování. Je zvláštností minulé éry, že, ač se Croninovy knihy mohly vydávat, jeho nejlepší dílo muselo na své další české vydání čekat 46 let.

V knize se odvíjí příběh sirotka, Roberta Shannona, který vyrůstá v rodině svého, až příliš šetrného dědečka. Líčí jeho osudy ve skotském protestantském prostředí, které se k němu jako k Irovi - katolíkovi staví odmítavě až nepřátelsky. Časem si však dokáže získat respekt a uznání svého okolí. Jeho sen, studium na univerzitě, naráží ovšem na bariéru nikoli konfesní, ale finanční. Nakonec však přece jen svého cíle dosáhne.

Je známo, že dobré knihy nestárnou. V případě tohoto románu je možné s překvapením konstatovat, že pro naši dnešní realitu má neobyčejně aktuální význam.

A. J. CRONIN

ZELENÁ LÉTA

Z anglického originálu THE GREEN YEARS přeložil Jaroslav Svára. Vydalo nakladatelství ERIKA, s.r.o., P. O. BOX 27, 14800 Praha 414, roku 1993 jako svou 40. publikaci ve spolupráci s agenturou PETRA Praha. Obálku navrhl Michal Houba (mirv1). Vytiskly Tiskárny Vimperk, jako fotoreprint vydání z roku 1947. ISBN 80-85612-30-5