Roald Dahl:

Sometime Never

přeložil Pavel Sojka

Copyright (c) Roald Dahl Nominee Ltd, 1949

Translation (c) Pavel Sojka, 2009

Design and layout (c) Luboš Drtina, 2009

ISBN 978-80-7207-723-6

Doba, ve které žijeme, by se měla zapsat do dějin nějakým zářným počinem, aby ti, kdo dlouho žili v

útlaku, si jednou mohli říci: víme, co to je se radovat. Tohle nešťastné pokolení už zakusilo své. Či

snad jsou ještě nějaké pohromy, které si nevytrpělo? Mnozí našli zatracení v náruči vlastní země; jiní

byli nuceni se i s ženami a dětmi plahočit nehostinnými kraji.

Kéž naši vůdcové naleznou cestu jak ukončit to utrpení. Dohody o míru svůj účel neplní; mohou sice

naše utrpení pozdržet, zabránit mu však nemohou. Naše situace si žádá stálejší opatření, které

navždy učiní konec násilí a sjednotí nás trvalými pouty vzájemné náklonnosti a loajálnosti.

ISOKRATES, 380 n.l.

PŘEDMLUVA

Ve světě kolem nás dnes žije nespočet lidských bytostí, které během války vědomě spáchaly čin

vraždy. Dotyční jsou si toho vědomi, avšak jejich svědomí to netíží ani za mák. Přesto vám ochotně a

briskně vyloučí ze společnosti spoluobčana, kterého načapali, jak podvádí v kartách.

I já jsem zabiják. Zkouším se kvůli tomu cítit špatně, ale nedaří se mi to. Ovšem hrát falešně karty, to bych si nikdy neodpustil.

Co si pak má jeden myslet o válce? Jak máme vnímat člověka? Jak hledět bez obav do budoucnosti?

Až člověk vynalezne a použije zbraň, jejímž jediným účelem je zabít sto tisíc lidí v pěti vteřinách, až ve své horlivosti nalezne způsob, jak učinit tuto zbraň ještě smrtelnější, pak nastane čas, kdy mu jen jeho nebetyčná nafoukanost, otupující jeho dedukční schopnosti, dokáže zabránit, aby měl jasno v

jednom: totiž že jeho civilizace je ve stadiu rozpadu a nevyhnutelně spěje k zániku.

Pokud by člověk podobný stav věcí zaregistroval ve světě jiných zvířat, byl by první, kdo by

předpovídal jeho záhubu. Kdyby si všiml, že se řekněme pět set milionů mravenců shromáždilo na

ostrůvku ne větším než pole, a kdyby si všiml, že tito mravenci se dělí na mnoho menších, neustále

spolu bojujících skupin; kdyby si dále všiml, že jednoho dne jedna ze skupin sestrojila zbraň, se kterou se jí podařilo zabít sto tisíc z jiné skupiny, a kdyby při podrobnějším pohledu zjistil, že následně začaly všechny mravenčí skupiny na ostrůvku vyrábět tuto zbraň ve velkém a rychle se učily, jak tuto zbraň

učinit mnohokrát účinnější, než byla dřív, kdyby si člověk všímal všech těchto událostí na mravenčím

ostrově, potom, potom by přece musel předpovědět, že co nevidět dojde k úplnému zničení všech

tamních obyvatel.

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA JEDNA

Toho roku přišlo teplé počasí už na začátku března a zavdalo tak pupenům na keřících a stromech

příležitost, aby se začaly nalévat a rozvinuly se dřív, než je obvyklé. Brzy se celá krajina ustrojila do jasně zeleného hábitu a každý nový den byl teplejší a zelenější než předchozí. Pak znenadání

rozkvetly trnky, záříce bíle na povrchu keřů, žluť prvosenek se rozlévala po svěží trávě a bílofialové

fialky si tajnůstkářsky kvetly ve svých zákoutích.

Všichni čekali na ledové muže, ti ale vůbec nedorazili, a roční období se ve stylu slavné baletky

beztížně přesouvalo od měkkého chládku jara ke žhnoucímu jasu léta; a téměř každý den vítalo ráno

slunce.

Příroda měla toho roku časný nástup. Prsť v polích byla prohřátá do hloubky celé stopy pod

povrchem. Tráva, prorostlá světle fialovým jetelem, byla vysoká a hustá, a v prvním červnovém týdnu

začala senoseč. Koncem července se sklízel oves a pšenice byla na spadnutí. V srpnu dorazili Němci.

Dole, na pobřeží hrabství Kent, lidé právě dosnídali, když nad sebou uslyšeli první velkou skupinu.

Hluk se šířil s větrem od jihu, nejdříve vzdálené dunění, jakoby hromy letní bouře. Dunění přešlo do

zřetelného hukotu, až vás chvění lechtalo na chodidlech. Následoval střídavě stoupající a klesající

hluboký tón a hlasitý, neustále sílící, pulsující hluk a rychle po něm mocný řev přímo nad vaší hlavou,

který se rozprostřel a všechno přikryl jako střecha, neprodyšně. Lidé dole se zastavili, zvedli zrak a

cloníce si oči před sluncem uviděli, že nebe je poseté nekonečným proudem malých černých

bombardérů, letících v dokonalé formaci, tak dokonalé, že to ze země vypadalo, jako by byly

navzájem propojené neviditelnými drátky. Nad nimi, stěží viditelné, se jako hejno komárů pohybovaly

bitevníky k jejich ochraně: malé stříbrné tečky, kličkující oblohou na všechny strany, číhající na možné potíže, číhající na ty, kdo by se odvážili vzlétnout a postavit se bombardérům do cesty.

Jak se tak dívali, náhle si přihlížející na zemi všimli, že jedna ze stříbrných teček letí jakoby odděleně od ostatních. Řítila se střemhlav dolů mezi bombardéry, přímo dolů skrze jejich formaci. Když jimi

prolétla, vynořila se na druhé straně pod nimi, a z jednoho bombardéru se začal valit černý kouř.

Bombardér se obrátil na záda a - jako list ze stromu - spirálovitě padal k zemi. Malá stříbrná tečka

mezitím začala opisovat veliký dokonalý oblouk zpět, směrem pod břicha bombardéru nad ní.

Vtom ho uviděli z bitevníků a vrhli se za ním; několik z nich prudce kleslo a v kulise řvoucích motorů

se ho jali pronásledovat. Osamocená tečka se mezi nimi proplétala a rolovala a dělala přemety ve

vzduchu, a ty ostatní se hnaly za ní těsně na jejím chvostu, padesát, šedesát, sedmdesát z nich se

přeskupovalo a opisovalo kruhy, nalétávali na něj ze všech stran, zprava, zleva, zdola, shora, odevšad

i odnikud, a malá tečka uskakovala a uhýbala a prudce klesala a znovu stoupala a rolovala a opisovala

smyčky a prováděla tisíc věcí, na které byla radost se dívat.

"Do nich, chlapče!" křičeli diváci.

"Ty jim to nandáš. Jasně, že jo."

"Je jich stovka a nemaj na něj!"

"Sou to moulové. Do nich, chlapče. Do nich..."

A tam nahoře, v kokpitu malé tančící tečky, seděl Petrskoč. Seděl vzpřímeně a strnule a jednal rychle,

neřídil svůj stroj rukama, ale konečky prstů, a spitfire nebyl spitfire, nýbrž součást jeho těla. Svaly

jeho paží a nohou prorůstaly do křídel a ocasní části letounu, a letoun byl jím, bylo to jeho tělo, ne

trup stroje, co se naklánělo a otáčelo a klesalo a stoupalo, protože tělo spitfiru splynulo s tělem

pilota; rozdíl mezi jedním a druhým se setřel.

Viděl messerschmitty, jak se na něj řítí ze všech stran a pálí po něm za letu jak zběsilí, a viděl malé

záblesky pomrkávající na jejich křídlech, jak po něm stříleli z kulometů. A on jen kličkoval a zkoušel

jim uniknout, jenže to nikam nevedlo, protože ať se hnul kamkoliv, dolů, nahoru nebo stranou, všude

byly. Několik jich útočilo na levoboku, další se přibližovaly zprava a měl dojem, že jednoho vidí, jak se na něj přímo ze slunce řítí do čelného střetu. Nebyla šance, že by se stihl otočit, proto se rychle

převrátil na záda, začal prudce klesat, pak namířil předek opět vzhůru, nabral výšku a začal s přemety.

Zeměkoule se kolem něj míhala, chvíli visela nad ním, pak se přesunula dolů a pod ním zas kolem

dokola. Ztratil vědomí, probral se, udělal přemet na vrcholu smyčky a cítil, jak se mu záchranné pásy

zařezávají do ramenou, když v nich chvilku visel hlavou dolů. Rychle se rozhlédl kolem. Kde jsou teď?

Kam zmizely? Ano, ano, jsou přímo za ním, má je za zadkem, jsou čtyři, a mnohem víc jich je na

pravoboku, tam jich je hafo. Na čele se mu objevily malé kapičky potu a kolem ochranných brýlí

stékaly po tváři dolů. Prudce změnil směr doprava a řítil se přímo na nepřátele, pak se lehce zhoupnul

a byl pod nimi, aby vzápětí znovu nabral výšku a pryč od nich, ale před ním byly další a ještě další

mířily z nebes přímo na něj a, můj bože, kam teď, jak z toho ven, když to vypadá tak beznadějně.

Jakmile se vyhnul těm vpředu, další se vyrojily za ním a tentokrát na něj vystřelily z velké blízkosti.

Ucítil, jak se spitfire lehce zachvěl, obhlédl situaci, když vtom náhle na jeho křídle...

Ale ne, to není možné. Jak by mohlo? Rychle odvrátil zrak. Pěkná blbost, představovat si takové věci.

Nedává to smysl. Totální kravina. Snad se zbláznil, ale přesto... když se znovu podíval zpět na křídlo,

brada mu spadla údivem z toho, co uviděl. Nedokázal se ani pohnout.

Protože tam, asi v polovině délky křídla, stála živá bytost.

Nebylo pochyb. Stálo to tam venku na jeho křídle, stejně hmatatelné, stejně skutečné a hmatatelné

jako křídlo. Ne dál než deset stop od Petrskoče stálo podivné stvoření, nepodobné čemukoliv, co kdy

Petrskoč viděl či o čem by slyšel. Byl z toho setkání tak vylekaný, že na chvíli zapomněl na

messerschmitty a na bitvu. Seděl jak opařený, neschopen pohybu, a jen zíral, neskonale fascinován,

na to nečekané zjevení; a za tu krátkou chvilku se mu do paměti jasně a nezapomenutelně vryl

každičký detail toho, co viděl. Tvor měřil na výšku kolem šesti palců. Měl dva bílé zahnuté rohy, které

mu vyrůstaly z temene, a mezi nimi, frajersky posazená, trůnila nápadná zelená buřinka. Mělo to

dlouhý černý ocas, který se vzadu stáčel do ladného oblouku. Zdálo se, že má na sobě předpisové

letecké oblečení, kromě černých holínek po kolena. Jejich neobvykle tlusté podešve měly

nepochybně schopnost se přisát, což vysvětlovalo, jak tvor dokáže tak pevně stát venku na křídle,

když se kolem proud vzduchu řítí rychlostí 300 mil v hodině. V rukách to drželo vrtačku zhruba

poloviční velikosti, než bylo stvoření samo, a s ní hloubilo otvory do křídla spitfiru. Počínalo si velmi zručně a efektivně: když dokončilo jednu díru, vytáhlo vrtačku, ustoupilo o krok do strany a začalo

vrtat další.

Bylo jen přirozené, že v dané situaci se Petrskočovi začalo v hlavě honit pár znepokojivých myšlenek.

Zapochyboval o svém duševním zdraví; snad ho do hlavy zasáhla kulka a on zešílel; nebo ho z vypětí

bitvy chytil fantas; nebo už je mrtvý, ano, to je ono, třeba už je v pánu. To bude ono, je v pánu,

protože ve skutečném životě jeden takovéhle věci nevidí. Neexistují. Prostě nejsou. Odvrátil ze

strašidýlka oči. Messerschmitty byly všude kolem něj. Tak tohle už sen nebyl. Nalétávaly na něj ze

všech stran, pálily na něj, znovu se odkláněly a znovu na něj, ohnivé záblesky jim blikaly na křídlech,

tenké žluté paprsky vyhledávačů jim vycházely z čumáků. A Petrskoč měnil směr a padal a stoupal a

roloval, a celou tu dobu si uvědomoval přítomnost té hnusné kreatury venku na křídle. Koutkem oka

ji měl neustále v merku, viděl, jak tam stojí a vrtačkou zuřivě odvrtává další a další díry, přičemž

zdánlivě ignoruje všechno, co se děje kolem. Bylo jedno, jaké přemety Petrskoč prováděl a jak svůj

stroj roloval, holínky s přísavnými podešvemi držely tu věc pevně na místě, dokonce i když bylo

letadlo břichem vzhůru, Petrskoč se podíval a viděl, že to tam stále je, díky svým holínkám jak

přilepené, a vrtá to jako o závod; pozice vzhůru nohama neměla na jeho výkon zjevně žádný vliv.

Náhle postavička ve svém konání ustala, jako by si dala přestávku. Přehodila si vrtačku přes rameno a

přešla po křídle směrem ke kabině, kde seděl Petrskoč. Tady to máme, vykračuje si to po křídle

poněkud vratkou chůzí, jako člověk, který má nohy z olova, a když došel tvoreček k místu, kde se

křídlo připojuje k trupu letounu, nezastavil se, ale šel rovnou dál, s pomocí přísavných holínek, kolmo

vzhůru po kabině letadla. Zastavil se přímo před zasklenou přední stěnou kokpitu, za níž seděl

Petrskoč. Přilípl nos na sklo a zíral na Petrskoče malýma bystrýma černýma očkama, která nemrkala,

protože neměla víčka. Postavička hýbala pusou. Něco mu říkala. Slova se utápěla v řevu leteckého

motoru, ale Petrskoč zřetelně viděl, jak ta malá ústa, orámovaná masitými rty, něco říkají. Viděl

zblízka ten kulatý, kožnatý obličej, který se hodně podobal lidskému, a přece byl jiný, tak podivný a

děsivý, s krutě pokřivenými potměšilými ústy, v malých černých očičkách nestárnoucí výraz, který

nezná smrt. Celá hlavička byla velikosti větší blumy a blumu připomínala i tím, jak byla holá. Na horní

části vystupovaly dva nažloutlé, lehce zahnuté rohy. Petrskoč viděl, kde ty dva růžky vyrůstají z

růžové pokožky toho holohlavky, a jak růžová kůže šplhá malinko nad základnu růžků. A potom tu

konečně byla ta úžasná zelená buřinka, která jaksi nepochopitelně působila mnohem děsivěji než

rohy a tvář. Po několik vteřin stvoření upřeně civělo dovnitř na Petrskoče, pak se rychle otočilo a

zmizelo za okrajem kokpitu.

Nyní viděl Petrskoč jen nebe a německé stíhačky. Spoustu německých stíhaček, které kroužily kolem

něj a nad ním, střemhlavě se na něj vrhaly, útočily ze všech stran, takže ztrácel přehled o tom, před

kým být ostražitý a na koho útočit. Ke všemu byl jeho stroj poškozený. Nereagoval jak by měl, pravé

křídlo bylo níž, a aby letoun ovládl, musel s ním Petrskoč zápasit jako se vzpínajícím se hřebcem.

Ve zpětném zrcátku viděl, jak se za ním Němci srocují, aby ho dorazili, a v mžiku se mu první z nich

přilepil na zadek, nenechávaje mu mnoho místa. Vypálil na něj z kulometů krátké rychlé salvy, malé

záblesky ohně z křídel, a Petrskoč uchopil knipl oběma rukama a vychýlil svůj stroj prudce doleva, a

Němec ho minul a letěl dál, opsal strmý oblouk a ukázal přitom světle modré břicho a složený

podvozek; a pak přiletěl druhý, a za ním další, a další, a další se zavěsil přímo za něj a Petrskoč náhle ubral rychlost a smýknul letounem doleva, což útočníky překvapilo a prolétli kolem něj na pravoboku,

a v poslední stíhačce Petrskoč zahlédl pod sklem kokpitu obličej německého pilota, bílá kukla,

ochranné brýle, bílá šála, bílá tvář, bílá hlava se po něm otočila, okamžik ho pozorovala, a byla pryč.

Teď se na něj pro změnu řítil jeden zepředu, přes tlusté přední sklo viděl, jak se objevuje v bledé záři jeho reflektorů, malý tenký černý proužek messerschmittu, asi palec široký, dva palce, čtyři palce,

šest palců, a z křídel to začalo poblikávat, na chvíli se ocitl v cizím vyhledávači, Petrskoč se naklonil kupředu, jak sledoval žlutý kužel svého reflektoru a letadlo v něm; a jak tak pozoroval nasvícený

nepřátelský letoun, lehce se dotýkaje palcem spouště, a jeho spitfire se otřásal zpětnou vazbou jeho

palných zbraní, uviděl... náhle přímo před sebou uviděl toho rohatce, jak tam venku za předním

sklem stojí na kapotě a vrtačkou zuřivě vrtá přímo do motoru.

Aniž by polevil v práci, po očku se na Petrskoče podíval. Ta malá černá očka bez víček se zavrtala

přímo do něj, malá, masitými rty orámovaná ústa se začala hýbat a neustávala, popěvujíce si něco, co

Petrskoč nemohl slyšet, ale bylo zřejmé, že jde o píseň, jejíž rytmus udávaly zvuky vrtačky.

A dál se ta malá černá očka bez víček zavrtávala do Petrskoče, masité rty si dál prozpěvovaly a

ocelový vrták se nořil hlouběji a hlouběji do motoru letounu.

"Přestaň!" zařval Petrskoč. "Přestaň, ty zatracenej mizero, nech toho!" Ale přes hluk motoru neslyšel ani vlastní hlas.

Zdálo se, že rty se teď začaly pohybovat rychleji, točivý moment vrtačky byl také vyšší, zavrtala se

hlouběji, a tu se najednou spitfire otřásl, knipl v Petrskočově ruce začal vibrovat, motor si jednou

škytnul, vzápětí si škytnul podruhé, škytnul a zaprskal, pak zazněl srkavý zvuk, jako když se napijete

příliš horkého čaje, a nakonec ztichl úplně.

Zavládlo ticho, které zaplnilo kokpit a nebesa kolem, ticho, že by se dalo krájet. Spitfire se snášel k

zemi pod sebou.

Petrskoč věnoval krátký pohled navigačním přístrojům. Nejevily známky života. Znovu pohlédl před

sebe, potvůrka byla pryč. Podíval se kolem, i nepřátelé byli pryč. Zahlédl je vysoko nad sebou, maličké

stříbrné tečky stoupající zpět ke svým bombardovacím matkám, aby je ochránily před dalším

nebezpečím. Podíval se dolů a uviděl, daleko pod sebou, zelenou anglickou krajinu, malá políčka jako

čtverečky křížovky, vesnice rozházené mezi poli a o kousek dál kouřový modrý opar kolem velkého

města.

Jak si tak plachtil dolů, stále se rozhlížel, aby zjistil, co se stalo s tím malým škůdcem. Nebylo po něm ani vidu ani slechu; přesto tam někde musí být. Musí být na letounu. Petrskoč se v sedadle otočil a

zkontroloval zadní část trupu, ale nic tam nebylo. Hledal uvnitř kokpitu a na podlaze, ale bezúspěšně.

Potom znovu vyhlédl ven na krajinu pod sebou a začal se zabývat nouzovým přistáním, které ho

nevyhnutelně čekalo. Přemítal, zda se mu podaří najít dostatečně rovnou plochu, aby mohl přistát.

Byl už blízko. Malé zelené čtverečky polí se zvětšovaly a z černých čar mezi nimi se staly živé ploty, a byly tam i domky s červenými střechami v malých skupinkách jako trsy rudých vlčích máků

roztroušené po krajině. Letoun klouzal níž a níž a byl tak nízko, že pilot rozeznával krávy v polích a

stíny jejich těl na trávníku.

V rychlosti si zvolil jedno z polí, to bez krav, které vypadalo rovné a nažloutlé. Pomyslel si, že je to nejspíš strniště, které nedávno posekali. U pole stál malý dům s doškovou střechou a kouř, který

vycházel z jeho komína, posloužil jako užitečný ukazatel směru větru.

Nechám podvozek složený, uvažoval. Bude bezpečnější přistát na břicho. Pole nemusí být tak rovné,

jak vypadá; a zakroužil kolem, odhadl vzdálenost, chytil vítr a snášel se dolů ke svému poli. Očísnul

živý plot, zlehounka přitahoval knipl k sobě, kolem něj se míhalo žlutavé pole, zvedalo se, aby ho

potkalo, blížilo se, blíž a blíž, pak náhle před sebou uviděl příkop. Byl široký a plný vody. Zatáhl za

knipl, aby se příkopu vyhnul, takže spitfire se vznesl jako balón do výšky, aby vzápětí pokračoval ve

své bezmotorové cestě k zemi.

Tak, a je to v loji, pomyslel si. Tohle nemám šanci dobrzdit, zvedl oči a uviděl hustý zelený živý plot a za ním malou doškovou chaloupku, které se kouřilo z komína; a živý plot i chaloupka se odlepily od

země a kvapem se k němu blížily. Spitfire dosedl v sedmdesáti mílích za hodinu těsně před živým

plotem a proplužil skrze něj. Následoval mocný řinkot rozbitého skla. Petrskoč otevřel oči a shledal,

že sedí i s letounem mezi troskami něčeho, co bývalo malým skleníkem v zahrádce u chaloupky.

Nejdřív ho zaplavil pocit štěstí a překvapení, že je stále naživu a nezraněn, seděl v kokpitu a díval se kolem na tu spoušť rozbitého skla. Vrstva drobných střepů pokrývala křídla i trup. Ve skleníku nebylo

po rozbitém skle ani památky, jen bílá dřevěná konstrukce visela splihle dovnitř jako polámaná kostra

nějakého prehistorického zvířete. Civěl na tu smutnou scenérii kolem, když vtom si všiml, jak se ani

ne šest palců nad ním klimbá obrovské červené rajče. Natáhl pro něj ruku v rukavici a utrhnul ho. Jak

se do něj zakousl, slizovitý vnitřek zeleniny vytekl ven a pocintal mu bradu.

"Mladý muži!"

Petrskoč sebou trhl.

"Mladý muži," zavřeštěl pronikavý zlostný hlas, "kdo vám řek, že smíte jíst moje rajčátka?"

Petrskoč se pomalu rozhlédl a spatřil malého chlapíka, opírajícího se o hůl. Byl bělovlasý a seschlý,

vypadal, že se vysokým věkem scvrknul a vyschnul nejmíň na polovinu své původní velikosti. Jeho

tvář připomínala zbrázděný vlašský ořech a neměl žádné zuby. Přes lícní kosti měl kůži napjatou tak,

že budila zdání, jako by ji někdo uchopil a pokusil se ji stáhnout z obličeje směrem dolů, takže se

všechna nahromadila v množství volně poskládaných faldů pod bradou a kolem krku.

"Povídám, mladý muži," zaskřehotal mužík vysokou fistulí, "vypadni z mojí zahrádky. A tudlenctu věc"

- poklepal holí na křídlo letounu - "si vem pěkně s sebou."

Petrskoč upustil rajče na podlahu kokpitu, "...se strašně omlouvám," zablekotal, zatímco se odepínal a sundaval si kuklu. "Nemoh jsem za to," řekl, postavil se v kokpitu, sundal padák, protáhl se a vystoupil na křídlo. "Opravdu jsem za to nemoh."

"Můj skleníček!" vykřikl stařík a najednou začal poskakovat kolem a divoce hrozit svou hůlkou

směrem k vraku. "Koukni se na můj skleníček, pitomče! A mý rajčátka! Mý skvělý rajčátka! Podívej, co z nich je!" Jeho křivé nožky hopkaly a tančily tím nejúžasnějším způsobem, tělo sebou křečovitě

škubalo podle toho, jak se hýbaly nohy, a hlavička se mu klimbala ze strany na stranu, jako by byla na

ramenou volně. Byla to ta nejpodivnější podívaná a Petrskoč stál jako opařený na křídle letadla a valil

oči.

Pak náhle představení skončilo. Stařík udělal dva kroky kupředu a upřeně se na Petrskoče zahleděl. V

jeho malém hnědém obličeji se usídlil tajemný zlověstný výraz.

"Hádám, že víš, kdo jsem?" řekl tiše.

Petrskoč si všiml, že jedno oko má jaksi zamlžené, a došel k názoru, že na něj stařík nevidí, a tak se

soustředil na to druhé.

"Ne," odpověděl, "to nevím. Nemám ani tušení, kdo jste."

Stařík sešpulil rty a přiložil si k nim mozolnatý hnědý ukazováček, aby dal najevo, jak veliké tajemství se chystá sdělit.

"Jsem Polyvoňka," zašeptal. "Polyvoňka z jahodové domobrany. Slyšels už o mně?"

"Ne, obávám se..."

"V tom případě," kontroval pohotově stařík, zalovil v kapse svého sáčka a vytasil se s malým

zařízením, vyrobeným z drátků, "v tom případě je na vině tvůj sluch. Dovol, abych ti prodal jeden z těchto přístrojů. Devět a půl šilinku je cena v hotovosti."

Petrskoč seskočil z křídla na zem. "To není problém," řekl. "A fakt mě mrzí ty vaše rajský. Ale nemáte tu náhodou telefon? Potřeboval bych si zavolat."

Staříkovi se v mžiku zlepšila nálada. "Telefon!" zvolal. "Jistěže mám telefon, a velmi dobrý k tomu."

"Takže ho smím použít, abych zavolal svojí letce?"

"Smíš, ale ať to je stručný. Ostatní čekají."

Stařík protančil a prohopkal zahradou do domku a Petrskoč ho následoval. Telefonní přístroj byl z

těch, u kterých musíte zatočit klikou, abyste se spojili s ústřednou, a Petrskočovi se to nějakým

zázrakem podařilo. Na velení byli rádi, že je naživu, a slíbili, že okamžitě vyšlou služební vůz i s

mechanikem, který zjistí rozsah škody. Mezitím se stařík uvelebil v houpací židli a lehce se v ní začal

pohupovat dopředu a zpátky a přitom pozoroval Petrskoče koutkem jednoho z přimhouřených očí.

Petrskoč si sedl na lavici a zapálil si cigaretu. Mužíček ho trochu znervózňoval. Následovalo delší

ticho, během nějž ho ten starý nepřestával poočku sledovat, pohupuje se tam a zpět. Pak se náhle,

bez jakéhokoliv varování a s překvapující hbitostí, vymrštil ze židle a znovu začal předvádět svůj

podivný hopsavý taneček. Jeho krátké ohnuté nožky pumpovaly nahoru dolů jako dva rezavé staré

písty, tělíčko se pohupovalo ze strany na stranu, a ruce poletovaly vzduchem. Petrskoč se něj díval a

pomyslel si, že vypadá úplně jako stará oškubaná slepice, která mává vychrtlými křídly.

Stařík měl brzy dost a zastavil se, lapaje po dechu.

"Tančím," vypravil ze sebe, "protože mám rád Turky."

Přiblížil se přes pokoj k Petrskočovi, předklonil se a civěl mu zblízka do obličeje, tak zblízka, že

Petrskoč cítil na tváři jeho dech. Byl lehce cítit po vystydlém čaji. Stařík zakoulel zamlženým okem,

zatímco to druhé nepřestávalo Petrskoče upřeně sledovat.

"Co ty?" rýpnul Petrskoče dlouhým ukazovákem do břicha.

"Jestli rád tančím, ale jo..."

"Máš rád Turky?"

"No, nemůžu říct, že bych se tím někdy moc zaobíral." Petrskoč sledoval, jak zamlžená panenka krouží ve svém důlku.

"Škoda," stařík couval, píchaje prstem do vzduchu. "Škoda - ha! Měl bys to někdy zkusit."

"Mít rád Turky?"

"Tančit, můj milý pane. Tančit."

Petrskoč ho nechal mluvit, a po chvíli venku zaslechl milosrdný hluk automobilového motoru.

Vyskočil a běžel před dům. Paperfinger právě vylézal ze strany řidiče. Seržant Paperfinger měl

protáhlý melancholický obličej, který zíral na svět skrze silné dioptrické brýle v ocelových obroučkách.

"Nazdar, Paperfingere," vyhrkl Petrskoč. "Bůh ví, jak jsem rád, že vás vidím. Seděl jsem tady s úplným magorem. Tak jdeme, letoun je vzadu v zahradě." Vedl Paperfingera přes dům a cestou míjeli staříka

v jeho houpací židli.

"Tohle je Polyvoňka z jahodové domobrany," představil ho letmo Petrskoč. Paperfinger se zadíval na staříka přes své silné brýle a chystal se něco říct, jenže Petrskoč ho táhl pryč a ven do zadní zahrádky, kde mezi troskami skleníku ležel spitfire. Seržant se okamžitě změnil ve slídiče, začal se krást kolem

letounu a tu a tam se ho dotýkat konečky prstů.

Paperfinger byl mechanik od pánaboha. Miloval motory nade všechno na světě. Ke každému z nich

měl otcovský vztah, a když na nich pracoval, v jeho dotycích byly čáry máry. Často se stávalo, že oživil mrtvý motor jen tím, že utáhl malý šroubek nebo zlehka posunul jakousi páčku, a někdy dokázal

škytající motor rozezpívat pouhým dotekem svých rukou; a teď se plížil kolem spitfiru, v protáhlé

tváři zarmoucený výraz.

Jeho úkolem bylo posoudit stav poškození a napsat o tom zprávu, začal si tedy dělat poznámky na kus

papíru, a pokaždé, když zjistil další závadu, mlaskl. Petrskoč stál a sledoval ho, potom se vyšoural ven Polyvoňka z jahodové domobrany, zastavil se opodál a začal přihlížet taky, vrásčitou hlavičku

podobnou vlašskému ořechu skloněnou ke straně jako nějaký všetečný starý pták.

Když Paperfinger skončil, otočil se k Petrskočovi a vynesl ortel. "Zdá se, že mělo při vší té smůle hodně štěstí, pane. Křídla a břicho jsou poškozené, ale není to do šrotu. Určitě není na odpis. Potom

tu máme díry po kulkách. Máte šestnáct děr v křídle na pravoboku, všechny blízko sebe, a jednu

přímo v motoru."

|"Seržante," řekl Petrskoč pomalu. "To nejsou díry po kulkách."

"Ale ano, pane," stál na svém Paperfinger. "Ty díry jsou po zásahu, to je jasný jak facka, pane."

"Bohužel," řekl Petrskoč, "nejsou. Je to práce gremlínů. Udělal to jeden z nich. Vím to, protože jsem ho viděl."

A tak se stalo, že se za jednoho horkého letního dne, v jedné zahrádce vedle pobořeného skleníku, za

přítomnosti mladého seržanta, který miloval motory, a starého muže, který rád tančil, zrodilo nové

slovo: slovo, které se mělo brzy stát slavným, respektovaným a obávaným mezi všemi piloty ve všech

letkách všech zemí po celém širém světě.

KAPITOLA DVĚ

Když se vydáte na jih od Londýna, přes periferii města a jeho jednotvárná předměstí, dorazíte do

bohaté zelené krajiny jménem hrabství Kent. A když se dáte po hlavní silnici vedoucí z Londýna dolů

do Doveru, po nějaké době uvidíte po pravé straně skupinu čtyř grandiózních obilných sil, která stojí v

řadě tak blízko jako tlusté prstíky nějaké ruky. Hned za nimi vede z hlavní silnice malá odbočka

doleva, hrbolatá neudržovaná cesta, která vypadá, jako by vedla k nějakému statku. Po téhle cestě

chvíli pokračujete, jablečný sad na jedné a chmelové pole na druhé straně, a než se nadějete, objeví

se před vámi veliká brána, zatarasená množstvím ostnatého drátu, a vedle ní na stráži vojáček nebo

dva. Za tou branou je malé letiště, hezky schované, docela utajené letišťátko. A to byl Petrskočův

dočasný domov.

Automobil s Petrskočem a Paperfingerem se řítil po hlavní silnici k odbočce u čtyř obilných sil, a

Petrskoč seděl jako zařezaný vedle Paperfingera, který řídil. Během jízdy nepromluvil ani jednou.

Celou dobu přemýšlel o událostech, které se přihodily to ráno, zoufale se snažil dát jim hlavu a patu,

a rozhodnout se, zda vyhodnotit zjevení gremlína na svém letounu pouze jako ojedinělý úkaz, který

se dá odbýt mávnutím ruky, nebo jako významnou a vážnou záležitost, kterou je třeba nahlásit a

rozebrat s kolegy piloty. Pokoušel sám sebe přesvědčit, že celá ta věc byla triviálního a nedůležitého

rázu, pouhý vrtoch představivosti, mlhavě viděná představa v zápalu boje, ale uvnitř cítil nepokoj,

záblesk tušení, které ho varovalo, že to co viděl, byla jistá předtucha záhuby. Tak jako tak, pomyslel

si, přece jsem ho viděl. Vím, že jsem ho viděl. Zřetelně jsem viděl těmahle očima jednoho malýho

hajzlíka, jak se mi promenáduje po křídle. A když tam byl jeden, budeme mít co dělat s dalšíma.

Možná jich jsou stovky, možná tisíce - nebo dokonce miliony. A co potom? Co se, proboha, stane

potom?

Nemůžeme se divit, že začal panikařit. Je to v pořádku a vlastně dobře, že vy, kdo sedíte doma a čtete

si tenhle příběh, nad celou záležitostí pokrčíte rameny a pomyslíte si, že si vymýšlím pohádku a

Petrskoč ve skutečnosti neviděl vůbec nic. Je-li tomu tak, pak jsem možná udělal chybu a nepopsal

stav věcí dost věrohodně. Ovšem to, že během bitvy viděl na křídle toho tvora, je fakt. To, že ho

nazval gremlínem, s tím má pramálo společného. Mohl ho pojmenovat na sto dalších způsobů, kdyby

se mu byly vybavily. Pravda je taková, že tvor byl spatřen. Na pravém křídle. Za předním sklem

kokpitu. Později se činil vepředu na krytu motoru. Bylo ovšem jen přirozené, že teď Petrskoč začal

vážně pochybovat, zda vůbec něco viděl. Byla to normální reakce rozumného člověka. Vy sami byste

jednali stejně, být na jeho místě.

Petrskoč se pokoušel myslet na něco jiného. Podíval se z okna automobilu na zelenou krajinu

ubíhající kolem, ale jak se díval, dokonce i stromy, živé ploty a tráva na loukách se zdály ševelit

zlověstné varování. Setřel si z čela pot. Musím varovat ostatní, pomyslel si. Musím je všechny varovat.

Ovšem problém bude, jak je přimět, aby mi uvěřili. Nebude to lehké. Budou si myslet, že jsem se

zcvoknul. A možná budou mít pravdu. Možná jsem jako ten pomatenec, o kterém nám vyprávěl

doktor, ten s utkvělou představou, že na jeho pravém rameni sedí maličký egyptský saxofonista ve

fialovém smokingu. Vůbec o tom nepochyboval. Ten pomatenec to podával jako hotovou věc. Tak si

byl jistý, že tam ten saxofonista je. A přesto se mýlil. Možná mám stejný problém. Blázni si nikdy

nemyslí, že jsou blázni. Ale ostatním to neunikne. Paperfinger by si toho jistě všiml.

"Paperfingere," řekl náhle. "Myslíte si, že jsem docela rozumnej člověk, že jo?"

"Jistě, pane," opáčil Paperfinger. Řídil rychle a oči nespustil z vozovky. "Neměl bych?"

"Hele, Paperfingere, chci v tom mít jistotu. Vyzkoušejte si mě. Na něco se mě zeptejte či tak nějak.

Dejte mi těžkou otázku a posuďte, jestli na ni dám uspokojující odpověď."

Paperfinger znal tyhle piloty a jejich vrtochy, a ty chytré oči za skly brýlí s ocelovými obroučkami na

pár vteřin opustily vozovku a upřely se na Petrskoče.

"Dobře," řekl po chvíli, "takže co byste tomu řek, kdybyste znenadání viděl na obloze letět velblouda?" Paperfinger byl spokojený se svou otázkou a usmál se.

Petrskoč se zamyslel. "Já bych řek... teda jako... řek bych vám: Ten velbloud je ale skvělý letec.

Zajímalo by mě, jakou má spotřebu benzinu."

"Káp jste na to," řekl Paperfinger. "Velitel generálního štábu by nevymyslel lepší odpověď."

"Díky," řekl Petrskoč. "Ani nevíte, jak se mi ulevilo."

Automobil sjel z hlavní silnice a rychle pokračoval po cestě k letišti. Když dorazili k bráně opatřené

ostnatým drátem, vojíni ji ihned otevřeli a zasalutovali.

"Ke kantýně," vydal rozkaz Petrskoč. "Rychle."

Měl v tom už jasno. Musel se o tu novinu podělit s ostatními. Chtěl jim to říct co nejdřív a sledovat,

jak na to budou reagovat. Vůz zastavil přímo před kantýnou letců. Petrskoč rychle vystoupil a svižným

krokem prošel hlavními dveřmi do jídelny.

Byl večer. Pro denní směnu boje skončily a veliká společenská místnost byla teď plná letců, kteří tu

porůznu odpočívali a popíjeli pivo. Všichni měli za sebou náročný den - hodně létání a spoustu

Němců, a teď se tu ti znavení letci bezvládně rozvalovali v obrovských kožených klubovkách, tak

ochable, že v nich polehávali, jako by je tam někdo nalil. Jako by nějaký obr s velikánskou konví plnou

tekutých letců předtím obešel místnost, zastavil se před každou klubovkou a pilota do ní nalil. Vylití z podoby; tak vypadali, vylití z podoby, unavení a trochu jako omráčení, vyvedení z míry událostmi dne,

upíjeli pomalu pivo a tlachali podivným těkavým způsobem v krátkých roztrhaných větách, zvláštním

jazykem, kterému rozuměli jen oni. Neobraceli se k sobě, když spolu mluvili, hlasy postrádaly barvu a

hlasitost, a monotónní fráze se nesly místností a mísily se s kouřem slabě nakyslým pachem piva.

"... měl toho plný kecky... fakt?... Jo... když to posadil, vylez ven a řek, hele, myslim, že kormorán je v prdeli. Řek, že je mu líto... pak sebou švih vo zem... záchranná vesta celá vod krve... drsný... jo a...

Sněženka se rozmlátil v poli krmný řepy... špatnej prstoklad... ne, bylo to v loji... tentokrát sem si

nemoh hilfnout... došla mi šťáva... byl to typickej blábol... vůbec tam nebyli a já řek štábním a voni mi řekli, ať přistanu natvrdo... ale na zpáteční cestě... byly jich mraky... většinou jednanuladevítky... pár vosmdesátvosmiček... blbej mejdan... hodně blbej... ale klika... cože... jo, jasně, souhlasím... nejhezčí buchty v uniformě, co sem kdy viděl... cože?... kurvafix, nevim... fakt nevim, to se těžko popisuje...

máš recht... předváděla svý peří... štábní to pořád házeli na andělský dvaadvacítky... ale hovno...

jejich šéf by měl začít dělat svou práci... cože?... nová jednadevítka?... jo, to se povídá... já to

nenakous..."

Když Petrskoč vešel do místnosti, hovor ustal. Všichni se na něj otočili a dívali se, jak tam stojí u dveří ve svém leteckém mundúru s kuklou v jedné ruce a rukavicemi v druhé, a on tam stál bez hnutí u

dveří a ani se neusmíval ani nic neříkal.

"Nazdar, Petrskoči," začali pokřikovat. "Nazdar, co se ti stalo?"

Petrskoč neodpovídal. Zůstal stát u dveří a pomalu se rozhlížel kolem.

Každému z pilotů bylo hned jasné, že se přihodilo něco pekelně vážného, a s vědomím toho v nich

začala růst maličká nervozita, jako špička studené jehly pohybující se pomalu po kůži solar plexu; a

jehla zatlačila hlouběji, nervozita vzrostla, přerostla ve zlou předtuchu, ta v děs, který se záhy

přeměnil v jakýsi strach, zlehka se plížící paniku, jež byla strachem z budoucnosti a z neznáma.

Atmosféra v místnosti náhle zhoustla. Před chvílí tu nebylo nic než plané řeči, uvolněné chování a

zvadlá těla, hovící si při odpočinku, ale teď se atmosféra dala krájet.

V těch dávných časech bitvy o británii se takové věci stávaly pilotům běžně. Ta doba z nich udělala

nenormální bytosti. Byli vynervovaní, roztěkaní a reagovali přecitlivěle na každou maličkost.

Pohybovali se rychle a jejich oči se zdály být neustále v pohybu. Měli všechny příznaky těch malých

divokých zvířátek, která žijí své životy v neustálém nebezpečí, že skončí v drápech nějakých větších

zvířat, ty samé rychlé trhavé pohyby, ty samé těkavé oči, ten samý naslouchavý pohled. A to všechno

nebylo ani tak kvůli jasnému faktu, že dnes a denně podstupovali nebezpečné souboje se silnějším

nepřítelem. Bylo to mnohem složitější a rafinovanější. Nějak to souviselo s celou záležitostí

samotného létání, s létáním do války, s opouštěním pevného povrchu pod nohama a přirozeného

životního prostředí, s tím, jak člověk trávil čas sám a sám tam vysoko nahoře, pohyboval se v

obrovských rychlostech, tak rychle, že čas přestával existovat a prostor se stával malou měřitelnou

věcí. Bylo jasné, že následkem kombinace létání ve výškách, nebeských soubojů a neustálého

rychlého pohybu vzduchem se u pilotů vyvinula nejvyšší citlivost na všechny podněty. Ten nejmenší

popud, pouhopouhá fáma je dokázala vyvést z míry. Ono to na nich nebylo vidět; cizí člověk by si

toho nevšiml, ale když jste byl jedním z nich a stále s nimi, pak vám to nemohlo uniknout.

Petrskoč je teď dostal do takového stavu a oni ho sledovali, jak si bere půllitr piva, který mu někdo

podal, přikládá si ho ke rtům, zaklání hlavu víc a víc dozadu a doušek po doušku ho vyprazdňuje,

všechno nevypil.

"Ty jo," řekl, těžce oddechuje. "To bodlo."

Udělal několik kroků ke krbu, položil prázdnou sklenici na římsu a otočil se čelem do místnosti. Napětí

bylo všudypřítomné. Všichni bedlivě sledovali Petrskoče a čekali, co řekne. Prsty si nervózně pročísl

vlasy. "Tak," pronesl, "teď mě poslouchejte. Tam venku se dějou divný věci."

Piloti vyčkávali.

"Hodně divný věci, nikoho by to nenechalo v klidu."

Petrskoč si za zády stiskl ruce, pustil je, zkřížil si je na hrudi, pak jakoby otevřel náruč a spustil paže podél těla a nechal je volně viset dolů.

"Budu vám o nich vyprávět. Pokusím se přesně popsat, co se mi stalo, nebudu si nic vymýšlet."

V sále vládlo ticho očekávání.

"Dneska ráno, jak víte, mě odřízli od zbytku našich. Teda, pak jsem, myslim, sundal jednoho junkerse, a nato se na mě pověsily ty jejich jednanuladevítky a bylo jich strašně moc. Snažil jsem se jim

zdrhnout, vrhal se na všechny strany, ale ti skopčáci byli všude. Myslel jsem, že už mě maj, ale

nestřílelo jim to moc dobře. Vlastně stříleli mizerně. Měli fakt hroznou mušku a prostě mě nedostali.

Vtom se uprostřed tý vřavy podívám na svoje pravý křídlo a na něm stál... teď mi to nebudete věřit,

ale říkám svatou pravdu... stál tam na mým křídle... sakra, ani na moment si nemyslím, že mi uvěříte,

ale musíte, prostě mi musíte věřit... na mým křídle stál gremlín."

Nastalo hrobové ticho. Pak náhle všichni začali mluvit jeden přes druhého. "Stál kdo?"

"Cože tam bylo?"

"Kdože?"

"Gremlín," zopakoval slovo Petrskoč.

"Gremlín?"

"Jakej gremlín?" Všechna ústa v místnosti slovo opakovala jak v transu.

"Ano," řekl Petrskoč, "řekl jsem gremlín. Malé stvoření velikosti" - rukama ukázal vzdálenost -

"přibližně šesti palců. Podivuhodný tvor, nepodobný čemukoliv, co jsem kdy v životě viděl. Měl

dlouhý ocas a na hlavě rohy a buřinku, ta zelená buřinka mu trůnila mezi rohama, měl na sobě

běžnou předpisovou leteckou kombinézu a holínky s přísavkama, obrovský černý přisávací holínky, a

odpornej obličej barvy lívance, tvaru vajíčka, s dvěma černýma kukadlama, hrozivýma očima zmije, a

taky nos, kulatý nos větřící kolem sebe škubavými pohyby, nos jak malou žárovku, a drobná ústa,

která se hýbala, když mluvil; a tak tam stál na mým křídle a vrtačkou do něj vrtal díry, jednu vedle

druhý." Slova z něj padala v jedné dlouhé nepřerušené větě. "Díry jak z kulometu," dodal Petrskoč.

"Díry jak z kulometu po celý dýlce mýho křídla."

Piloti neměli slov. Chvilku nehybně seděli, ztuhlí hrůzou, s pocity lidí, jimž nad hlavami syčí doutnák

bomby. Když polevilo první leknutí z toho, co Petrskoč vyprávěl, pohlédli jeden na druhého, na

tvářích nervózní úsměvy, a začali pozvolna nabývat něco z rovnováhy, kterou tak náhle ztratili. První

promluvil Valda. Seděl v křesle nejblíž Petrskočovi.

"Ale počkej," začal. "Počkej, Petrskoči. Viděl jsi ho jen jednou, zčistajasna, jako nějakej záblesk, když člověk zmerčí ducha, nebo jsi ho měl před očima docela dlouho?"

"Hele, měl jsem ho přímo před sebou, když přitlačil ten svůj frňák na sklo kokpitu. Chvíli nato jsem ho viděl na kapotě, jak vrtá díru přímo do motoru, a ten pak chcípnul a já šel k zemi a napral to do

nějakýho skleníku."

"A ten gremlín?" nedal se Valda. "Co se stalo s tím gremlínem?"

"To netuším. Vypařil se a už jsem ho znova neviděl. Přesto mám pocit, hroznej neodbytnej pocit, že

mě sledoval zpátky sem na letiště. Můžete si myslet, že to je absurdní, ale já mám prostě pocit, měl

jsem ho celou cestu autem a mám ho i teď, že tohle je začátek něčeho, co se může lehce zvrtnout v

katastrofu. Nechci panikařit, ale nemůžu se tohohle dojmu zbavit... nevim, jak to nazvat..."

Petrskoč se odmlčel a místnost ožila hovorem ostatních. Ti nyní seděli v křeslech vzpřímeně,

pohotově si vyměňovali názory, nervózně vstávali a přecházeli po místnosti, vášnivě spolu diskutujíce,

aniž by kdokoliv z nich nalézal smysl, aniž by věděli, jak tomu dát hlavu a patu, každý z nich působil

dojmem, že se mu jeho svět rozpadl vedví, a do toho padal z nebe měsíc.

Bylo s podivem, jak těch několik Petrskočových vět vyvedlo piloty z míry; bylo to velmi zvláštní

chování, pro neletce stěží pochopitelné.

Když porovnáte neletce s letci v těch dobách krátké a hektické bitvy, brzy pochopíte, proč tomu tak

bylo. Jeden byl bytostí nepohyblivou a zvyklou na pomalý pohyb; druhý byl muž rychlosti. Celé dny

byli letci tam nahoře v oblacích, stále se hbitě pohybující; pohybující, pohybující, pohybující, takže

pohyb se stal jejich další životní funkcí, stejně jako dýchání a bytí. Pohyb kroužil kolem nich, omýval

je, uváděl je v úžas a bral je s sebou, jako když veliká řeka unáší prudkým proudem malé věcičky.

Pohyb šel stále s nimi, šeptal k nim, usmíval se na ně, objímal je svými pažemi, kopuloval s nimi,

srážel je do hlubin a odnášel je do nejúžasnějších míst, kde, jak se zdálo, všechny věci končily ve

chvílích, kdy sotva začaly. Pohyb se jim vkrádal do těl a rozpouštěl se jim v krvi, až se stal jejich

součástí, součástí jejich myšlení, vidění a cítění. Pohyb se stal jejich životem a životní nutností, a

konečně, nevyhnutelně se i oni sami stali pohybem.

Dole pod nimi, s nohama na zemi a s pohyby jak obtěžkanými vahou železa, stáli neletci. Někteří z

nich trávili dny nehybně v dřevěných židlích; jiní, když už nebylo vyhnutí, překonávali malé

vzdálenosti, krok za krokem na svých dvou nohách, a další cestovali tu a tam ve strojích s koly,

plahočíce se terénem s velikou námahou jak brouci na hroudách zoraného pole.

Neletec tráví svůj život na kusu pevné plochy, a když se podívá dolů, nevidí dál než na své nohy. Může

se pohybovat nazpátek, dopředu či do stran, pokud by ovšem chtěl zamířit pod sebe, nemůže to

udělat, ledaže by vykopal díru do země. Jeho svět je omezen tlustou a nekonečnou plochou, po které

chodí. Jeho svět má tvar polokoule sedící na své rovné straně.

Naproti tomu letec se pohybuje v místech, kde ho neomezují žádné bariéry. Jeho světem je svět

svobody a volného pohybu. Jeho svět má tvar koule.

Jak by potom neletec mohl doufat, že pochopí, proč těch několik Petrskočových vět udělalo na piloty

tak obrovský dojem?

Petrskoč stál před krbem a rozhlížel se po místnosti. Věděl příliš dobře, že zpráva, kterou přednesl,

nebyla - jak by si jeden pomyslel - pro piloty úplným překvapením. Byl si vědom toho, že již po několik

týdnů každý z nich, i on sám, slýchal mlhavé a znepokojivé zvěsti o existenci něčeho živého ve

vzdušném prostoru; fantastické neurčité zvěsti nejasného původu, mlhavá zneklidňující šeptanda,

která visela a táhla se nad letištěm jako opar. Nikdo o tom otevřeně nemluvil. Nikdo nevěřil, že by na

tom bylo za mák pravdy. Až nyní, jako blesk z jasného nebe, v osm hodin večer, si přijde tenhle

Petrskoč se svými kecy o gremlínech.

Člověk, který si pokaždé, když jde domů temnou nocí, představuje, že má někoho v patách, je

nepříjemně překvapen, když se jedné noci otočí a vidí, že se za ním opravdu někdo plíží. No a přesně

takhle to bylo s piloty. Jejich skryté obavy se potvrdily a všichni v místnosti teď začali mluvit jeden

přes druhého, seběhli se okolo Petrskoče a zasypali ho otázkami.

"Jak vypadaly ty přísavný holínky?"

"Fakt to mělo rohy?"

"A co jeho klobouk, co s ním bylo?"

"Byl starej, nebo mladej?"

"Hele, je ten klobouk důležitej?"

"Jak že měl dlouhou oháňku?"

"Kam se vypařil?"

"Jeho buřinka," řekl Valda, "zajímá mě ta jeho buřinka. Jak to, že mu ji z hlavy nestrhnul proud vzduchu? V takový rychlosti by vítr jistě odfouk buřinku jako nic."

"Já myslel, že to víš," řekl Petrskoč.

"Cože?"

"Byla taky přísavná, stejně jako holínky, jen jednodušší."

"Přísavnej klobouk!" zvolal Valda. "No ne, zelená buřinka s přísavkou jako zvon do hajzlu! Dem do civilu, hoši!" obrátil se s výzvou na ostatní v místnosti. Zdrceně rozhodil rukama a kolem něj to

zašumělo polohlasnými kletbami a výkřiky: "Co bude dál? Co s náma bude? Co teď?"

Petrskoč řekl: "Hlavní je zachovat klid. Nesmíme zpanikařit. Nesmíme se ukvapovat, je třeba věc

řádně uvážit a promyslet..."

"Kdo tady panikaří?" začal se hájit Valda. "Byls to ty, kdo sem přišel a způsobil zmatek."

Pohorek řekl: "Sklapni. Buď zticha, Valdíku. Petrskoč má pravdu. Musíme si zachovat chladnou hlavu

a zdravej rozum, jinak to máme sečtený."

Petrskoč, Valda a Pohorek spolu létali už téměř rok, od začátku války, a znali jeden druhého jako

vlastního bratra.

Tihle tři muži, každý tak jiný, se od začátku dali dohromady a vzniklo mezi nimi pevné přátelství, a

život v letce se zdánlivě točil kolem téhle zvláštní, vlivné a neměnné trojice.

Petrskoč byl nejstarší, nejhloubavější, uznávaný předák. Byl to už starouš, na jaře oslavil dvacáté

čtvrté narozeniny. Jeho váha a výška nepřekračovaly průměr. Měl protáhlý zašpičatělý obličej

vejčitého tvaru, vypouklý nahoře a do špičky dole, bledostí si s bílou skořápkou nezadal - protáhlé

bledé zašpičatělé vajíčko. Vyznačoval se malými ústy a malým nosem, do kterého mu lehce pršelo, a

očima posazenýma daleko od sebe, široce otevřenýma bystrýma očima. Vlasy měl černé. A když ti,

které v životě potkal, uviděli poprvé tu protáhlou, bledou, vajíčku podobnou tvář, ten malý nos, ty

obrovské bystré oči, ty černé rozcuchané vlasy, a když uslyšeli, jak tiše, téměř zasněně mluví,

každému hned došlo, že před ním nestojí jen tak ledajaký týpek; tohle byla docela zvláštní a vážná

osoba, její bystré, duchem nepřítomné oči naznačovaly, že se za nimi skrývá mysl, která se často

uchyluje do vzdálených, fantastických míst daleko od všeho pozemského. Byl inteligentní, což byla

mezi piloty spíše výjimka než pravidlo, a vášnivě miloval hudbu Bacha a Palestriny, jejichž skladby si

přehrával v ubikaci na malém gramofonu s klikou.

Valda byl pravý opak Petrskoče. Malý tlustý chlapík, sud, bečka na dvou krátkých nohách. Nohy byly

nadbytečné, mohl se zrovna tak kutálet, ne chodit. Měl kulatou hlavu a tlustý rudý obličej, baculatá

dětská tvářička, jako by se stále červenal, šarlatový fotbalový míč posazený na soudek, stejný tvar

zepředu i zezadu, korunovaný rohožkou plápolajících zrzavých vlasů. Byla s ním sranda, dokonalý

klaun, pomalý v řeči, avšak hlava bystrá, žádný cvok. Valda byl tlustý a legrační; tlusté nohy, tlustá

stehna, tlusté ruce, tlustý obličej, tlusté tělo. Byl tlustý a legrační a červený; červené vlasy, červený nos, červený obličej, tak červený, že se nemohl rdít; tlustý červený chlapík, byla s ním zábava, a taky

odvahy měl na rozdávání.

Pohorek byl dlouhý a vyzáblý, dlouhá tenká tyčka, vychrtlá, hrozně neupravená tyčka, tyčka, na které

viselo ledabyle oblečení, jako na nějakém hastroši. Neznal strach, tenhle Pohorek, a létání bylo jeho

životem a jedinou láskou. Žil, chodil, jedl a spal jen pro létání. Znal nosnost křídel, točivé momenty,

kompresní poměry a podobné věci, a trávil celé hodiny v hangáru hovory se seržantem

Paperfingerem, kterého uctíval jako boha, a naslouchal, co Mistr říká. Každá Pohorkova myšlenka se

zabývala létáním, a téměř každé slovo, které vyřkl, bylo přepisem do záhadných leteckých metafor,

do hantýrky, které někdy nerozuměli dokonce ani kolegové piloti. Miloval svůj spitfire, jako otec

miluje své dítě, a často bylo možno ho spatřit, jak stojí vedle svého stroje venku na přistávací ploše,

hladí jeho trup nebo na něj přikládá dlaně, mluví k němu a snad ho chválí, protože zvládl dobře

nějakou situaci tam nahoře.

Tihle tři, Petrskoč, Valda a Pohorek, byli nerozluční kamarádi. Bydleli spolu na jedné cimře; společně

sedali do svých letounů a společně na nich bojovali, a při tom všem, co dělali společně, obzvlášť při

tom létání a při boji, tvořili ohromnou partu.

Petrskoč dál postával před krbem a nyní rozdával rozumy, zatímco ostatní se shromáždili kolem něho.

"Pokud to můžu posoudit," říkal, "momentálně jsme úplně bezmocný. Budeme situaci bedlivě

sledovat, ale toť vše. Nevíme toho dost, abychom byli schopný zasadit úder nebo udělat úhybnej

manévr. Ovšem časem si ty gremlínský a jejich návyky oťuknem, a pak jim to nandáme."

"Tou dobou," namítl Valda, "už může být příliš pozdě."

"Samozřejmě, že bude pozdě," řekl Petrskoč. "Pak sme vyřízený!"

"Ne, když budeme včas," odpověděl Petrskoč.

"My ale nemůžeme být oboje."

"Oboje co?"

"Příliš pozdě a včas."

"Přesně tak," řekl Petrskoč. "Proto si musíme pospíšit." Otočil se, odkráčel k oknu a chvíli tam postál, zrak upřený ven přes letištní plochu. Potom se natáhl, otevřel okno a opřel se lokty o parapet. Venku

bylo ticho a vzduch byl nasáklý vůní posečené trávy. Byl teplý a klidný večer, a vzduch voněl trávou,

květinami a všemi těmi sladkými vůněmi letního večera. Ještě nebyla úplná tma, a i když slunce už

zapadlo, zdálo se, že se rozhodlo nechat tu po sobě trochu ze svého jasu. Nažloutlé éterické světlo

ozařovalo kopce, stromy a skály, takže se zdály být větší a o mnoho blíž než v plném odpoledním

slunci. Petrskoč viděl starý větrný mlýn na vršku farewellského kopce; rozeznával bělostné břízy

prosvítající mezi duby shephardského lesa, i jak se jejich koruny zlehka houpou ve větru. Na louce

před lesem se páslo několik černobílých kravek a mezi nimi pomalu kráčel člověk o holi. Bylo tam

chmelové pole, ovocný sad, malé bílé stavení; a to vše se koupalo v bleděžlutém světle večera beze

stínů.

Venku byl klid, neklidný zneklidňující klid, klid plný nejistoty věštící nebezpečí, nebyl to klid prázdnoty a věčného míru. Mnohem víc to bylo ticho úzkosti a děsu, které obestírá davy v prázdných místech

nicoty a v podzemních pohřebištích. Hleděl ven do tiché krajiny a drtila ho váha nebezpečí, které

doléhalo na zemi. Všude kolem v tom tichu polí cítil tíhu neznámé hrozby, a jak mu to docházelo,

vyvolalo to lehce znepokojivý duševní pochod, ne nepodobný pomalému rozjezdu vlaku z nádraží...

řikám tu pěkný blbosti... blbosti a úplný nesmysly... tak divný věci se přece jen tak nestávaj... tomu se přece říká přízraky... ne v tomhle našem malým obyčejným světě... ne v týhle době... a přece jsem to

viděl... nebo jsem si myslel, že to vidím... a jestli jsem si to jen myslel, vlastně jsem to neviděl... no jo, ale pak... pak jsem teda jako zešílel... druh halucinačního šílenství... ale já nejsem cvok... co jsem jim říkal, byla pravda... co člověk vidí, to vidí... a co vidí, to existuje... a co existuje, to je... támhle před sebou na trávě vidím spitfire... a jak je krásný... jako vznešený, mohutný a oddaný pták, ten hrdý

zobák... elegantní štíhlý tělo... krátký silný nohy... světlý bříško... tenký rozpínající se perutě... jak je krásný... je s podivem, že lidi, kteří ho sestrojili, vůbec neměli na krásu pomyšlení... je s podivem, že něco, co bylo vyrobeno výhradně k zabíjení, může být tak krásné... támhleten je Valdy... a tamten

patří - "Hej!"

"Hej!" zařval. "Dívejte. Dívejte! Rychle!"

Ukazoval ven z okna, jeho podlouhlý obličej sebou škubal rozčilením.

"Vy všichni! Tam! Dělejte! Pojďte to číhnout! Támhle!"

Všichni se nahrnuli k oknu.

"Co se děje?"

"Kde?"

"Kde?"

"Tam!" zaječel Petrskoč. "Uprostřed tý ranveje!"

Dvacet pilotů se namáčklo k oknu.

Petrskoč prováděl jakýsi taneček na špičkách. "Hele je," stále opakoval. "Tři - čtyři - pět jich tam je!"

"Je jich tam pět! Copak je nevidíte? Jste slepí či co, Valdo, Pohorku?"

"Dobrej bože," hlesnul Pohorek. "To sou gremlíni."

"Gremlíni!" vykřikli ostatní. "Jeden - dva - tři - čtyři - pět! To jsou voni! Kristova svatá noho! Jen se na ně podívejte! Jak si tam vykračujou!"

Z okna mohli vidět pět postaviček, jak si to štrádují prostředkem černé asfaltové ranveje. Vzdálenost

mezi nimi a oknem byla teď kolem padesáti metrů a z té dálky vypadali mrňousi ještě menší, přesto

se dali dobře rozeznat, jak pochodují po ranveji v řadě za sebou, každý z nich se zelenou buřinkou na

hlavě a masivní vrtačkou přes rameno, opřenou o něj šikmo vzhůru, jako vojáci nosívají pušky.

Mašírovali směrem od okna ke vzdálenému konci letiště.

Piloti s hrůzou přihlíželi.

Valdův spitfire byl zaparkovaný na kraji přistávací plochy, a právě teď, když se pět gremlínů dostalo

na jeho úroveň, spatřili piloti šestého, jak obratně seskočil z křídla na zem. Rozběhl se za

pochodujícími kumpány a přidal se k nim. Hbitě si trochu poposkočil, aby s nimi srovnal krok.

"No těbůh!" zvolal Valda. "To je přece můj stroj! Co to tam vyváděl s mým spitem?"

"Honem," řekl Petrskoč. "Honem, všichni ven, musíme je chytit."

Všichni vyrazili ke dveřím a dav dvaceti rozohněných pilotů se zbrkle vyřítil dveřmi do chodby a ven

na letištní plochu. Rozběhli se k ranveji, Petrskoč v čele, ostatní ho těsně následovali.

Doběhli na ranvej. Na okamžik se zastavili, aby prozkoumali místo, kde předtím zahlédli gremlíny, pak

se rozprskli jako explodující bomba a rozeběhli se na všechny strany, nahoru a dolů po asfaltové

ploše, do stran po trávníku, dokola a kolem v nepravidelných kruzích, sem a tam a zase zpátky, stále v

předklonu, jak v poklusu prozkoumávali terén. Někteří se vydrápali na stojící letouny a jejich hlavy

nahlížely do kokpitů, zatímco ostatní se plazili pod břichy strojů, nic nenacházejíce vstávali, zase se

rozbíhali, stále v předklonu, oči přilepené k zemi, a mumlali si nejstrašnější kletby a nadávky.

Nic však nevyslídili. Pátrali dál, dokud nebyli úplně vyčerpaní, a pak se shromáždili uprostřed ranveje.

"Kam mohli zmizet?"

"Prostě se vypařili!"

"Někde přece bejt musej!"

"No jo, ale kde?" řekl Valda. Vypadal jako přefouknutý červený balón těsně před prasknutím.

"To není k ničemu," zabědoval Petrskoč. "Jsou strašně rychlí. A krom toho jsou mazaný."

Pomalu se ploužili zpátky ke kantýně a do salonku. Zhroutili se do svých klubovek, natáhli nohy před

sebe, zvrátili se do pohodlné kůže křesel, civěli do stropu a mlčeli. Konverzace uvízla v bodě nula.

Nebylo o čem mluvit, co dělat, čemu rozumět. Hověli si ve svých kožených klubovkách a mlčeli.

V tu chvíli se v otevřených dveřích objevila hlava a řekla: "Na Londýn je velikej nálet. Celá noční směna je v akci."

Piloti se zavrtěli ve svých křeslech, zahleděli se k oknům, naslouchali; a v tom, z veliké dálky, uslyšeli ostré praskání kulometů kolem města, vzdálené neutuchající prásk-prásk-prásk kulometů, jako

pomyslná bariéra na obloze nad městem, a tu a tam, a ještě víc, mezi ostrým praskáním kulometů,

slyšeli měkký táhlý zvuk vybuchujících pum. Někteří nevydrželi sedět, odebrali se k oknům a stáli u

nich, zírajíce ven. Jeden k druhému prohodili několik suchých komentářů k náletu a pak se

poznenáhlu, po dvou či po třech, začali trousit ven z místnosti a do svých postelí.

KAPITOLA TŘI

Londýn dostal tu noc pěknou nakládačku. Přiletěli ve třech vlnách a shazovali pumy na město Londýn

a přístavní doky u Tilbury, a zhruba deset minut před každým náletem se rozječely sirény.

Jen si vzpomeňte, jaké to bylo, slabý bzukot nabývající na síle, jak píšťaly získávaly rychlost, tón

stoupající výš a výš a výš, až jekot dosáhl pronikavého řevu, který proříznul temnotu jako nůž a nesl

se kvílivě nad střechami domů a dolů do zatemnělých ulic a uliček metropole. Hulákal v chudinských

čtvrtích Limehousu a Bethnal Greenu a v křivolakých zákrutech Soha i v čistých širokých bulvárech

West Endu a na šedou, kvalitní žulou dlážděných náměstích Belgravie a po neutěšených řadách

činžáků v Kensingtonu, kvílel a řval přes nekonečné moře umouněných střech manufaktur, hotýlků,

hospod, skladišť a kancelářských budov, a ještě dál přes nevábná předměstí z červených cihel.

Jen si vzpomeňte, jaké to bylo, jak se ten jekot vždycky rozezněl jakoby přímo nad vámi, ženský

vřískot, tenký, vysoký, kvílivý ženský vřískot. Také si snad vzpomenete, jak jste se probouzeli do ložnic plných řevu, jak jste se posadili, přemítajíce, jak zničující to bude tentokrát a které domy a kteří lidé to schytají dnes večer, a jak jste byli příliš vyčerpaní, než abyste byli schopni vstát, takže jste znovu ulehli, zůstali vzhůru, čekali, naslouchali, zatímco jekot kolem vás nabíral na síle. Na to se nedá

zapomenout, protože když se zvuk sirény začal valit nočním Londýnem, pronikal do ložnic sedmi

milionům lidí, jimž způsobil nepříjemný budíček. Během prvních pěti vteřin se vzbudilo po celém

městě sedm milionů lidí, posadili se, naslouchali a vzápětí pocítili nepříjemný pocit v horní části

dutiny břišní. Vzbudilo to všechny, všech sedm milionů najednou, hospodské i ministry zahraničí,

metaře i komtury britského impéria, taxikáře i hrabata v jejich hedvábných pyžamech, pokrývače,

generály, funebráky, dělnice z továren, kelnerky i muže, co malují jízdní pruhy na silnicích. Dokonce i

krále a královnu v Buckinghamském paláci to budilo.

A já náhodou vím, že mnoho z těch lidiček mělo při zaslechnutí sirény ty nejpodivnější reakce,

obzvlášť když byli sami. Například v Kilburnu žil muž, který spravoval registrační pokladny, a ten

vždycky hbitě vyskočil z postele, doběhl si do koupelny pro svůj falešný chrup, nasadil si ho, pak se

promptně vrátil do postele a okamžitě usnul. Na Belgravském náměstí žil jeden starý baron, ten také

vyskakoval z postele, pak se odšoural přes pokoj ke gramofonu, vložil do něj desku s názvem "Nic než lásku ti nemohu dát, bejby" a hrál ji, co nejhlasitěji mohl, aby přehlušil hluk sirén. V Houndsditchi zase byl malý zastavárník jménem Meatbein a ten pokaždé, když začalo houkání, seběhl do přízemí k

velikému trezoru, kam si ukládal peníze, otevřel ho a stočil se do klubíčka ve spodní přihrádce. Tam

ležel jak ježek v zimním spánku, dokud neohlásili konec poplachu. Také si vzpomínám na tlustou

manželku majitele sklárny z Walthamstowu, která si vždycky zalezla pod postel a zůstala tam až do

rána. Odmítala vylézt, přestože na ni manžel velice nedůtklivě naléhal. A dole u nádraží Královny

Viktorie bydlela vysloužilá operní pěvkyně, která byla rovněž velmi tlustá, a když zaznělo varování,

posadila se ve své posteli s nebesy a přidávala se k jekotu, z plných plic vyluzovala stejný, nebo téměř stejný tón jako siréna. Tahle žena si navíc vymyslela malé vylepšení spočívající v tom, že počítala,

kolikrát se musí nadechnout, aby vydržela se sirénou, dokud zvuk neustane. Její rekord byl šestkrát.

Bylo jich sedm milionů, a v dějinách světa ještě nebylo naschvál vyrušeno ze spánku tolik lidí

najednou.

Když poslední zvuk sirény zeslábl do slabého nářku a pak ustal úplně, padlo na obrovské potemnělé

město ticho, nesmírné ticho. Všichni byli vzhůru, čekali a naslouchali tomu nehybnému tichu, každý

přemítal, co bude dál, každý si mohl být jist, že pět nebo snad pět set z nich bude v příští půlhodině

zabito či těžce pochroumáno, věděl, že šance je jedna k milionu, ale také věděl, že smrt je

koneckonců smrt a loterie zůstane loterií, a každý, kdo má los, si může vytáhnout to svoje číslo.

Potom přišlo z nebe vzdálené chvění a hukot motorů a sedm milionů lidiček tam dole v černotě

města si řeklo, už jsou tady, už jsou tady, všem bylo jasné, že osudí se začalo točit a ruka smrti začala šmátrat všude kolem nich, mezi těmi sedmi miliony loterijních lístků, ohmatává je kostnatými prsty,

zvažuje svoji volbu, rozhoduje se, které vybrat a které nechat být... a hluk motorů byl stále hlasitější...

zdál se být přímo nad hlavou... prásk-prásk! Kulomety zahájily palbu a tlustá manželka majitele

sklárny ležící pod postelí sebou trhla, zastavárník Meatbein schoulený ve spodní přihrádce trezoru

sebou trhnul, starý baron sebou trhnul a vysloužilá operní pěvkyně též. Všech sedm milionů sebou

trhlo, když kulomety protiletecké obrany zahájily svoji praskavou palbu... hukot motorů sílil...

zasvištěla bomba... lidé se přikrčili... a vúúúff!... první šťastná čísla byla tažena.

Ovšemže si na to vzpomínáte, a tahle noc byla stejná jako mnoho z těch, které následovaly. Nebyly to

pro Londýn dobré časy, a z dálky jste mohli vidět oranžovou záři ohňů zuřících v centru kolem

Liverpoolské ulice a jak se šíří jako vyrážka směrem ven podél nábřeží k přístavním dokům, kde

kotvily zaoceánské parníky. A celou noc bylo v ulicích slyšet rachot spěchajících hasičských vozů,

houkačky sanitek a rozrušené lidské hlasy. Avšak v Kentu, na letišti za čtyřmi sýpkami, kde přebývali

piloti, nebylo po střílení či bombardování ani vidu. Bylo sice slyšet vzdálené praskání kulometů a

zvuky vybuchujících bomb, a také slabý hukot letadel, jak vysoko na nebi létala tam a vracela se zpět,

ale to bylo vše.

Nic z toho Petrskoče, Valdu a Pohorka nerušilo, spali jako když je do vody hodí. Až v pět hodin ráno k

nim do pokoje vešel desátník jménem Merryweather, rozsvítil bleděmodrou žárovku, vzbudil je a

podal každému šálek čaje.

"Ty brďo," řekl Merryweather, když se s podnosem plným šálků na chvilku zastavil uprostřed

místnosti, "Londýn to včera schytal parádně."

Piloti, opřeni o lokty, tiše usrkávali svůj čaj.

"Řikaj, že je hafo mrtvejch," řekl Merryweather. Mluvil s patosem, jaký přináleží všem poslům

špatných zpráv. "Strašně a strašně moc. Prej sou jich plný ulice, hromady mrtvejch." Odmlčel se, aby zjistil, jaký dojem vyvolaly ty zprávy v jeho publiku. Vypadalo to, že žádný. Zakroutil hlavou, zvedl

podnos a vydal se do dalšího pokoje, aby tam oznámil úplně totéž, úplně stejným patosem.

Ti tři piloti vstali z postelí a rychle se oblékli. Společně vyšli z místnosti, dál chodbou a ven na letištní plochu, za chůze si zapínali knoflíky. Svítalo. Bylo čtvrt na šest ráno, chladné, bezvětrné, letní svítání, slunce se právě nořilo zpoza stromů Shephardského lesa. Kapičky rosy na stéblech trávy jiskřily v

ranním svitu; u dveří do štábní místnosti postávali ostatní piloti, navlékali se do svých záchranných

vest a utahovali si popruhy padáků. Na letištní ploše zatím montéři a mechanici lezli po křídlech

spitfirů, kontrolovali pásy s municí a stav paliva a otírali kapičky rosy z předních skel. Uvnitř štábní místnosti byli dva muži se sluchátky na uších, stáli u velkého stolu, na kterém ležela skoro stejně

veliká mapa. Muži měli v rukou dřevěné hůlky, jako mají krupiéři, jejichž úkolem bylo, podobně jako u

těch krupiérských, posunovat po stole barevné žetony. Mapa představovala ve velkém měřítku území

jižní Anglie a severní Francie, rozdělené širokým modrým pruhem průlivu La Manche, který protínal

stůl z jedné strany na druhou.

Momentálně ležel na mapě pouze jeden žeton. Byl červený a nacházel se ve Francii, jen malinko na

jih od Calais. Ti dva krupiéři stáli s hlavami lehce nakloněnými ke straně, jak soustředěně naslouchali

hlasu ve sluchátkách. Každou chvilku jeden z nich posunul žeton plochým koncem své hůlky a blížil se

s ním na sever k průlivu. Ostatní muži v místnosti je mlčky sledovali. Několik pilotů se přišlo podívat.

Tiše přistupovali ve svých těžkých botách k okraji stolu, stáli tam a zírali na červený žeton, který ležel samotinký na té obrovské mapě. V místnosti vládlo hutné napětí, a neletci, pokud by se díval skrze

okno, budiž odpuštěno, kdyby si pomyslel, že se tam hraje nějaká nová zvláštní forma zeměpisné

rulety o vysoké částky.

Náhle jeden z krupiérů posunul malou dřevěnou kostku se zapíchnutým nápisem přes mapu, takže se

uvelebila hned vedle červeného žetonu. Nápis hlásal "100+". Na druhém konci stolu stál truchlivý muž středního věku a tváře odstínu bledošedé ovesné kaše, a když uviděl malý nápis, okamžitě, ale

velmi tiše řekl: "Letka do akce. Stovka plus nad Calais."

Krupiér postrčil červený žeton o palec dál na sever, takže se ocitl ve vodách průlivu.

"Nad průlivem," řekl muž na konci stolu.

"Andělský dvacítky," řekl krupiér.

"Andělský dvacítky," opakoval ovesná kaše, a venku piloti běželi jako o závod ke svým letounům a někteří naskákali na korbu náklaďáku, který vystartoval přes letištní plochu a vysadil každého muže u

jeho stroje. Nějaký motor si odfrknul, odkašlal si a prořval se k životu. Po celém letišti se rozezníval hluk motorů a spitfiry začaly jeden po druhém rolovat k začátku ranveje. Nesměle se dávaly do

pohybu a opatrně našlapovaly, kodrcaly se a pohupovaly na nerovném povrchu jako nějací

neohrabaní ptáci na bolavých nohou. První z nich to stočil po větru, motor burácel hlasitěji a ještě

hlasitěji, až burácení přešlo v jekot a chromému ptáku se jaksi prodloužila křídla a začal zrychlovat, po špičkách, s ocasní ploutví ve vzduchu, rychleji a rychleji jako baletka na špičkách, dokud se špičky

nepřestaly dotýkat země a pták letěl, a jeho nohy se pomalu skládaly dovnitř a nahoru pod břicho.

Jeden po druhém spitfiry v rychlém sledu za sebou vzlétaly a brzy všech devatenáct kroužilo nad

letištěm, zručně se řadily do formace za svým velitelem, až na obloze vytvořily znak V jako vítězství.

Dole na štábu umístil jeden z krupiérů do mapy v oblasti hrabství Kent bílý žeton.

Červený žeton mezitím urazil další kus cesty severně a nyní se dotýkal anglického pobřeží v blízkosti

Doveru, zatímco za ním se objevily nad Francií další dva a směřovaly za tím prvním. Oba měly vedle

sebe malé vlaječky s nápisy; na jednom stálo "50+" a na druhém "200+".

Další bílé žetony rostly po jižní Anglii jako houby po dešti, a zatímco jeden z krupiérů nadále pomalu

táhl červenými severně nad kentské pobřeží, ten druhý táhl bílými na jih k nim a bylo nad slunce

jasné, že cesty bílých a červených žetonů se brzy setkají.

Ve vzdáleném koutě místnosti seděl mladý desátník a zřetelně artikuloval do mikrofonu. "Navádím

jedna-čtyři-čtyři, navádím jedna-čtyři-čtyři. Andělské dvacítky, jedno sto plus. Andělské pětadvacítky,

dvě stě plus. Více formací jižně, více formací jižně."

Desátníkova ruka se lehce chvěla, jak v ní svíral stopku mikrofonu. "Volám velitele Prvosenek.

Navádím jedna-čtyři-čtyři. Andělské dvacítky. Andělské dvacítky. Přepínám." Desátník si olízl špičkou jazyka rty. Seděl vzpřímeně, jako by spolkl pravítko, s jednou rukou na mikrofonu a druhou s dlaní

přiloženou na své levé sluchátko. Věděl, že devatenáct mužů ve třímílové výšce tam nahoře v

oblacích chytá každé jeho slovo, a silně si uvědomoval důležitost své práce. Uvažoval, jak by bylo

hezké, kdyby ho tak mohli vidět kolegové z prodejny radiopřijímačů pana Punchera, jak říká "Volám

velitele Prvosenek"; kéž by ho viděl sám pan Puncher. To by bylo něco. Byl jediným člověkem v Anglii, který mluvil k letkám. Stačilo, aby přeříkal nepravdivou zprávu nebo zamumlal slova tak, že by letci

nerozuměli, bombardéry by prošly a mnoho lidí by bylo zabito.

Slyšel velitele Prvosenek, jak mu oznamuje, že slyšel jeho poslední zprávu. Napadlo ho, jestli bylo

veliteli známo, že hovoří s desátníkem Kinchem. No, asi na tom příliš nezáleží. Někdo mu podal další

list papíru. Zmáčknul spínač a zhluboka se nadechl. "Volám velitele Prvosenek. Okno volá velitele

Prvosenek. Navádím jedna-šest-trojku. Andělské dvacítky. Andělské dvacítky..."

Bílé žetony obkličovaly ty červené. Bílých tam nyní bylo pět, pět perutí bitevníků obránců ve vzduchu,

ale nad průlivem bylo víc červených a další je následovaly z Francie.

"Valej se na nás další," řekl ovesná kaše na konci stolu. "Je jich hodně." Krupiéři stáli s hlavami malinko ke straně a naslouchali záhadnému hlasu radiolokátoru ve svých sluchátkách postrkujíce

žetony plochými konci hůlek.

A dvacet tisíc stop nad nimi se letka ve tvaru V řítila na blížícího se nepřítele. Petrskoč letěl hned za svým velitelem na pravoboku, seděl ve svém kokpitu úplně vzpřímeně a jeho pravá ruka zlehka

spočívala na řídicí páce, zatímco levá byla na plynu. Nebe tam nahoře bylo modré a projasněné

sluncem, ale dole pod nimi byla země zahalena do ranní mlhy. Petrskoč hleděl rovně před sebe.

Posunul si brýle do čela a mhouřil oči do jasného nebe před sebou. Valda letěl hned za Petrskočem na

jeho pravoboku a Pohorek hned za Valdou. Létali takhle vždycky, hned za velitelem na pravé části

písmene V. A nyní všichni tři seděli ve svém maličkém domečku se skleněnou střechou, nechávali

svaly odpočívat a vsedě si hověli, jak to umí jen dobří a zkušení letci. Žlutohnědá kyslíková maska jim

všem zakrývala nos a ústa a ochranné brýle chránily oblast očí, překrývajíce se s hnědou koženou

kuklou. Nechráněny zůstávaly jen dva malé čtverečky růžové pokožky. Byly to vrcholky lícních kostí,

kde kyslíková maska docela nedosahovala k okraji brýlí.

Každou chvíli piloti uslyšeli ve svých sluchátkách pomalý precizní hlas desátníka Kinche, jak říká:

"Volám velitele Prvosenek. Navádím jedna-čtyři-čtyři." A po malém odmlčení dodal: "Navádím jedna-pět-tři," a celá letka se lehce stočila doprava, srovnala nový kurs a pokračovala v letu.

Petrskoč několikrát zapnul a vypnul zaměřovač, aby si ověřil, že funguje. Valda si konečky prstů v

kožených rukavicích třel malou odkrytou plošku na levé půlce obličeje, protože ho začala strašně

studit. Pohorek si skrze zuby tiše pohvizdoval melodii ze Salomé. Ti tři, stejně jako všichni ostatní

piloti v peruti, právě začínali pociťovat nevolnost, nevolnost, která obracela žaludek a dostavila se

před každou bitvou. Mělo to daleko do běžné nevolnosti, kterou můžete mít z přejedení nebo když

jste nemocní, ani to nebyla nevolnost, jež provází u neletců stavy stresu či úzkosti; byl to v hloubi

zakořeněný, hrozný pocit, jako by všechno, veškeré tělesné teplo, krev a útroby někdo z břicha

vypumpoval, takže zůstalo duté a studené jako led, a zároveň jako by vás někdo zevnitř šimral dvěma

elektrickými dráty Byl to studený, nepříjemný, prázdný a šimravý pocit, který se usadil v oblasti

žaludku, šířil se nahoru hrudníkem a stahoval hrdlo. Bylo třeba to poznat a dát si na to pozor. Bylo

třeba to ovládnout. Bylo třeba připustit, že to existuje, a zároveň mít jistotu, že to nic neovlivní.

Pokaždé, jak jste nabrali další výšku a jak jste se stále víc přibližovali k nepříteli, se nevolnost zvětšila, provázená řadou podivných zpětných vazeb, jež nebylo možno ovlivnit. Tyto oddělené a odlišné

reakce následovaly jedna po druhé v pevně daném pořadí, dokud se cyklus nevolnosti neuzavřel.

Úplně nejdřív jste si začali přehnaně vážit všeho, z čeho se skládá svět pod vámi, lidí, stromů, říček,

kravek, domů, třešňových alejí, pohoří, rodné hroudy a lučních kobylek, a celé té obrovské armády

maličkých živých věcí a veškerých těch roztodivných neživých předmětů roztroušených po povrchu

matičky země; přesto ve vás v ten moment, úplně v ten samý moment začal klíčit tenký rebelující

hlásek, který ve vás ponoukal divné rebelantské nápady, když vám našeptával, že nic z toho tam dole

na zemi nestojí za zlámanou grešli, že se zhola ničím nemá cenu zabývat nebo to dokonce milovat či

po tom tesknit. A tak začínala bitva mezi přáním všeho si vážit a mít to rád, a touhou pochybovat a

zapomenout; a tyhle dvě armády spolu svedly urputný boj řinčíce zbraněmi ve vaší hlavě, dokud ani

jedna nezvítězila, ačkoliv pokaždé vyhrály obě.

Takže takový pocit vás zpočátku zaplavil. Potom, jenom na chviličku, se vám usadil jakoby vzadu v

jícnu a současně vás ovládla jakási sentimentální lítost, lítost nad sebou samým a nad vším, co jste

udělali nebo nestihli udělat, nad všemi těmi lidičkami, kteří se tak rychle mihli stránkami vašeho

života, především vaší rodinou, vašimi rodiči, bratry a sestrami, co žijí, pracují a fungují dvacet tisíc stop pod vámi v domech a zahradách, které tak dobře znáte, vaše matka stojí u stolu v kuchyni a

loupe hrášek, váš otec na verandě hlasitě smrká, váš bratr něco křičí přes zábradlí z horního patra,

vaše sestra s někým mluví po telefonu; ano, byl to druh sentimentální lítosti, která odchází tak rychle

jak přišla, a zanechá po sobě jen mírně stažené hrdlo.

Pak se nevolnost vzedmula a vrátila se zase dolů, a tam jako by se soustředila v jediném bodě hned

pod žebry, dlouhý, tenký, doběla rozžhavený hrot jehly tlačící hlouběji a hlouběji do těla, do

prázdného chladu dutiny břišní a potom nahoru k srdci; a když se ostrý rozžhavený hrot dotkl vnější

tkáně srdce, bylo to, jako by vám tělem začala malými horkými pramínky proudit všechna duševní

bolest světa, aby posléze vykapala, kapku po kapce, ven konečky vašich prstů: ta bolest marnosti,

bídného lidského živoření na Zemi a všech mýtů a báchorek z našeho světa; bolest náhlého prozření,

že všechno vaše upachtěné konání, váš nekonečný spěch, vaše milování, vaše střádání penízků, vaše

ješitnost, vaše naděje, vaše radosti i smutek jsou v pomalém nikdy nekončícím pohybu vesmíru jen

další padající zrnko prachu. S tímhle poznáním přicházel moment, kdy se celým tělem opřete do

řemínků záchranných pásů a chcete si v kokpitu povyskočit a co nejhlasitěji zakřičet na lidi ve světě

pod vámi, podělit se s nimi o všechno, k čemu jste dospěli a co jste k nim pocítili, o to, jací doopravdy jsou; říci jim především, než bude pozdě, jak je všechny milujete, ó jak je všechny milujete a jak je

právě proto nenávidíte; jakou směsici lásky a nenávisti k nim cítíte, ke každému jednomu z nich a

obzvlášť k těm davům nažloutlých tváří namačkaných v podzemce a k těm trpělivým truchlivým

tvářím žen z front na příděly a k těm duchem nepřítomným prázdným obličejům vojáků v ulicích;

prostě jim to říct, a potom, říct jim všem o těch ostatních věcech, které vám tak náhle přišly na mysl;

říct jim - a to je vždy leitmotiv vašeho sdělení -, že na ničem nezáleží, ničem, ničem, ničem, na ohni

ani na moru ani na vraždě ani na miliónech těch drobností, které určují jejich životy; že napříště už

jim nemusí dělat hlavu drahý gin, štiplavost cibule, umírající manželka, pupínek na tváři, vybuchující

bomby nebo náhlé úmrtí; musí jim to být jedno, protože... prostě proto, že žádná z těch věcí nehraje

roli... nic nehraje roli... taková je prostá pravda; protože konečný výsledek všech těch věcí - žití,

milování, nenávidění, umírání - se rovná, když to počítáme pozorně, nule, absolutní nule.

Ale ovšem, jeden může podvádět a úmyslně počítat špatně; může násobit věčností, odečíst pravdu

nebo přičíst nějakého boha či dva, když mu to vyhovuje, avšak jen zbabělec se okrade o správný

výsledek. To vše se zdálo být jasné a zřejmé, vypadalo to pravdivě. Lidé na zemi tudíž měli sdílet toto

nově objevené moudro. Musíte jim to rychle vyzpívat. Jen jim to řekněte. Řekněte jim, že se nedá nic

dělat, vůbec nic, snad jen trochu toho žití, pokud si to jeden přeje, pak smrt a zmizet po anglicku

navěky.

"Cože? Umřít?! A zmizet jak pára?" Úplně to vidíte: na zemi pod vámi milióny a milióny zbledlých tváří pohlédly vzhůru, mají v očích strach, jsou zděšeni, vaše řeči je rozlítily; úplně slyšíte jejich křik, jak hlasitě protestují. A potom na ně znovu zakřičíte, v posledním pokusu přesvědčit je o pravdě.

Vadí snad mrtvole, křičíte, že je mrtvá? Jistěže ne. Nebuďte taková banda pitomců. Jsou to jen živí,

kdo se bojí smrti. Tak, a teď odejděte. Traťte se a zemřete a přestaňte existovat, protože pouze tak

dojdete pokoje.

S těmito věcmi jste se před ně chtěli postavit a zplna hrdla jim je sdělit, ty a mnoho jiných, všechny

překvapivě propagující mnoha způsoby jedno jediné téma, a sice jak přehnanou důležitost přikládá

člověk své přítomnosti na Zemi a jak vytvořil legendu z hromádky kostí. Jistě, pohodlně sedícímu

neletci, který si toto čte, mohou připadnout takové myšlenky trochu divné; ale výška a rychlost, v

jakých se letci pohybují, mají nejspíše zásadní vliv na utváření neobvyklých myšlenek a pocitů. V

každém případě je důležité, aby neletci věděli o tom, jak závažná a hrozná břišní nevolnost

přepadávala piloty pokaždé, když letěli do boje, jen tak totiž dokážou pochopit, v jakém stavu byla v

těch dnech mysl letců.

A jak jste se blížili k nepříteli, pocity nevolnosti byly stále větší a hlodaly ve vás a našeptávaly vám nebezpečné malé důvěrnosti o tom, jak marný je život na Zemi. Co je Země? Co to konec konců je?

Drobná kulička kamení a hlíny, po které jste kdysi chodili, klec, zoologická zahrada pro dvou a

čtyřnohá zvířata, co spolu bojují a plivou na sebe a stále se hašteří, na smrt spolu bojují, aby přežila.

Co je tahle planeta zač? Hromádka prachu a sutin kolem žhavého tvrdého středu, jedna z miliónů

miliónů dalších, jako je ona. Tak proč se k ní potom vracet? Ano. Proč - šeptanda vždy v tenhle

moment nabírala na síle - proč se vracet k tomu trmácení a střádání drobných, dohánění vlaků,

shánění obživy, sledování východů a západů slunce, svítání a zapadání, svítání a zapadání a pak postel

a smrt a nic? Proč se tam cpát zpátky? Podívejte se pod sebe! Vidíte ji? Ne. Proč ne? Protože tam

není. Je pryč, prostě tam není, zmizela, vypařila se a je tatam.

A tak zatímco jste seděli vysoko ve svém kokpitu a čekali a testovali páčky mechanismů a třeli si

studící líčko a hvízdali si skrze zuby melodii ze Salomé, nevolnost zůstávala a ostré konce elektrických drátů odíraly tam a zpět, nahoru a dolů, vnitřní stěny vašeho břicha a bolest jako by se nějak

přemístila do jedné určité části mozku, kde zasekla své drápy a hryzala tak dlouho, až se jí podařilo

vybudit veškerý smysl pro odpovědnost i lhostejnost, jimiž vás Bůh obdařil, takže ty dvě se spolu

pustily do jakéhosi zápasnického duelu se vším všudy, a z toho se vám udělalo ještě víc zle než

předtím. Bylo to jako natírání dveří načerno a nabilo zároveň. Připomínalo to zoufalou touhu udělat

něco, co jste bytostně nesnášeli. Bylo to jako dívat se z okna vlaku na jednu stranu, potom na druhou,

a vidět míjející krajinu ubíhat na každé straně v jiném směru. Bylo to jako ležet bezmocně na

běloskvoucím talíři nějakého hladového obra, který vám pomalu odtrhává ruce a nohy, rve vám z těla

všechny kosti a požírá je rukama, jako byste byli kuře. Celkově vzato to byl hnusný, děsuplný pocit,

který zvedal žaludek a šířil se celým tělem, a když se to dělo, každý pilot letky jen tiše seděl v

prosklené kabince vysoko nad zemí a prožíval svoje soukromé peklo sám se sebou.

Petrskoč to zažíval obzvlášť silně. Jak tam seděl ve svém kokpitu a nevzrušeně zapínal a vypínal

zaměřovač, nevolnost se v něm dmula a náhle začal mít pocit, že se propadá hlouběji a hlouběji do

sedadla, naopak hlavu a ramena mu to táhne nahoru, stále výš a výš, a nějaká síla jimi kroutí proti

směru hodinových ručiček, dokud jeho tělo nepřipomíná jeden dlouhatánský truhlářský vrut. "Jsem

vrut," pomyslel si. "Takhle nějak se musel cejtit vrut, když ho dělali." Potom se docela rychle začal kroutit nazpět, pocit na zvracení pomalu odezníval a on tam seděl, zíral před sebe do modravého

nebe a čekal, až se objeví nepřítel.

Valda to nikdy neprožíval tak silně jako Petrskoč; Pohorek také ne; ale v různé síle a míře to měli

všichni, protože nebylo pilota, který by létal do bitev tam vysoko na nebi, aniž by alespoň trochu

pocítil ostré konce elektrických drátů.

Letěli ještě dalších možná pět minut, než se potkali s Němci. Jejich bombardérů si jako první všiml

plavovlasý mladík jménem Wilfred a jeho pohotová hláška "Liška! Liška ve dvanáct!" byla poslední slova, která kdy Wilfred pronesl.

"Liška!" hlásil Wilfred a všem se malinko sevřelo hrdlo, naklonili se kupředu, zírali před sebe a skutečně, byly tam jak vyšité, zhruba tisíc stop pod nimi, malé a černé a velmi blízko u sebe, vypadaly

jako hejno mřenek plovoucí v modrém moři. Bylo slyšet hlas nadřízeného důstojníka: "Jeden za

všechny, všichni za jednoho. Do nich!" a spitfiry se jeden po druhém začaly oddělovat z formace,

vrhaly se dolů na bombardéry a německé stíhačky útočily shora na spitfiry, a další perutě spitfirů a

hurricanů se snažily odvést jejich pozornost a z ničeho nic ten malý kousek nebe nad Kentem už nebyl

kouskem nebe, ale jen neřízená vřeštící svištící mela ze železa a kulometů a mužů, kteří nedávno

opustili školu.

Valda si vybral svůj cíl - junkerse osmdesátosmičku s bambulovitým nosem, letící uprostřed formace -

a nyní se snášel přímo na něj, tlačil knipl dopředu a řítil se kolmo dolů, zapomněl na nevolnost,

nemyslel na nic jiného než na úkol udržet ten malý černý bombardér v zakřížkovaném poli svého

zaměřovače. Černý letoun se rychle zvětšoval a Valda se v sedadle nahnul kupředu, aby lépe viděl

skrz zaměřovače, zatímco palec pravé ruky spočíval na hladkém oblém povrchu tlačítka palebného

mechanismu.

Potom uviděl prosklený čumák junkerse a černé kříže na vrchní straně křídel, a naklonil spitfire lehce

do strany, aby měl levý motor nepřítele pěkně na mušce. Palcem se opřel do palebného tlačítka, s

větší a ještě větší vervou. Ani ťuk. Necítil žádné dobře známé chvění letounu ani tlumené odfrkávání

osmi kulometů, pálících najednou. Palubní kulomety nejevily známky života a znenadání byl přímo

nad bombardérem a vzápětí za ním a proletěl formací a vynořil se na druhé straně, aniž by vypálil

jedinou ránu.

Nyní se zoufale pokoušel zprovoznit palebné tlačítko, spílal mu za to, že se zaseklo, spílal

neschopným zbrojmistrům a zbrojnímu průmyslu a tvůrcům palebných systémů a sobě, a obzvlášť

spílal černému bombardéru s proskleným čumákem, který teď pokračoval v letu na Londýn s

panděrem plným bomb. Když vtom přes hluk motoru zaslechl zřetelný vítězoslavný smích.

Byl to hluboký, hrdelní, vítězoslavný řehot, jakým se smějí zlomyslní raraši. Zdálo se, že to přichází

zdola kolem jeho nohou. Valda se tam podíval. Potom mrknul nad sebe a rychle zpátky dolů, a jasně,

no jasně, že tam byl - na kovové nádobě na stlačený kyslík seděl obkročmo gremlín. Seděl na tom

dlouhém ocelovém tubusu jako na koni a pohrával si s jeho uzávěrem, bylo zřejmé, proč kulomety

selhaly. Gremlín pootočil hlavu a jeho malá černá očka se upřela na Valdu, tlama s tlustými pysky se

široce otevřela, ukázala řadu špičatých bílých tesáků a vyšlo z ní další basově kloktavé zachechtání,

které se zdálo vycházet přímo ze dna jeho břicha. Valda se ho pokusil nakopnout, ale stvoření

dovedně uhnulo a zmizelo kamsi pod přístrojovou desku.

Valda znovu nabral výšku a všude kolem sebe viděl tančící spitfiry a messerschmitty a hurricany; viděl

dvě jednanuladevítky, jak po něm jdou zezadu, a překulil se doleva, ale už bylo příliš pozdě. Ucítil

slabé zachvění letounu, když ho střely zasáhly, a tam, na jeho pravém křídle... stálo pět dalších

gremlínů, pět, pěkně v řadě za sebou, na jeho křídle, a svými nablýskanými kovovými vrtačkami do

něj vrtali díru za dírou.

Nejdříve mu blesklo hlavou, že zrovna tak může vrazit knipl dopředu, přidat plyn a pustit spitfire a

sebe přímo do země. Co také jiného s tím? Jaké máte šance bojovat s něčím takovým? Nemáte nárok,

ani náhodou. Jeden to může rovnou naprat do země. Jeden to může zrovna tak naprat do země hned

teď a mít to za sebou. Měl jasno v jednom, že to má sečteno. Věděl, že ho dostanou. Tak proč se

snažit?

Přesto se instinktivně choval jediným možným způsobem, jakým se pilot bez palubních zbraní může

chovat na obloze plné nepřátelských bitevníků. Nikdy nedržel rovný kurs déle než pět vteřin v kuse.

Neustále měnil směr, obracel svůj stroj prudce k jedné a vzápětí k druhé straně, a zároveň se

pokoušel vzdalovat od bitevní vřavy, aby pak mohl ubrat výšku a směřovat na základnu, aniž by ho

někdo pronásledoval.

A těch pět gremlínů stálo na jeho pravém křídle, a tam svými vrtacími mašinami cílevědomě a

metodicky vyvrtávali díry do ocelového pláště křídla. Všichni byli vyšňořeni úplně stejně, zelené

buřinky, předpisové letecké kombinézy a černé přísavné holínky. Z místa, kde seděl, jim Valda neviděl

moc dobře do obličeje, ale zdálo se, že mezi jejich rysy není velkých rozdílů. Jedinou věcí, ve které se viditelně lišili, se zdály být jejich rohy. Jeden měl růžky krátké a rovné, u jiného byly tenké a lehce

zahnuté. Další měl každý roh jiný, jeden zahnutý ven a druhý dovnitř. Bylo docela zřejmé, že jejich

rohy hrají zásadní rozlišovací roli v jejich charakteru, stejně jako třeba velikost či tvar nosu odhalí

něco o povahových rysech člověka.

Nebyl čas si je příliš prohlížet. Ale před očima je měl stále. Vůbec se neměli k odchodu. Pak se objevil znovu ten, kterého viděl jako prvního, měl ho před sebou jako na dlani na vnější straně čelního skla.

Stál tam zeširoka rozkročený, dlouhé paže volně spuštěné podél těla. Lesklá černá očka bez víček

zírala nepohnutě na Valdu. Ústa se hýbala. Něco se snažil sdělit, ale příklop kokpitu byl dole a hlas se ztrácel v burácení motoru. Potom gremlín udělal rychlý krok kupředu a přitiskl nos na sklo.

Rozplácnul se na něm jako zralá jahoda. Podle pohybů úst Valda pochopil, že na něj cosi huláká. Stál

tam s frňákem přilípnutým na sklo, civěl na Valdu a něco pokřikoval. Výsledkem bylo, že pilot se mohl

jen stěží soustředit na zápolení s nepřítelem.

Z ničeho nic, bez jakéhokoliv varování, si Valda strhl kyslíkovou masku, nahnul se dopředu a zařval z

plných plic: "Ty blbečku!"

To na gremlína okamžitě zapůsobilo. Překvapením trochu povyskočil, obličej se mu zbarvil do temně

ruda a jeho tělo se začalo třást v návalu děsivého vzteku. Pak si poodstoupil a zatroubil na své rohy.

Vyloudil na ně tak neskutečný rámus, že to znělo spíš jako velmi hlasité pískání lokomotivy, a udělal

to tak, že se nadechl ústy a přetlakem donutil vzduch, aby stoupal hlavou vzhůru a protlačil se malými

otvory ve špičkách rohů. Ta námaha způsobila, že jeho doposavad brunátná tvář se navíc zbrázdila

mnoha faldy jako koule zmačkaného papíru, a koutek úst se zkroutil vzhůru v hrozivém šklebu.

Když gremlíni na křídle zaslechli ten virvál, rozhlédli se, přestali vrtat, odhodili nářadí a dvojstupem se rozběhli po křídle ke kapotě motoru, kde stál jejich staršina. Odněkud zespoda letounu se objevilo

dalších sedm. Valda, jenž se velmi rychle vrátil do rozpoložení bezbřehého údivu, je teď fascinovaně

sledoval přes přední sklo. Bylo zřejmé, že gremlínský dědek těm ostatním něco říká. Hned začali sahat

do kapes svých leteckých kombinéz a v rukách se jim objevily miniaturní letlampy. Vzápětí se znovu

rozprchli do všech stran, někteří na křídla, někteří dolů pod břicho letounu, další přes kabinu a dál

směrem ke kormidlu, zatímco dva z nich zůstali vepředu na krytu motoru.

Valda jen seděl a díval se. Úplně zapomněl, že je v letecké bitvě, a seděl tam a sledoval střídavě jednu skupinu a pak druhou; a jak se tak na ně díval, něco studeného a ostrého se mu pomalu sunulo od

spodního konce páteře směrem k šíji a tam se to usadilo a začalo mu to celým tělem rozesílat malé

poryvy mrazení.

Spatřil tři gremlíny, kteří se seběhli kolem uzávěru palivové nádrže na levém křídle. Dva z nich se jali víčko odšroubovávat, třetí zapálil svoji letlampu a pustil se do jejího tlakování... ti dva, co zůstali na krytu motoru, již svoje zapálili, a plameny olizovaly čumák letounu... zdálo se, že všichni mají na rtech nějaký popěvek... dlouhý plamen vyšlehl z palivové nádrže na křídle, další přímo z motoru a třetí z

pravého křídla... plameny byly všude a skrze jasnou žluť ohňů Valda uviděl, jak všude kolem pobíhají

malé tmavé postavičky... a automaticky, jakoby v transu, si povolil záchranné pásy, pokusil se otevřít

posuvnou střechu kokpitu, zjistil, že se zasekla, podíval se vzhůru a uviděl skupinu gremlínů, jak ji vší silou drží zavřenou zvenku, jejich tělíčka vzepřená proti jeho námaze, střídají hlasitý chechot s

hurónským smíchem, a zírají na něj přes sklo... načež do něj Valda ve vzteku praštil pěstí, do gremlínů

jako když střelí, střecha povolila... vyzdvihl se ven, ucítil nápor vzduchu, horkého vzduchu požáru v

obličeji, ucítil ostrý zápach hořící buničiny... vrhnul se do prázdna a začal padat a padat a padat...

KAPITOLA ČTYŘI

Toho rána přistály na ranvejích tři spitfiry Devatenáct jich odlétalo a jen tři se vrátily zpět. Čtyři piloti padli v boji; zbytek buď použil padák, nebo přistál natvrdo.

A zlaté paprsky ranního sluníčka dopadaly na jabloňové sady Kentu. Zářilo na vysoké řady zeleného

chmele, na políčka žlutého zrajícího obilí, na zelenožluté louky a na lidičky obdělávající půdu. V

potocích a říčkách vlažná voda omílala oblázky, na loukách polehávaly kravky ve stínu javorů babyk a

v sadech mladá jablíčka vstřebávala slupkou teplo slunka. Na letišti pražilo slunce do vlnitého plechu

střech hangárů a ubikací, do měknoucího asfaltu ranvejí a na hlavy a ramena mechaniků a montérů,

kteří tu a tam postávali v malých hloučcích a klábosili o právě dobojované bitvě, a o pilotech a

letounech, co se nevrátili.

Mezitím se v kantýně piloti trousili jeden po druhém zpět, jak sběrné automobily letky křižovaly

krajinou a vyzvedávaly je z míst, kam dopadli. Tak se vrátili Valda s Pohorkem a kolem tuctu dalších

už bylo v místnosti, ale Petrskoč mezi nimi nebyl.

Valda postával u krbu čelem do místnosti. Jeho rudý obličej byl nyní ještě rudější, protože byl

rozčílený a zmatený. Právě dokončoval popis svého dnešního dobrodružství. "A takže je vám jasný,"

vykládal, "že sem nemoh dělat vůbec nic, než tam dřepět a sledovat, jak mi ty malí parchanti

zapalujou mašinu." Prsty si pročísl rozcuchané vlasy a vzdychl.

Ostatní tiše seděli. Navenek nikoho z přítomných to sdělení příliš nevzrušovalo, ale jak tam tak seděli

a vraceli se v myšlenkách k událostem uplynulého dne, počala se jim do srdíček plížit děsivá únava.

Celá ta záležitost smrděla trochu moc krchovem, aby jim přišla legrační; bylo to až příliš absurdní, než aby se tomu mohli zasmát, a přišlo to tak náhle, že měli problém to strávit.

Ovšem byl tu Pohorek, který nikdy nevydržel mlčet dlouho. Ležel natažený v jednom z ušáků, dlouhé

nohy přesahující daleko přes koberec, a prsty si pohrával s knoflíky na blůze. Aniž by zvedl zrak, řekl:

"Mám za to, že melem z posledního. Tě prdel, bohajeho, sme v řiti! Ledaže se všicky gremlíni vznesou a zmizej, nebo se stane jinej zázrak, neni nad slunce jasný, že sme vodepsaný? Tadle věc s

gremlínama," pokračoval, "tydle gremlíni sou ta nejfantaznější, nejpodělanější, nejúděsnější, na to vemte jed, zatracená věc, jaká se kdy komu přihodila vod počátku světa. Koukněte, co udělali

Valdovi! Až uslyšíte, co se stalo mně, budete teprv mrkat na drát."

Uvelebil se ještě hlouběji do křesla a jeho dlouhatánské hubené nohy překlenuly skoro celou

vzdálenost k místu, kde stál Valda. "Domejšlim se," začal, "že jich na mym plejnu nebylo víc jak dva, ale dali mi sakra zabrat. A byli jinačí než ti tvoji, Valdíku. Sem totiž přesvědčenej, že sou jich různý druhy a každej z nich je cvičenej dělat jinou škodu. Jen pro tvou informaci, ti tvoji byli gremlíni-vrtáci, vobyčejný jednoduchý gremlíni-vrtáci, nudný, zahleděný do sebe, nezajímavý týpci. Vrtali díry,

protože nic jinýho neuměj."

Valda odsekl: "Zapálili mi spita. Nevim, jestli to svědčí o jejich obyčejnosti a prostoduchosti, ale posluž si."

"Tak jo," řekl Pohorek a díval se při tom na strop, "mám za to, že na mym plejnu byli jen dva, jenže to byl daleko prohnanější a komplikovanější druh. Jsou známí pod názvem gremlíni-hamižníci."

"Kdože?" ozvalo se několik hlasů zároveň. "Kdože to je?"

"Gremlíni-hamižníci," opakoval Ponorek, aniž by odpoutal svůj zrak ze stropu. "Všeobecně vzato vypadali stejně jako ti Valdovi, jenže v něčem byli jiný. Měli malý sevřený huby a docela dlouhý nosy.

Jejich velký černý voči se leskly chamtivostí a touhou vlastnit. Čela měli zbrázděný vráskama a pod

kombinézama se jim dmuly panděra velký jako zralej meloun. Ten jejich výraz mi byl povědomej, už

sem ho kdysi viděl na jinejch tvářích, jen si nemůžu vybavit, kde to bylo; dala se z nich vyčíst

nelítostná lakota, chladná a sobecká, něco tak neurvale sobeckýho, až vám z toho bylo ouzko. Přesto

přese všechno se v každým z těch krutejch a hamižnejch ksichtů se sevřenejma hubama a lesklejma

vočima a chladným sobeckým výrazem zračila slabost a nervozita."

"Tak jo," pokračoval Pohorek, "na vlastní voči sem viděl ty dvě mrňavý kreatury s krutejma hubama a obrovskejma pupkama, jak se promenádujou po mym pravým vingu - bylo to chvíli potom, co sme se

navezli do tý první velký formace jůček osmaosmdesátek - a vidim, jak si to tak jako shrbeně mastěj

po mym vingu se svejma zelenejma buřinkama, rohama, oháňkama a nablejskanejma černejma

přísavnejma bagančatama. Vylézt po horizontální straně koku pro ně nebyl problém, před ním se

zastavili a na chvíli se na mě zadívali způsobem, jakym vědec zkoumá brouka, úzký rty pevně

semknutý, vzápětí se votočili, jednou na sebe rychle kejvli a malýma elegantníma krůčkama se začli

vzdalovat přes bonet mýho plejnu."

Pohorek se odmlčel. V místnosti bylo absolutní ticho. Všichni vyčkávali, co řekne dál. Náhle se v křesle s cuknutím napřímil.

"Asi mi nevěříte!" křičel a rukou bušil do opěrky. "Vy si snad myslíte, že si to vymejšlim! Ale řikám vám, že je to pravda! Je to pravda! Viděl sem to tak jasně, jako teď vidim tady Valdu!" Pohorkovy oči se nevraživě zabodávaly do pilotů, kteří tiše seděli a nic neříkali. Seděli a mlčenlivě zírali na tohohle hubeného dlouhána, vystresovaného kluka samá kost a kůže, který věděl o letadlech víc než oni

všichni dohromady a který miloval létání nadevše; klidně na něj zírali a čekali, až jeho rozrušení

pomine. Věděli, že byl víc než kdokoliv jiný vyveden z míry a otřesen, když zjistil, že jeho milovaný

svět letadel se tak náhle stal terčem invaze těch hnusných a absurdních, dosud neznámých vetřelců.

"Je to pravda!" křičel. "Byli tam, jako že se Pohorek menuju! Věřte mi!" Načež si všiml, že všechny tváře v místnosti vypadaly přátelsky a věřícně, že byly s ním, ne proti němu, že jejich mlčení bylo

mlčením údivu, ne nedůvěry, a tak se znovu zabořil do hlubin svého koženého křesla a povzdychl si.

"Úplně mě to dostalo," řekl potichu. "Fakt mě to dost vyděsilo, nejvíc ten plíživej, intenzivní a cílevědomej způsob, s jakym se pohybovali, a taky ten lstivej vědoucí výraz v jejich vobličejích. Trnul

sem strachy, jak sem tam seděl a sledoval jejich pohyby venku na bonetu, tu jejich elegantní chůzi...

jak najednou zůstali stát... a jak se najednou vytasili - kde ji vzali, nevim - s malou vrtačkou opatřenou tlustym vrtákem, se kterou začali vyvrtávat obrovskou díru do krytu mýho enžínu. Když byla díra

hotová, jeden z nich skrze ni prolez dolů a zmizel. Ten druhej zůstal stát na kraji otvoru a civěl do něj, čekal. Pak se vynořila hlava toho prvního, přikejvla, jako by říkala, že všecko je v pohodě, znova

zmizela a druhej gremlín ji následoval do díry a dál do vrkotu hlubin mýho krásnýho enžínku."

"Tak sem tam dřepěl jak tvrdý y a čekal. Nic mě nenapadalo. Jen sem tak seděl ve vočekávání věcí

příštích. A vůbec mi nebylo hej."

"Co bylo dál?"

"Já vám povim, co bylo dál!" řekl Pohorek, a znovu začínal křičet. "Já vám to povim! Pak už sem je neviděl, ale vim, co následovalo! Vim přesně, co tam dělali!"

"Co tam dělali?" řeklo tucet hlasů najednou. Všichni piloti se v křeslech napřímili a viseli očima na Pohorkovi. Všichni mu naslouchali.

"Co tam dělali?" volali jeden přes druhého, popuzeni dlouhou odmlkou, jakou Pohorek vždy odkládal své pointy.

"Řeknu vám, co dělali!" rozkřikl se na ně a vyklonil tělo dopředu, a jak mluvil jakýmsi dramatickým šepotem, jeho dlouhý úzký obličej dával přikyvováním důraz každému slovu, které následovalo.

"Strkali svý hnusný hebly do mýho enžínku, mýho nádhernýho napucovanýho motůrku, tý krásný

nadupaný nablejskaný věcičky, šplhali po jeho broukajících válečcích, kolem jeho vrnících soukolí,

umně se proplítali bludištěm trubic a kabelů, dokud nelokalizovali induktor."

"Přesně tak," pokračoval šeptem ve své tragické deklamaci. "To byla jejich kořist, a když ji vobjevili, kejvli na sebe, a jejich vobličeje se zkřivily do grimasy krutý hamižný chamtivosti, voči se jim rozsvítily lakotou a chvíli nad induktorem stáli a mnuli si ruce v očekávání příjemnýho. Pak víko induktoru

vypáčili a dali se do škrábání - za pomoci malejch vostrejch nožíků - oškrabování veškerý platiny z

mejch platinovejch hrotů!"

"Pěkná blbost!"

"Vůbec ne! Přísahám na smrt svý matky! Voškrabovali tu platinu ze všech hrotů a opatrně si ji vkládali do malejch koženejch váčků na zip."

"No jo," řekl Valda, "no jo, Pohorku. Jak to ale víš? Nemoh si vidět, jak to dělali."

Pohorek se na Valdu podíval s lehce bolestným a udiveným výrazem. "Jak to vím? Jak to vím? Aha, jak to jako vim? No jo, jak to vlastně vim? To vám můžu říct. Když sem viděl ty hajzlíky, jak mizej v mym

enžinu, pustil sem to dolu a přistál na tvrdo v ňákym poli kapusty, vylez sem z koku, hodil voko pod

bonet a zjistil právě tohle."

"Právě co?" nedal se Valda.

"No že muj induktor je na šrot a platinový hroty v čudu."

Následovalo mlčení a všichni piloti v místnosti zírali zděšeně na Pohorka.

"Takže si dejte majzla!" zvolal znenadání Pohorek. "Velkýho majzla na gremlíny-hamižníky!"

A venku pražilo slunce na plochy ranvejí, na letištní budovy z vlnitého plechu a na křídla a trupy tří

poničených spitfirů, jež stály pohromadě na asfaltu.

Bylo k polednímu, sluneční paprsky se dotkly oken kantýny a vytvořily zlatavé skvrny na parketové

podlaze. Bylo vidět cigaretový kouř, jak ve slunečním svitu stoupá místností.

"Chci pivo," řekl Valda. "Všichni bysme si měli dát pivo." Džbánky byly naplněny a muži pomalu upíjeli.

"Petrskoč se ještě nevrátil," prohodil Valda.

Chvíli bylo znovu ticho.

"Von se vrátí," řekl Pohorek.

Další ticho. Dlouhé ticho, zatímco upíjeli ze svých sklenic.

"Starouš Petrskoč," řekl Valda; a náhle každý z pilotů v sobě zase jednou pocítil, jak mu mrazivý smrtící dotek nekonečné únavy zlehka přejíždí po vnější tkáni srdce. Každý z nich seděl zadumaný nad

sklenicí piva, lehce s ní pohyboval a se zasněným výrazem předstíraného soustředění sledoval, jak

tekutina šplouchá o stěny džbánku.

"Takže," prolomil ticho po chvíli Valda. "Teď to vypadá, že tam venku se ochomýtaj dva druhy gremlínů, vrtáci a hamižníci. A proto..."

"Hej!" ozvalo se zvolání malého, bledého pilota s bystrou tváří, jenž byl znám pod přezdívkou Lasička.

"Jsou tam další."

Valda se k němu rychle obrátil. I ostatní se otočili na Lasičku.

"Jsou tam ještě další!" opakoval Lasička. "Řikám jim gremlíni-cirkusáci!"

"Jak že jim řikáš?"

"Gremlíni-cirkusáci."

"Cirkusáci?!"

"Přesně tak," řekl Lasička.

"Ach néé!" bolestně vydechli ostatní.

Lasička protáhl tvář a udělal dramatickou pauzu. Jeho obličej teď připomínal oškubané vychrtlé kuře

a jeho malé pronikavé tmavé oči budily dojem hlodavce, který obezřetně pozoruje svět z ústí své

podzemní nory.

"Nekecám," řekl rozvláčně, "měl jsem je jak na dlani; můj letoun se jima jen hemžil. Byli ovšem vyšňořený úplně jinak než ti, který popisovali Valda s Pohorkem. Měli na sobě těsný šponovky z

rudýho hedvábí a bílý hedvábný košile a na obličejích křídu."

"Žádný srandovní klobouky?" dotazoval se Pohorek.

"Ale jo, měli buřinky, ty zelený tvrďáky, přísavný holínky, rohy a oháňky, úplně stejně jako ti vaši, ale voháklý byli do těch barevnejch kalhot a košil a jejich vizáž... nevim, prostě ty jejich obličeje nebyly obličeje tuctovejch cirkusovejch klaunů. Spíš mi připomínali ty idiotský, prázdný, věčně usměvavý lidi,

jejichž tvář se směje, ale veselý to neni. Někoho nebo něco mi kapánek připomínali, ale proč, to

nevím. Zkrátka a dobře, celou dobu, co jsem byl ve vzduchu, cvičili provazochodectví na anténě mýho

radiotelegrafu. Tančili na tý anténě a jejich skotačení působilo praskání v přijímači a kolísání signálu.

Pokřikovali ‚Alááá-hop' nebo ‚Pane šediteli' a jiný pitomý průpovídky, co klauni obvykle mají. Slyšel

jsem je. Slyšel jsem, jak našlapujou a jak ty jejich boty zvoněj o konstrukci antény; slyšel jsem to ve

sluchátkách tak hlasitě, že nebylo slyšet nic jinýho. Nemoh jsem přijímat rozkazy ze štábu, žádný

zprávy ze země - nic. Kontakt s okolním světem byl fuč a brzo jsem zjistil, že jsem sám na obloze plný

německých stíhaček."

Lasička vrhnul po svých posluchačích několik těkavých hlodavčích pohledů, pak se zvrátil zpět do

křesla a vrátil se k upíjení svého piva.

V místnosti zavládlo tíživé mlčení, pak promluvil Pohorek: "A to si teda jako viděl, jo?"

"Jasně že jsem to viděl! Řval jsem na ně, aby toho nechali, ale jen se mi vysmívali, vyplazovali na mě jazyk a dělali dlouhej nos. Tyhle cirkusáci gremlínský jsou strašně nezdvořilí."

"Nelže nám, Pohorku," řeklo několik hlasů najednou. "Bude to pravda. Říká, že je viděl."

"To už je moc!" zařval Pohorek. "Sme nahraný."

"To je náš konec!" zaječel Lasička. "Už teď jsme živý mrtvoly!"

Valda řekl potichu: "Ještě si to chvíli namlouvejte, a fakt se to stane. Zatím máme co dělat jenom se třemi druhy."

"Jenom!" ozvalo se mohutně místností.

"Jo, jenom," řekl Valda. "Jenom se třema, o kterých víme." "Takže teď, když nebudem blbnout..."

"Ty si myslíš, že tři jsou málo," zařval Lasička.

"Je to vo tři víc, než je mý gusto," křičel Pohorek.

"To nejmíň," ječel Lasička, "nejmíň o tři."

"Co teda s tim?" křikl Pohorek.

Nálada se jaksi vymkla kontrole. Ovšem pravda byla, že každý z mužů v místnosti začal postupně

překonávat onen plíživý pocit únavy a rezignace, který mu předtím opanoval srdce. Všichni teď seděli

rovně, zpozorněli a naslouchali, každý s výrazem úporného soustředění, usmívali se, kabonili,

pokřikovali, protestovali, bránili se uvěřit těm fantasmagorickým historkám, smáli se na celé kolo,

bědovali, křičeli, že nic z toho není pravda, bušili pěstmi do opěrek, prudce vstávali, přecházeli sem a tam, rozhazovali rukama, tropili spoustu povyku, halasného a přehnaného povyku, takže po čase byla

nálada v místnosti mnohem příznivější.

"Valdo!" řekl kdosi.

Valda pohlédl na mluvčího, kterým byl rozvláčně mluvící, unaveně působící chlapec samá noha samá

ruka, jehož obličej byl tak překvapivě pohledný, že to hraničilo s krásou. Měl světlé vlasy,

tmavomodré oči a pozoruhodně jemně řezané rysy. Říkali mu Šereda.

"Hele, Valdo," řekl Šereda. "Teď mě poslouchej. Říkáš, že jsou tři druhy gremlínů. Mám pravdu?"

"Ano," Valdova odpověď měla ostražitý tón.

"No, tak mám dojem, že ses rozhod dočista opominout gremlíny-temníky."

"Koho?" řekl Valda.

"Gremlíny-temníky."

"Gremlíni-temníci!" ozvalo se sborem. "To snad nééé!"

"Ale ano," řekl Šereda. "Právě že temníci."

"Tak hele, Šerednej, teď mě..." spustil Valda, zvedaje na protest svoje baculaté ručičky.

"Hele Cvaldo," skočil mu do řeči Šereda. "Ty teď poslouchej mě. Viděl jsem je těmahle očima. A ne jenom venku na křídlech a trupu letounu, jako byli ti vaši. Ó ne! Nebyli tak z dosahu." Šereda se

naklonil k Valdovi a mluvil k němu tichým tajemným hlasem. "Byli v mym kokpitu," řekl. "Ale ne ledaskde." Stále se na něj upřeně díval.

"Tak kde teda byli?" vyhrknul Valda.

"Na mojí hlavě!"

"Co? Leda houby! Kecy! Až naprší a uschne!" Piloti bušili do opěrek židlí a dávali hlasitě najevo svou neochotu uvěřit.

"Je to tak," řekl tiše Šereda, když se ostatní trochu zklidnili, "Měl jsem je na hlavě, byli tam dva."

"Dva!"

"Samozřejmě. Vždycky pracujou v párech. Byli na mojí hlavě jak přišitý a já cítil, jak se pohybujou a ten tah jejich přísavných holínek na mý kukle. Ten pocit bych vám nepřál."

Šereda se na chvíli zamyslel; jeho jemně řezaná tvář vyzařovala klid a uvolnění a tmavěmodré oči

vypadaly zasněně a odtažitě. "Jo," mluvil tiše dál, "usadili se na mojí hlavě a já je cítil skrz kuklu, jak po ní lezou a vrtí sebou."

Zbytek mužstva nyní ztichl, užasle naslouchal jak u vytržení a nepochyboval o pravdivosti jeho slov.

"Usadili se na temeni mojí hlavy a vyčkávali," pokračoval Šereda; "čekali, až se dostanu do obzvlášť obtížný a nepříjemný situace, když jsem byl hlavou dolů nebo vytáčel konec smyčky nebo strmě

přetahoval, a pak... pak začali konat."

"Jak se to projevovalo?" Hlasy některých byly přiškrcené strachy, ostatní mlčeli v tichém údivu.

"Naklonili se dolů a připlácli mi na každé oko kuchyňskou pánev. Zároveň mi způsobili hučení v uších."

Všichni zmlkli.

"Nikdy předtím," přemítal nahlas Šereda, "jsem neztratil vědomí tolikrát jako dneska."

"Konečně mi to dochází," řekl Pohorek a plácnul se dlaní do kolena. "To je ten důvod, proč mi furt padala peřina."

"A mně!" připojil se Valda. "A mně a mně a mně," hlaholili ostatní.

"No ovšem!" řekl Šereda. "Jsou všude kolem nás." Načež se znovu naklonil kupředu, vztyčil do vzduchu svůj dlouhý ukazováček a pronesl: "Ale už se jich nemusíte obávat."

Znovu se dramaticky odmlčel, aby to, co jim oznámí, mělo správný účinek.

"Po mnohém přemýšlení a pár pokusech," řekl zvolna, "jsem přišel na způsob, jak jim utnout tipec."

Okázale a rozvážně vylovil z kapsy malou skleněnou lahvičku se šroubovacím uzávěrem a podržel ji ve

vzduchu tak, aby si ji každý mohl prohlédnout.

"Prostředek proti temníkům," ohlásil vítězoslavně a několikrát řídkou bezbarvou tekutinou prudce zatřepal. "Před akcí si tím namažte kuklu. Lepí se to jak smůla na paty a gremlíni-temníci se na to přilepí. Potom můžete natáhnout ruku, chytit je, odtrhnout a vyhodit z kokpitu ven."

Pomalu, jak jim docházelo, co vlastně Šereda řekl, se jejich obličeje začaly uvolňovat a usmívat;

usmívali se, jako by se obávali smát příliš, úsměvem, jaký vykouzlí chlapci, kteří právě prožili veliké

nebezpečí, aniž by utrpěli sebemenší újmu.

"To je báječný!" říkali. "Úplná bomba! To je ale..."

"Moje dílo," řekl urychleně Šereda, "moje odměna. Lahvička za šilink. Nebo pinta piva za jedno balení. Vyjde to levněji. Začínám přijímat objednávky."

Než byste řekli švec, stálo na stole před Šeredou dvanáct sklenic piva. Věnoval té řadě džbánků

zasmušilý pohled a pozvedl první v řadě, vyprázdnil ho jedním dlouhým douškem, otřel si ústa bílým

hedvábným kapesníkem, a pak si, poprvé toho dne, dovolil pozvolný vlídný úsměv.

V místnosti ovšem byla osoba, která Šeredovi pivo nekoupila. Tou osobou byl Hryzal Smith. Celou

dobu seděl a sledoval dění s nesouhlasným zakaboněným výrazem, nyní se ve své židli zavrtěl a řekl

velice překotně: "Možná jste schopný vodchytit gremlíny-temníky, ale proti gremlínům-válečníkům

nemáte šanci."

"Gremlínský válečníci!"

"Tůdle nůdle!"

"To jen vypovídá vo tom," řekl Hryzal, "jak málo vo nich víte." Seděl tam a prsty jedné ruky si lehce masíroval čelist. Hryzal Smith si stále osahával čelisti. Mělo to svůj důvod. Coby dítě značně vyplašil

své rodiče, když odmítal jakýkoliv růst zubů ve svých ústech. Podstoupili s ním mnoho předražených

lékařských konzultací, kde malého Hryzala prohlédli a prohlásili, že jeho zuby pravděpodobně mají

jen menší zpoždění. "Žádné strachy," říkali doktoři nervózním rodičům. "Však mu časem vyrostou. Ta nedochvilnost jim přidá na kvalitě. Tak to bude pět guinejí," brebentili, naklánějíce hlavu zasmušile, kajícně k jedné straně, a mnouce si zlehka svoje čisté růžovoučké ručky. "Bude to jenom pět guinejí."

Jenže jak roky plynuly, Hryzal Smith vyrostl v kluka, z kluka v muže, a stále neměl zuby. Tak mu

opatřili zubní protézu. V jeho nynějších jednadvaceti letech byl stále bez jediného zubu. Žil svůj život v neustálé naději, že jednoho dne se začne skrze jeho dásně drát ven sada krásných nových stoliček.

Každého rána před holením zkoumal své dásně v zrcadle a přejížděl po nich prsty. Den co den si

neustále masíroval zvenku čelisti v naději, že masáží zubům dodá odvahu vyrašit. Když tohle

pomineme a pomineme i to, že ho příroda vybavila neuvěřitelně dlouhým žlutým nosem, ne

nepodobným mrkvi, nebylo na Hryzalu Smithovi nic mimořádného.

"Tydle gremlíni-válečníci," sypal ze sebe a mnul si přitom čelist, "jsou ze všech daleko nejhorší."

"Děláš si prdel," řekl Pohorek stroze. "Takoví neexistujou. Jak by podle tebe měli vypadat?"

"Poznáte je jednoduše," odtušil Hryzal. "Stojej strašně rovně, vypínaj ramena a choděj tak prkenně, že to připomíná vojenský marše. Rohy se jim lesknou jak psí koule a jejich tváře jsou ještě odpornější

díky absurdním, bezvadně zastřiženým trsům černejch vousů tam, kde lidi obvykle mají knírky. Na

přísavnejch holínkách se jim blejskaj řady mosaznejch knoflíků."

Hryzal Smith se odmlčel a zamyšleně si mnul čelist. "Nepochybně jsou to ze všech gremlínů ty nevětší ignoranti a hlupáci," dodal po chvíli. "A v tom tkví jejich největší síla. Jsou příliš omezení, než aby mohli zastávat nějakou práci, tak se z nich stali válečníci a tráví veškerej svůj čas válčením a

plánováním bitev mezi sebou. Stovky z nich dneska vedli jednu z jejich nekončících válek uvnitř mýho

letounu, a v tom brajglu zařvalo všechno mý vybavení, moje kabeláž, ovladače, přední sklo, ajlerony,

podvozek a nakonec i můj motor. Parta gremlínů-válečníků může způsobit víc škody..."

Náhle se ze vzdáleného rohu místnosti jak salva z kulometu ozval souvislý sled trhavých zvuků.

"F-f-fel!... f-f-f-f-f-f-f-felčar!"

Všichni se otočili na Sněženku, který se jim teď pokoušel něco říct. Byl to divný patron, tenhle

Sněženka, neboť ačkoliv trpěl silnou koktavostí, nejevil žádné z těch jemných, téměř nervózních rysů,

jež si člověk s koktavostí většinou spojuje. Měl hranatou drsnou tvář, částečně zakrytou hustým

porostem monstrózního černého kníru, jemuž se říká mrož. Táhnul se přes jeho obličej jako tmavý

živý plot. Měl tvrdé hrubé rysy chuligána, chuligánská ramena zápasníka a zápasnické krátké nohy;

takže když jste se na něj podívali a spatřili tu hranatou drsnou hrubost jeho obličeje, a zatímco jste se dívali, náhle jste uslyšeli zpoza toho mohutného kníru koktání nesmělého dítěte, bylo to, jako by se

na parný a slunečný letní den zčistajasna začaly snášet sněhové vločky.

Jenže když byl Sněženka ve vzduchu a létal, udála se s ním zvláštní proměna, úplně přestával koktat a

mluvil do vysílačky tak plynně a zřetelně jako kdokoliv jiný. Byl schopen říct "Liška, liška, nepřátelská letka na trojce," nebo "Volám Okno, přistávám bez motoru, přistávám bez motoru," nebo sáhodlouze rozprávět se základnou o množství či rozmístění protivníkových bombardérů, které zahlédl v dálce; a

nikdy ani stopa po zadrhávání. Když se ale snažil o konverzaci dole na zemi, jako by mu jazyk přimrzl k

patru a on na drahnou chvíli nebyl s to ze sebe vyžvýknout nic než první slabiku; načež úplně bez

varování z jeho rtů explodovalo slovo a v závěsu vodopád dalších slov, spěchajících a valících se ven

jedno přes druhé v divoké strkanici o to, kterému z nich se podaří uniknout z pusy dřív, než jazyk

znovu vytuhne.

"F-f-fel!... f-f-f-f-f-f-felčarníci, g-g-gremlíni-felčarníci!" vypravil ze sebe Sněženka.

"Tě prdel!" vyjekli piloti. "Co to? Co to?"

"Bohajeho!"

"Fičí ti v kouli?"

"Ty brďo, gremlíni-felčarníci!"

"He... hele, nemyslete si, že plácám b-b-b-b-b-bb-b..."

"Blbosti," Pohorek to dořekl za něj.

"J-j-jé-je-jo, ale já neblafuju. U-u-ur-čitě ne. Fakt sem to vi-vi-vi-vi..." Jazyk mu ztuhl a jeho hranatá pomačkaná tvář zrudla námahou.

"Tak moment, Sněženko," řekl Valda. "Přestaň se tu naparovat jako krocan."

"Vi-viděl jsem je. Ma-ma-ma-ma-ma-ma-malý chlapíky s čistejma prackama a s-s-naživě ustaranym

výra-zem." Sněženka seděl a ma-mačkal si kolena v agónii pokusu se vyžbleptnout. Ostatní trpělivě

vyčkávali a nepokoušeli se ho přerušit.

"U-ukradli mi z mo-mo-toru g-gumový hadice, aby z nich u-u-u-u-u-u-u-u-u-u..."

"Aby z nich co?" křikl Pohorek, který už nemohl snášet to napětí.

Sněženkův mohutný knír se chvěl vzrušením. "Uu-udělali žaludeční p-p-p-p-p-p-p-pumpy!" Zaznělo to sálkem jako salva z kulometu; následovalo ticho posléze přerušené pouze Pohorkovým chraptivým

šepotem: "Bohajeho, budou nám vyplachovat břuchny," a znovu se rozhostilo ticho, protože všechny to úplně zaskočilo.

"Pak sem havaroval," řekl rychle Sněženka, když nachytal svůj jazyk nepřipravený.

"Teď toho mám právě dost," spustil Valda. "Odmítám to dál poslouchat. Přece musí být nějaká mez..."

"Žádná mez není!" Výkřik přehlušil všechny ostatní hlasy v místnosti a piloti se na křiklouna otočili.

Tentokrát jím byl drobný křehký chlapec, jenž mohl být za žokeje. Byl tak malého vzrůstu, že i nyní,

když se tam rozvaloval v jednom z těch nízkých rozměrných fotelů, jeho nohy nedosahovaly ani na

podlahu. Pod kšticí hnědých vlasů měl malý obličej kulatý jak ciferník náramkových hodinek, jemných

rysů a velice bledý, a jeho ruce mohly zrovna tak patřit mladé dívce. Chtěl tomu osud, že mu říkali

Čahoun. Když létal, seděl na dvou poduškách a svém padáku k tomu, ale mrška to byla rychlá a

prohnaná, a v boji byl hotový obr.

"Žádná mez není!" opakoval Čahoun, posunul se v křesle kupředu a nohama se dotkl země. "Všichni ti gremlíni, tihle, s prominutím, obyčejný gremlínský truhlici, jsou ubohá šmíra v porovnání s

gremlínama-rojníkama."

"Gremlíni-rojníci!" místností to zahučelo. "Ty vole, to už je moc! To už fakt přehnal!"

"Poslouchejte!" zvolal mrňous. "Přestaňte konečně řvát a poslouchejte mě. Tihle gremlíni-rojníci se dají snadno rozeznat od těch ostatních díky jedný pozoruhodný odlišnosti."

"Jaký odlišnosti?" zeptal se Pohorek. "No tak, řekni nám, proč si je nemůžem splíst."

Čahoun spočinul svýma malýma alabastrovýma ručkama na opěrkách křesla v zelené kůži, naklonil

hlavu co nejvíc k jedné straně a podíval se na Pohorka. "Jejich panděra jsou jak rozpálená plotna,"

řekl.

"Tak bacha, pane Prášile!" vykřikl Pohorek. "Teď nás tu bulíkuje. Určitě si vymejšlí."

Čahoun si ho nevšímal a pokračoval: "Jejich břicha jsou technický unikáty. Uvniř doutnají malý věčný ohně, jejichž žár se šíří do hrudi a plic. Plíce gremlínů-rojníků jsou rozpálený doběla a tak se vzduch, kterej dýchaj, žhaví na podobnou teplotu. Horkej vzduch. Fakt hrozně horkej, tak horkej, že když

vydechujou, vychází ven jen pára a žhavý plyny."

Čahoun se odmlčel. Zavládlo ticho. Piloti teď tvořili vděčné publikum.

"Zahlíd jsem je dneska ráno," řekl, "během bitvy. A víte, co dělali? Já vám řeknu, co ty rojnický parchanti dělali!" zvýšil hlas do vysokého, ječivého vřískotu. "Já vám řeknu, co dělali!" zařval z plných plic, posunul se ještě víc dopředu k okraji křesla a svýma malýma bledýma rukama přitom rozčileně

šermoval ve vzduchu. "Shromáždili se ve velkym množství na spodku mýho letounu, pod jeho

křídlama a břichem, přichycený vzhůru nohama za svoje přísavný boty. Pořád jsou vzhůru nohama,

tihle gremlíni-rojníci, protože aby viděli věci ve správný perspektivě, musí viset hlavou dolů."

"Co tam dělali?" zmohl se na pár slov Pohorek.

"Mluvili," řekl Čahoun prostě. "Viseli tam hlavou dolů jak netopejři a něco brebentili, a jak otvírali svý huby, sálal z nich žhavej vzduch v mohutnej oblacích přehřátý páry, která sežehla potahy mejch křídel

a tavila kovový vzpěry."

Ostatní piloti seděli a civěli na Čahouna, v očích měli děs. Dokonce i Pohorkovi došla slova.

"A teď," řekl Čahoun, "abyste je poznali, když je potkáte, řeknu vám jejich hlavní znaky, protože nikdo nevypadá jako tihle gremlíni-rojníci. Zásadně se oblíkaj do nepadnoucích oblečků. Mají zálibu v

neobvyklý zakloněný poloze, kdy jsou jejich nohy jaksi v předstihu před tělem, jako by je neustále

ohýbal nějaký silný vítr. Jejich pravý paže jsou mimořádně vyvinutý. Můžete si všimnout jejich

bicepsů, jak jsou vyboulený pod pravým rukávem, takové ty svaly, jaké narostou, když člověk

pravidelně točí rumpálem nebo často uštědřuje tvrdé pohlavky či herdy do zad; nebo třeba když

používá ruční pumpu či energicky potřásá rukou. Jejich rohy jsou špinavě žlutý. Oháňky maj černý

jako uhel. Mají masitý hnědý pysky, odolný vůči ohni, díky horkýmu vzduchu, co z nich vychází.

Ksichty mají mastný a pusy - ty se jakoby usmívaj. Jejich ušiska jsou zvíci plachet a velmi citlivý, jima jsou schopný, nějakým zvláštním a obratným způsobem, naslouchat větru a slyšet, kterým směrem

vane."

"Takoví jsou gremlíni-rojníci!" zvolal Čahoun. "Odhalte je! Bacha na ně! Pozor na spalující vzduch, kterej jim vychází z tlamy!"

Místnost teď naplnila změť zmatených hlasů, rozkřikovali se, bědovali, naříkali, hulákali a prorokovali

svůj brzký konec.

"Už teď," zaječel Lasička, "jsme mrtvoly!"

"To je jak morová rána!" křičel Šereda.

"Tenhle svět to má sečtený!" zařval Pohorek.

A pak, přesně v ten okamžik, se otevřely dveře a v nich stál Petrskoč. Měl na sobě leteckou

kombinézu a v pravé ruce svíral kuklu. Jeho podlouhlý vejčitý obličej téměř postrádal barvu, oči byly

dokořán a leskly se vzrušením. Piloti se napřímili ve svých křeslech, otáčeli se po něm a zdravili ho, ale Petrskoč se neusmál, nepohnul ani nic neříkal. Na jeho oválné bledé tváři se usídlil výraz údivu a

mírného zděšení, stál tam u těch dveří a civěl do prázdna. V očích měl teď prázdný, duchem

nepřítomný pohled člověka, který spatřil fantoma.

Ostatní z něj nespouštěli oči. Všichni se natočili ve svých klubovkách a zírali na něj. Zdálo se, že

uplynula celá věčnost, než promluvil, a když to udělal, jeho hlas byl tichý a tlumený a stěží slyšitelný.

"Tak už jsem je viděl všechny," zašeptal.

"Všechny, co existujou."

"Byli tam gremlíni."

"Byly tam fifinely."

"A byla tam fidlátka."

Odmlčel se a bylo slyšet hlasy mechaniků, jak na sebe pokřikují venku před hangáry. Piloti seděli a

vyčkávali. Načež Valda tiše, velmi obezřetně řekl: "Řek jsi fifi... fifi, co to meleš, Petrskoči?"

"Fifinely," odpověděl hlasem postrádajícím jakýkoliv tón či emoce.

"A to druhý... fid... fid, co bylo to druhý?"

"Fidlátka," řekl Petrskoč, a pomalu otočil hlavu a zadíval se na Valdu. Ostatní mohli vidět, jak se mu postupně do tváří vrací barva, když mu vlna vzteku a rozčilení počala zaplavovat oválný bledý obličej,

a za slupkou, která nebyla nijak tlustá, zvolna narůstalo napětí. Náhle udělal rychlý krok dovnitř,

zabouchl za sebou dveře - a přehrada se protrhla.

Nezvyšoval hlas - ten dokázal ovládnout, ale slova se z něj valila v dlouhých nesouvislých větách a jen

taktak se nadechoval, dokud neukončil svůj příběh. Mluvil překotně, ale přesto byl v jeho hlase znát

jakýsi napjatý údiv, stopa bázně a údivu zároveň - ten zvláštní tlumený zdvořilý tón, jakým

promlouval.

"Ano, viděl jsem je," spustil, "viděl jsem jejich ženy a viděl jsem jejich děti, fifinely jsou ty ženský.

Viděl jsem sice jen jednu, ale jsou jich kolem nás stovky a tisíce, vím to. Tyhle fifinely jsou na pohled ještě strašnější a děsuplnější než jejich manželé, jo, vemte si třeba tu, co jsem viděl, byla to ta nejvíc neapetýtlich osoba, to nejdivnější nejvýstřednější stvoření, o malinko menší než gremlín, měla hádám

tak čtyři až pět palců, a ten její ksicht, takovej druh ženskýho gremlína, no hnus, hnus, hnus a úplně

plešatá k tomu, což bylo nějak nejodpornější, protože plešoun chlap se ještě dá, ale holá hlava u

děsný ženský, no tě pic, ta byla ohyzdná. A ty její rohy byly tenčí a jemnějc tvarovaný než u gremlínů,

a buřinka veškerá žádná, jen ta pobledlá plešatá hlavička s vystrčenými růžky a samozřejmě oháňka a

na sobě ten nejvýstřednější model, jakoby ženskou verzi letecký kombinézy, celou zelenou, to mně

obzvlášť utkvělo v paměti, že byla celá v zelenym, a že to byla fifinela jak vyšitá, o tom vůbec netřeba pochybovat, a v momentě, kdy jsem ji zahlíd, řek jsem si: no těpic, já to věděl, já to tušil a teď je to tady. Věděl jsem, že je jen otázkou času, kdy se objeví, a že budou horší, mnohem horší než jejich

mužský polovičky, poněvadž ženská u jakýhokoliv živočišnýho druhu intrikuje vždycky víc než chlap,

jedná lstivě, závidí a nemá slitování. Takže teď máme fifinely, pomyslel jsem si, no to je prima, to je

úžasný, kámoši se potrhaj smíchy, až jim to řeknu, prostě se uchechtaj k smrti a potom možná půjdou

a tiše se uloží do svejch rakviček, protože přesně to udělám já, a přesně tohle jsem si řek, když jsem

viděl tu mrňavou hnusnou fifinelu s nemilosrdným kukučem, jak stojí s rukama v bok na mym pravym

křídle."

Petrskoč se zhluboka nadechl.

"No a co teprve fidlátka, můj bože, když jsem viděl tydle fidlátka čile pobíhat po podlaze mýho

kokpitu, to byl konec, protože to byl jasnej důkaz, že gremlíni maji s fifinelama mladý a rozmnožujou

se. Přál bych vám tu jejich drobotinu vidět! Neumim vám je popsat, úplně mi chybí slova, a jediný, co

vám o nich řeknu, je, že to jsou mrňouskové velikosti asi tak, no řekněme náprstku, ale bizarního a

děsivýho vzhledu, protože jejich ruce a nohy nebyly vůbec jako končetiny, čouhaly z jejich těl, jako by

právě začaly růst, takže jejich tvar připomínal tak trochu, no, jakoby malou podušku s hlavičkou, ale

žádný růžky ani ocásek, a nejhorší ze všeho, daleko nejhorší a nejděsivější bylo vidět je, jak se

pohybují. Ty potvůrky nechodily. Tak nějak klouzavě se vznášely, jako rosol, jako medúza. Úplně jako

medúza. Můžu vás ujistit, že bylo strašlivě nepříjemný a děsivý vidět tyhle drobounký rosolovitý

objekty, jak volně splývají po každém povrchu, tyhle podivný Palečky, jak si splývají po vašem

předním skle, přístrojový desce, stěnách i podlaze kokpitu. Pod sedadlem jsem jich měl celý hnízdo. A

pak nastala ještě větší hrůza, tak pekelně hrozný bylo je náhle slyšet mluvit, brebentily si mezi sebou

vysokým pištěním jak myši a dokonce se tu a tam pochechtávaly, takový vřeštivý chechtot, až

prořezával vzduch. No a tak jsem z nich a z tý fifinely, co mi s pazourama v bok stála na křídle, byl

úplně hotovej. Bylo to jak blesk z čistýho nebe. Nejdřív jen já a můj spit, hezky si letíme a honíme

Němčoury a všechno je docela normální, když vtom z ničeho nic najdu tydlencty malý věcičky nebo

lidi, či co vlastně jsou, všude kolem sebe, jak mě odevšad sledujou. A všechno se začne pošahávat,

totálně odcházet: motor chcípne, palivo začne hořet a do toho skopčáci a fifinely a fidlátka, tak jsem

vyskočil ven. A teď mám pocit, jako bych zažil něco, co se nikdy nestalo. Sám nevim, jak se cítim. Fakt

nevim nic."

"Panenko na nebi skákavá," hlesl Pohorek.

"To je prima," řekl Valda. "A co s tím jako uděláme?"

"Nemám tušení," řekl Petrskoč. Vypadal znaveně. Stál tam s rukama svěšenýma podél těla a celkový dojem byl: značná únava. "Kéž bysme jen," pokračoval, "kéž bysme jen věděli..."

Sborově zaznělo dychtivé: "Ano?"

"Jen kdybysme o nich věděli trochu víc... kdo k čertu jsou... odkud se tu vzali... nebo čím se vlastně živí..."

"Já vám řeknu, co žerou!"

Všichni se v křeslech prudce otočili. V sálku to zapůsobilo jako rozbuška a roznítil ji ten drobný pilot se zašpičatělým bledým obličejem, kterému říkali Lasička. "Vím, co žerou!" opakoval Lasička.

"Ty to víš?" Vyptávali se jeden přes druhého.

"Jasně že jo!"

"No tak," ozval se Petrskoč. "Buď od tý dobroty a řekni nám to."

Lasičkův obličej se ještě víc protáhl, on se odmlčel a přiložil si dlouhý kostnatý ukazovák podél nosu.

"Jejich jídelníček je dost omezený."

"No tak," dožadovali se. "Povídej, přeháněj." Všichni teď očima viseli Lasičkovi na rtech.

Několikrát se jako štvané zvíře rychle rozhlédl po místnosti a svých posluchačích, nahnul se dopředu a

zašeptal: "Brambužiny!"

"Cože?"

"Povídám brambužiny."

"Přestaň si z nás utahovat."

"Nedělám si prču." Lasičkova hlava se jak fretka trhavě pokyvovala ze strany na stranu. Dychtivě sledoval své obecenstvo a očekával odezvu.

"Brambužiny!" zvolal Valda. "Fičí ti v kouli?"

"Chceš snad říct ostružiny," přidal se Pohorek.

"Nebo brambory," řekl Petrskoč.

"Chci říct brambužiny," odsekl příkře Lasička.

"To nemůžeš," řekl Pohorek. "To nemůžeš myslet vážně."

"No to se podívejme," řekl Lasička. "Pohorek mi možná vysvětlí moje myšlenkový pochody."

"Tak jo, a odkud se ty brambužiny berou?" vmísil se diplomaticky Valda.

"Mám za to, že rostou na brambužiníku. Dal bych za to nevím co. Ale když nad tím přemýšlím, zní to

tak dětinsky a absurdně, že o tom sám pochybuju."

"Á-ha!" řekli piloti. "Takže nevíš. Pán si vymýšlí! Vypráví pohádky!"

"Nikoliv," odtušil Lasička. "Nevymýšlim si nic a říkám svatou pravdu."

"Á-ha!" řekli piloti. "Pan pravdomluvný. No jistě, jistě. Teda není to báječné. Není to úžasné. Jen malinko divné, není-liž pravda. Brambužiny z brambužiníku. Jaký to dokonalý a naprostý blábol! Jaká

to veleblbost!"

"Však uvidíme," řekl Lasička. "Malinko počkáme a necháme se překvapit." Řekl to s takovou sebedůvěrou, že jeho obecenstvo znejistělo.

"Jak tohle všechno víš?" zeptal se Petrskoč. Promluvil tiše beze známky výsměchu.

"Tedy," odpověděl Lasička, sešpulil rty a vysunul svou malou hlavičku na dlouhém tenkém krku jak rameno jeřábu. "No," řekl a vrhal kradmé pohledy po naslouchajících pilotech, "teda vlastně,"

zašeptal, škrábaje se vehementně za jedním uchem, "není pro mě lehký to vysvětlit. Ale řeknu vám

jedno jediný, že dneska ráno, když jsem letěl ve svym spitu, hodně vysoko, se mi náhle zdálo, že

slyším, ne že bych to slyšel, ale dal bych krk za to, že jo: pomalý a monotónní popěvek divnýho

obsahu."

"Tejkalo se to brambužin?" řekl Pohorek.

"Je to možný," odpověděl Lasička, ale víc z něj nedostali. Vyptávali se ho. Spílali mu, vyhrožovali mu, ale víc jim neřekl. Takže se mu nakonec vysmáli a změnili téma.

KAPITOLA PĚT

Petrskoč té noci ne a ne zabrat.

Ležel s otevřenýma očima v posteli, zíral do tmy a zoufale se snažil srovnat si v hlavě, co se událo v

posledních dvou dnech. Nejvíc ho soužilo, že ani sám neměl jasno, zda gremlíny skutečně viděl, nebo

zda to byl jen pouhý výplod bujné představivosti, která tolik narostla vlivem vypjaté situace. Avšak

čím déle o tom přemýšlel, tím více si byl jist, že ho oči ani uši neklamaly. Bez váhání byl ochoten

připustit, že jak on tak ostatní piloti mohli přehánět a fantazírovat, když popisovali svoje zážitky. To si milerád připouštěl. Uznával, že Lasičkova báchorka o jejich stravovacích návycích a brambužinách je

téměř jistojistě pitomost. Ani neměl problém si přiznat, že si není úplně jistý, zda gremlíni, kteří se

promenádovali po jeho letounu, neudělali nic víc než to, že se mu prostě objevili před očima. A

přesto, jak tam nyní ležel v nehybnosti noci a úporně se snažil být rozumný a soudný, musel dojít k

jedinému závěru, a sice, že tihle tvorové nejenže hmatatelně existují, ale co horšího, že jejich chování jeví všechny známky úskočného nepřátelství. O tom v duchu vůbec nepochyboval.

Odkud se vzali a jaké byly jejich pohnutky? Byli snad dalším zvířecím druhem, jenž jakoby náhodou

unikl lidské pozornosti? Byli toliko dalším zvířátkem, jakým je třeba veverka nebo krysa nebo

čipmunk? Či představovali pidivariaci na téma lidská rasa, jež se schovávala nebo hibernovala po

tisíce let? Proč by ne? Co jiného, jaká další sorta by to mohla být? A v tomto bodě Petrskoč neměl

jasno.

"Tohle není k ničemu," řekl si. "Měl bych vstát a projít se na vzduchu. Snad se mně pak podaří usnout, když se projdu."

Nehlučně vylezl z postele, vyplížil se po špičkách z pokoje, pak dál chodbou a ven na letištní plochu.

Byla překrásná noc, půlměsíc ozařoval tichou krajinu, všude kolem ten hluboký neproniknutelný

prostor, euforie z ohromujícího nekonečna a kouzla vesmíru.

Petrskoč stál na okraji letiště, malá osamocená postavička oblečená do modrobílého pruhovaného

pyžama. Pod nohama cítil vlhký trávník, stébla trávy ho příjemně šimrala mezi prsty. Vnímal

příjemnou a něžnou vůni mokré trávy, a všude kolem sebe slyšel tlumený šelest tisícerého hmyzu

hemžícího se všude kolem. Avšak úplně nejvíc ho obestíral ten všeobjímající pocit nesmírné úcty,

kterou lidé cítí, když stojí sami pod hvězdami na nočním nebi.

Jako dech slabý vánek mu olízl tvář a hřbet rukou. Hleděl nepřítomně přes letiště ozářené měsícem.

Náhle si uvědomil, že z trávy nedaleko k němu doléhá jakýsi zvuk. Snažil se proniknout očima

potemnělou krajinou. A pak to uviděl.

Zdálo se, že gremlín má naspěch. Za běhu přeskakoval stébla trávy - dlouhá skoro jako jeho nohy - a

minul Petrskoče ve vzdálenosti ne větší než šest stop, ani si ho nevšimnul. Petrskoč slyšel jeho krátké

rychlé dýchání, jak běžel, byl schopen rozeznat růžky, buřinku a drobné zlovolné rysy obličeje; nato

mu zmizel z dohledu. A pak, aniž by věděl proč, se Petrskoč otočil a klusem se vydal za ním.

Dostihl ho docela snadno, ale těsně za ním zpomalil a držel se pár kroků za tou malou spěchající

postavičkou, která zdánlivě neměla ani ponětí, že ji někdo sleduje. Gremlín běžel dál, přes plot letiště do přilehlého pole, přes ně, potom si to namířil k Shepherdskému lesu, a Petrskoč mu byl stále v

patách. Byl odhodlaný gremlína sledovat. Ani jednou nespustil z malého spěchajícího tvora zrak,

protože se bál, že by mu mohl zmizet. Uvědomoval si bolest v chodidlech, kamínky a jiné ostré malé

předměty, ale nevěnoval tomu pozornost. Jeho oči byly na gremlínovi jak přilepené a nepolevoval v

běhu.

Posléze gremlín zabočil do lesa a jeho pronásledovatel přidal do kroku, aby ho v přítmí neztratil z

dohledu. Přesto gremlín nijak nedával najevo, že by si byl vědom, že ho někdo sleduje. "Možná je ten malej parchant hluchej jak poleno," pomyslel si Petrskoč.

Mířili stále hlouběji do tmavého hvozdu a všude kolem se tyčily masivní kmeny stromů. Jinak tam

nerostlo nic, ani mlází ani ostružiní. Hladká rovná půda pod stromy byla samá hlína. Byla tma, ale

měsíční světlo, filtrované větvemi, bylo právě dostačující, aby Petrskoč neztratil gremlína z očí. A tak běželi dál a dál, přímo do srdce toho prastarého hvozdu a Petrskoč se hbitě vyhýbal stromům a

skláněl hlavu před nízko visícím větvovím, gremlína stále na očích, ani na moment je z něj nespustil.

Náhle se před nimi otevřela paseka a uprostřed ní stál obrovský strom, objemný oblý kmen širší než

leckteré stavení, u země obklopený změtí pokroucených a propletených tlustých kořenů.

Gremlín vkličkoval do kořenového bludiště a zmizel. Petrskoč se zastavil. Chvíli zůstal tiše stát a čekal, jestli se gremlín znovu objeví, ale nic se nedělo. "No tě pic," řekl, "v každym případě se mi podařil zásadní objev. Objev epochálního významu," otočil se a začal pokulhávat na svých bosých nohou

zpátky k letišti, do svého pokoje, kde nerušeně vyspávali na svých kavalcích Valda s Pohorkem.

Gremlín mezitím pospíchal dolů rovným tunelem čtvercového profilu. Zanedlouho dorazil ke dveřím,

které mu stály v cestě. Na chvilku se zastavil. Pak na ně začal kotníkem prstu hlasitě vyťukávat docela

komplikovanou šifru. Dveře se rozlétly a on vešel dovnitř. Ulice tu byla širší, dvě stopy či víc, a po ní se oběma směry valil ve spěchu nekonečný dav. Gremlíni a fifinely se drali jeden přes druhého a

naštvaně se postrkovali. Stále v pohybu, ale v rychlém pohybu, v rukách přenášeli různé věcičky.

Mezi rohy všem gremlínům trůnila zelená buřinka a oháknutí byli v obyčejných hnědých leteckých

mundúrech. Fifinely na sobě měly zhruba totéž, ačkoliv ty jejich připomínaly spíše montérky a byly

zelené. Nezdálo se, že jsou tak festovní a bachraté jako ty první, a pyšnily se knoflíky tam, kde mužské oblečení mělo zipy. Ale hlavní rozdíl byl v přísavných holínkách. Ty fifinelské měly bílou barvu; no a

samozřejmě - ty ženské nenosily buřinky. Rozhodně vypadaly ještě pitvorněji než jejich chlapské

protějšky. Měly blýskavé holé hlavičky a na nich vyčuhovaly dva růžky. Jejich ženské obličejíčky byly

drobné, přísné a nevlídné a sálala z nich ženskost, jak měly neústupně a sobecky vysunuté bradičky a

sešpulené úzké rty. Oháňky měly našponované a kroutily se jim vzhůru. Pohybovaly se rychlými

malými elegantními krůčky.

Všichni gremlíni i fifinely měli naspěch. Všichni byli v pohybu, v neustálém chvatu a shonu, stále se

kamsi hnali, ve tvářích neustále cílevědomý a soustředěný výraz. Ťapkali si to rychle ulicí, nemluvili,

nedívali se jeden na druhého, nekývali na pozdrav ani jinak nedávali najevo, že by se navzájem znali, v

horečném spěchu, stále jakoby hnaní nějakou silou, v odporných kulatých ksichtech zakaboněný,

ostražitý, dost uštvaný výraz. To na nich byla ta nejnápadnější věc, ten pocit naléhavosti, ten

neradostný, intenzivní až vybičovaný způsob, jakým si šli po svých.

Ulice byla vlastně hranatý, dobře osvětlený tunel, čistě vyhloubený do rudohnědé hlíny, a po obou

stranách se v pravidelných rozestupech větvily další, menší uličky. Ze všech postranních uliček se teď

gremlíni sbíhali do hlavní ulice. Fifinely nechávali za sebou a jako jeden muž se hnali širokou ulicí, jako by všichni měli stejný cíl. Dál a dál postupovali bulvárem a brzy začal dav houstnout a nastala

mačkanice, někde vepředu se vytvořila zácpa a gremlíni se všemožnými způsoby, lokty nevyjímaje,

snažili dostat vpřed, a potom byla odbočka doprava a cesta vedla klenutým průchodem do rozlehlé

prostorné jeskyně velikosti většího lidského pokoje, jen ne tak vysoké.

Tisíce a tisíce gremlínů seděly v podřepu na zemi, nikdo nemluvil, všichni byli otočeni ke zvýšenému

pódiu na vzdáleném konci místnosti. Byli namačkáni jeden na druhého a celá podlaha byla mořem

zelených buřinek a lehce nažloutlých rohů vyčuhujících nad klobouky. Na samotném pódiu spočíval

masivní trup motoru Rolls-Royce v životní velikosti, vykuchaný z nějakého spitfiru. A na vrcholku té

ohromné impozantní hromady černě natřeného železa stál gremlín.

Nebyl to jen tak ledajaký gremlín, který stál na motoru ze spitfiru. Byl to gremlín, jenž mimo

jakoukoliv pochybnost ovládal všechny ostatní gremlíny v tom místě. Jeho mladý starý obličej

vyzařoval krutost, chladnou poťouchlou cílevědomou krutost, která brala dech. Oči mu plály

zvláštním fanatickým leskem, a celé jeho vzezření se zdálo být mnohem ďábelštější a zlovolnější než

kteréhokoliv řadového gremlína. Dokonce jeho buřinka byla jaksi brčálovější než buřinky těch

ostatních; a teď tam stál doširoka rozkročený, s rukama za zády, a zachmuřeně hleděl na nekonečné

řady tiše čekajících gremlínů, kteří seděli na podlaze, kam oko dohlédlo, a oddaně k němu vzhlíželi

servilníma očima a čekali, až promluví.

Stál na nejvyšším bodě motoru a nasupeně zíral do davu. V místnosti bylo ticho jak v kostele. Uslyšeli

byste spadnout špendlík. Potom začal mluvit a hlas, jenž vycházel z hrdla tohoto mrňavého tvora -

který ve skutečnosti nebyl o nic větší než vaše ruka - byl tak hlasitý, že ho ani nemusel zvyšovat, aby

ho slyšeli i v zadních řadách.

"Konečně," spustil, "se nám podařilo získat kompletní stroj."

Odmlčel se, obecenstvo souhlasně přikyvovalo a pokukovalo po úctyhodném kusu železa, na kterém

řečník stál.

"Tohle umožňuje těm letčíkům lítat. Tohle je srdce letounu. Jako atletovi umožňuje jeho srdce běhat, tak tadle věcička umožňuje letcům zůstat ve vzduchu." Znovu se odmlčel, zvedl ruku, sňal si buřinku, nehty se poškrábal na pleši, posadil buřinku zpátky na své místo, zkřížil ruce na hrudi, švihnul ocasem

a zařval: "Pozorně ho prozkoumejte! Zjistěte jeho nejslabší místa! Pak budete mít vždycky výhodu! A nyní mě poslouchejte!"

Přistoupil k jedné ze zapalovacích svíček a položil na ni svůj pazour. "Nejdřív svíčky," prohlásil.

"Nejúčinnější způsob bude prostě si na ně sednout a způsobit zkrat. Navíc to je docela vzrůšo."

Přistoupil k dalšímu číslu programu. "Tohle," řekl, "je přívodní trubice s benzínem. Zanořte do ní tesáky. Pokud si náhodou benzínu loknete, buď ho vyplivněte nebo spolkněte; to je mi šumafuk."

Mluvil rychle. Podával instrukce zhurta a sžíravě. Neztrácel čas. "Tudy," přešel ke svislé kovové straně motoru, "se dovnitř leje olej. Jen odšroubujete víčko - takhle - a vysypete tam pár pytlíků písku.

Velice působivé."

Lekce pokračovala. Obecenstvo ani nedutalo. Probraly se všechny součásti obrovského motoru a u

každé byla popsána efektivní metoda, jak ho vyřadit z provozu. A když bylo po všem, gremlíni se

rozešli a urychleně se odebrali k odpočinku, aby byli příštího rána čerství pro záškodnické operace

proti pilotům.

KAPITOLA ŠEST

Za svítání následujícího dne, připraveni do akce, posedávali Petrskoč, Valda a Pohorek venku před

štábní místností. Seděli na prázdných bednách od munice.

Bylo teplé ráno, ani lístek se nepohnul. Slunce stoupalo po obloze zpoza stromů Shepherdského lesa

a paprsky jeho světla se prodíraly skrze stromoví do ranní mlhy. Na stéblech trávy se třpytila rosa a

personál letiště v ní zanechával stopy, jak se pohyboval kolem spitfirů. Ukazatel větru visel schlíple na svém stožáru před hangárem.

Pohorek přišíval jehlou a nití řemínek na svou leteckou kuklu. Petrskoč se v myšlenkách vracel ke

svým dobrodružstvím z minulé noci. Valda se nakláněl kupředu a prohlížel si černá písmena tvořící

nápis po straně muniční bedny, na které seděl Petrskoč.

Valda se ozval: "Bože můj, poslechněte si tohle. Píšou tam ‚Tato bedna se za žádných okolností nesmí otvírat shora. Proto je vršek označen jako spodek a spodek jako vršek'."

"Přečti to znova," řekl Pohorek.

"Tato bedna se za žádných okolností nesmí otvírat shora. Proto je vršek označen jako spodek a

spodek jako vršek."

"Ještě jednou."

"To nepomůže."

"Napsal to ňákej generál."

"Nějakej maršál."

"Ňákej maršál britskýho královskýho letectva."

"Jo, hned po svým vobídku."

"Tydle páni nepracujou s nafutrovanym panděrem."

"Nevypadá to, že pracoval, když to psal."

"Ukaž to starýmu."

"Ten by vypěnil."

Pohorek řekl: "Tento maršál nesmí za žádnejch okolností vypěnit. Jeho vršek se proto musí označit

jako spodek a jeho spodek jako vršek."

Z Petrskoče začalo lézt jak z chlupaté deky: "Chtěl bych vám dvěma povědět, co se mi včera v noci

přihodilo."

"Jó," řekli, "ať se pobavíme."

"Když jste včera v noci zařezávali, udělal jsem důležitej objev." A začal jim vyprávět o gremlínovi a jak ho pronásledoval do Shepherdského lesa, ale k pointě se nedostal, protože uvnitř štábní místnosti se

na stolní mapě začaly objevovat červené žetony a krupiéři je svými hůlkami postrkovali severně přes

kanál La Manche. Muž s tváří barvy ovesné kaše pozvedl své truchlivé oči a upřeně se na několik

vteřin zahleděl na žetony. "Letka do akce," pronesl bezbarvým unaveným hlasem, "letka do akce." Ta slova byla tlumočena pilotům a ti se zas jednou rozběhli ke svým strojům, zápasili za běhu s popruhy

padáků, šplhali do svých kokpitů, zapínali si záchranné pásy, zvedali palce do vzduchu... potom

zakašlání startujících motorů, jejich řev, vřÍskot jednoho motoru, jak se první letoun rozjel po ranveji, a po něm v rychlém sledu ostatní, spitfiry zakroužily dvakrát nad letištěm a odletěly v těsné formaci

směrem na jih, zatímco pozemní personál letiště stál a sledoval je, dokud nebyly z dohledu.

Tentokrát se nepřítel přibližoval ve veliké výšce, nějakých dvacet osm tisíc stop nad zemí. Během

patnácti minut se rozzuřila bitva a Petrskoč se opět vrhal do hejna bombardérů, očima se vpíjel do

předního skla, vybral si cíl, zaměřil ho, stiskl tlačítko palebného mechanismu, sledoval úlomky štěpící

se z křídel nepřátelského letounu, a potom byl na druhé straně formace, vytáhl stroj kolmo vzhůru,

aby zaútočil zespodu, a bitevníky mu byly těsně v patách, čtyři pět šest jich bylo, a on prudce uhnul z

dráhy jejich střel, letmo pohlédl do zpětného zrcátka, spatřil další stíhače blížící se z jiného úhlu,

uvědomil si jejich přesilu, viděl jasné poblikávání jejich kulometů; a ucítil úder, jako by ho někdo vší silou praštil kladivem do dolní části páteře. Pak se dostavila ta bolest, pekelná bolest po celé ploše

zad a on si náhle pomyslel: "Tohle je ta největší bolest, co jsem kdy zažil." Před sebou uviděl mrak, obrovskou horu kupovité oblačnosti, a rychle k němu zamířil, vletěl do něj a byl zachráněn.

Ale bolest neustávala. Cítil podél celé páteře tlukot svého srdce a vlhkost krve, která mu chladla na

pokožce. Tohle, uvažoval, to musí být ta největší bolest, jakou člověk může mít. Z pod obrouček

ochranných brýlí mu po tvářích kanuly slzy. Pokoušel se vyvarovat jakéhokoliv pohybu, ale nešlo mu

to a při sebemenší změně polohy těla mu masem projela ledová čepel nože měnící se v horký hrot při

dotyku s kostmi, a pak se mu začalo dělat mdlo, chtělo se mu zvracet a před očima se mu vlnilo jasně

rudé moře.

"Vrať se," řekl si nahlas. "Nesmíš omdlít," a požádal rádiem o nový kurs letu.

Klidný rozvážný hlas, který mu v odpověď odříkával: "Navádím dva osm čtyřku, navádím dva osm

čtyřku," se zdál být velmi blízko, působil konejšivě a Petrskoč byl moc rád, že ho slyší. Nastavil si kompas, změnil kurs a letěl jak o život ke svému mateřskému letišti.

Zmáhala ho ospalá slabost, plížící se vlídně celým jeho tělem. Studená čepel se teď otáčela rychleji,

horký hrot zajížděl hlouběji a jasně rudé moře před očima se mu vracelo, odcházelo a zase vracelo.

Letěl pryč od Země. Jeho spitfire se pohyboval obrovskou rychlostí, tisíc, dva tisíce, deset tisíc, sto

tisíc, milión mil v hodině, a ještě zrychloval. A brzy zpovzdálí minul Měsíc a pokračoval dál směrem k

malé hvězdičce, jež zářila desetkrát jasněji než kterákoliv jiná na nebi. Na své cestě míjel milióny

podivných objektů, otáčející se hvězdy, horké planetky s povrchem v obrovských plamenech, studené

měsíce jiskřící modrobíle sněhem a ledem, hvězdičky velikosti malých stříbrných fotbalových míčů,

obří hvězdy (tak veliké, že musel měnit kurs, aby kolem nich proplul; a všude na všech stranách kolem

něj létaly komety vlasatice s dlouhými chvosty ze žlutých ohňů a padaly meteority, a tohle, pomyslel

si, tohle je úplně jako prolétávat oponou husté protiletecké kanonády z miliónu mocných děl. Avšak

letěl dál ke vzdálené malé, jasně zářící hvězdě, která se s krácením vzdálenosti postupně zvětšovala.

Než se nadál, kroužil nad ní, a když se podíval z kokpitu dolů, uviděl, že její povrch tvoří jasně žlutá políčka a mezi nimi vysoká černá pohoří. Zvolil si jedno z polí, doplachtil dolů a přistál.

Vedle jeho letounu stál člověk, stařík s bílými vlasy a vousy, udělal několik kroků vpřed, opřel se o

křídlo spitu, podíval se na Petrskoče a řekl: "Majoucta, mladíku."

"Dobré ráno," opáčil Petrskoč.

"A odkudpa ty seš?" pokračoval stařík.

"Přece z planety Země."

"Aj-aj," řekl stařík a pomalu zavrtěl vousatou hlavou ze strany na stranu, "z Hvězdy válek. A japa se tam dneska věci mají?"

"Bojuje se bitva o Británii," odpověděl Petrskoč způsobně.

"Já vím," řekl stařec. "Dělá se mi z nich šoufl." Přistoupil o krok blíže a zahleděl se na Petrskoče, jeho mohutná hlava lehce nakloněná k jedné straně. "Víš ty vůbec," řekl, "že tady nahoře uzavíráme malé sázky na to, kolik let uběhne mezi válkami na tvojí hvězdě? Počítá se jakákoliv válka mezi alespoň

dvěma státy, a zatím, to se podívejme, zatím byla od samého počátku nejmíň jedna každý tři roky."

"Od počátku čeho?" zeptal se Petrskoč.

"Od počátku času. Jenom si tak hrajeme. Příliš nás to nevzrušuje, tak se nezlob, že o tom mluvím."

"Copak vy nikdy neválčíte?" řekl Petrskoč.

"Já? A válčit? Nikoliv, proč bych to dělal? Nebo kdokoliv z nás? Po pravdě řečeno," pokračoval,

"jednou jsme to zkusili, jen tak pro zábavu, ale ukázalo se, že při tom umíraj lidi, což se nám nelíbilo, a tak jsme se rozhodli to už nikdy nezkoušet. Teď už se nebojuje nikde, kromě Válečný hvězdy. Jako

důvod uvádějí naši astronomové fakt, že tamější lid je prazvláštně stavěný. Také říkají - a tomu se

nám vážně nechce věřit -, že vedou války, poněvadž nevědí, jak se zbavit pokušení je vést. Teď mi

snad vysvětlíš, je-li tomu skutečně tak?"

"Nemluvte hlouposti!" vypadlo z Petrskoče.

"Hej!" vykřikl stařec. "S kým si, k čertu, myslíš, že mluvíš? Ještě jedna taková impertinence a vyrazím ti..."

V tu chvíli Petrskoč znovu nabyl vědomí. Byl stále v letícím spitfiru. Slyšel řev motoru a cítil tvar kniplu ve dlani své pravé ruky. Vyhlédl ven, aby zjistil, jestli pozná krajinu pod sebou, a na křídle spatřil

stojícího gremlína. Nepřekvapilo ho to. Už ho nepřekvapovalo vůbec nic. Zaznamenal přítomnost

několika dalších o kus dál za tím prvním. Rychle se podíval na druhou stranu, a druhé křídlo jich

hostilo také několik. Další se nacházeli vpředu na krytu motoru a jeden se procházel po prosklené

střeše kokpitu. Ale překvapený nebyl. Jediné, co ho teď zajímalo, byla jeho bolest. Uvědomoval si, že

ze zranění ztrácí hodně krve, a všechnu duševní sílu, která mu ještě zbývala, upnul na to, aby znovu

neomdlel. Přesto skrze šednoucí opar slábnoucího vědomí vnímal, jak se gremlíni rojí všude kolem

něj. Letoun se jimi přímo hemžil. Nedalo se to zvládnout. Měli ho v hrsti. Věděl, že ho mají a nepustí.

Zdálo se mu, že je slyší zpívat. Zavřel oči, a všude kolem něj byly tmavé vlhké uličky obestřené mlhou

a v té mlze se pohybovaly stíny, krátké rychlé stíny, a tiše se míhaly těmi ulicemi. Pak zaslechl slabé, stěží slyšitelné mumlání jakoby z velké dálky, a zdálo se, že původcem jsou ty stíny, které se

pohybovaly zároveň s tím, a potom mumlání zesílilo, a náhle ho měl plnou hlavu, otevřel oči, podíval

se ven, a ke svému nekonečnému překvapení zjistil, že přímo pod ním leží jeho milované letišťátko.

"Teď," řekl si nahlas, "teď to nesmim zvorat a přistanu. Do dvou minut jsem dole... do dvou minut...

už nesmim omdlít... musim to tam posadit."

Jeho ruce se automaticky pohybovaly kokpitem, otevřít podvozek, nastavit přistávací klapky, upravit

polohu vrtule, otevřít stříšku, pak přiškrtil ventil a začal plachtit dolů k zemi... níž a níž... a vyhlížel ven pravou stranou kokpitu... před ním se rozprostřela ranvej... spatřil tam nějaké rozmazané postavičky,

jak tam stojí a dívají se na něj nahoru... pak je uviděl... náhle rozpoznal tisíce gremlínů seřazených

podél všech okrajů letiště... už rozeznával jejich malé obličejíky vzhlížející směrem k němu, sledovali

ho a čekali na svoji příležitost... a potom, jak se snášel dolů, aby přistál, uviděl, jak uchopili za okraje celou letištní plochu a na ramenou ji odnášeli pryč... běželi a běželi a běželi jak s větrem o závod.

Jedno mu neuniklo, že to všichni byli gremlíni-přeborníci, zvlášť vycvičení atleti v bílých běžeckých

trenýrkách s modrým pruhem po stranách. Měli ostře řezané zašpičatělé obličeje, obrovská kolena a

vyboulené svaly na lýtkách, pelášili dalších zhruba sto metrů s letištěm na ramenou, pak zastavili a

hlavní přeborník zařval:

"Bacha na nohu,

Až pude dolu."

A všichni ostatní gremlíni-přeborníci spustili monotónní sborový popěvek, odsekávali slova velmi

rychle a pohupovali letištěm do taktu:

"Až pude dolu

Až pude dolu,

Pusť to jednou,

Bacha na nohu."

Potom všichni najednou pustili okraje letiště a rozprchli se, a to bylo poslední, co Petrskoč uviděl.

Lidé stojící na ploše ho viděli, jak klouže k zemi a z jeho motoru se valí černý kouř, tiše tam stáli a

sledovali každý jeho pohyb.

"Přistává nakrátko!" vykřikl Pohorek, který právě sám přistál. "Sichr to nedotáhne!"

"Přidej plyn!" začali zoufale pokřikovat. "Petrskoči, šlápni na to!" Bylo zřejmé, že jde k zemi příliš brzy.

Všemožně poskakovali, rozhazovali rukama a křičeli z plných plic, ale nebylo to k ničemu. Letoun

dopadl do zoraného pole asi padesát metrů před začátkem ranveje, udělal překvapivě ladný přemet

kupředu a zůstal ležet podvozkem vzhůru.

Podařilo se jim ho vyprostit dřív, než se k němu dostaly plameny, a odnášeli ho na nosítkách k

přistavené záchrance. Vypadalo to, že má na kahánku. Tiše postávali kolem a sledovali, jak se

záchranka rychle vzdaluje směrem ke vstupní bráně a branou dál po příjezdové cestě vedoucí k hlavní

silnici.

KAPITOLA SEDM

Petrskoč měl tuhý kořínek. Byl těžce zraněn a jeho dny coby letce byly sečteny, ale žil. Pohorek s

Valdou a ostatní členové letky ho navštěvovali v nemocnici tak často, jak to jen šlo, a nepřestávali mu

podávat zevrubné zprávy z bojiště.

Psalo se září 1940 a letci přinášeli jenom špatné zprávy. Bylo to zářijové počasí bohaté na bomby a

Němci se rojili nad městy, pumy padaly a přicházely jen špatné zprávy. Všude kolem narůstaly řady

gremlínů geometrickou řadou. Už se nevyskytovali jen u Petrskočovy perutě. Začaly se šířit zprávy, že

jejich přítomnost byla zaznamenána na letištích po celé británii.

Nejdříve jimi byla zamořena během nočních kobercových náletů jedna lancasterská letka na severu v

Lincolnshiru; krátce nato měla stejnou smůlu halifaxská letka v Norfolku; brzy poté to odneslo letiště

plné hurricanů v Hampshiru, potom stanoviště nočních stíhačů, velitelství pobřežních hlídek, základna

průzkumných letů, jindy to byla stíhací posádka, dalších šest bombardovacích perutí, dvanáct

stíhacích perutí, a tak to šlo pořád dál. Dalo by se bez nadsázky říci, že během jednoho měsíce od

Petrskočovy hospitalizace gremlíni a jejich vypečené rodinky zaplavili všechna letiště do posledního v

celé británii; a kamkoliv přišli, všude provozovali svoje ďábelské dílo zkázy.

Dokonce i maršály královského letectva, kteří sedí nahoře v Londýně, začala nová hrozba velmi

zneklidňovat. Pravdou je, že svolali tajnou konferenci, která se zabývala tímto problémem, a byl jsem

to já, komu se od jedné stenografky, jež pořizovala těsnopisný záznam, docela nedávno podařilo

získat krátký zápis z této porady.

"Tak tedy, pánové," řekl vrchní velitel všech maršálů letectva. "Situace se vymyká kontrole. Co s tím hodláte udělat?"

Ostatních pět maršálů letectva se mrzutě vyvalovalo kolem zasedacího stolu. Jeden z nich se dloubal

malíčkem v uchu. Další měl ruku nacpanou za svým límcem u košile a snažil se poškrábat na zádech.

Pak tam byl jeden, co si čistil nehty špičkou ořezané tužky. Jeho soused měl ruku v kapse své blůzy a

neustále šustil sáčkem od bonbónů proti kašli. A ten poslední byl zahleděný do světa za oknem a

přemítal, co si dá k obědu.

"Situace," pokračoval vrchní velitel, "je na pováženou. Co s tím, u všech čertů, budeme dělat?"

"S čím jako?" řekl ten, jenž prováděl speleologický výzkum ve svém ušním otvoru.

"Přece s gremlíny, to je jasné."

"Musíme je sejmout," přidal se ten se svědivými zády.

"Okamžitě převezmeme iniciativu," řekl manikurista.

"Vydáme potřebné rozkazy," řekl další, když na chvíli přestal šustit sáčkem bonbónů.

"Zajisté," řekl ten zahleděný z okna s obědem místo mozku.

"Dohodnuto," prohlásil vrchní velitel. Inteligencí ostatní převyšoval. "Ale co uděláme nejdřív, Sire Huberte?" obrátil se přísně na svého pobočníka, "jaký první krok doporučujete?"

"Jít se najíst," řekl Sir Hubert, jenž byl pověstný svým ukvapeným způsobem vyjadřování - co na srdci, to na jazyku.

S tím poradu rozpustili.

Od maršálů letectva žádná pomoc nepřišla a během září a října, zatímco gremlíni brali letiště útokem,

zuřila na anglickém nebi bitva o británii. Piloti bojovali jako lvi v zoufalém a statečném pokusu

překonat silnějšího nepřítele, a mnoho udatných mužů došlo svého konce tam nahoře nad mraky.

A gremlínů dál přibývalo, a dál pokračovali ve svém pirátském konání, stále jich přibývalo, až nastal

čas, strašlivé žalostné období, kdy nevzlétal jediný letoun, aniž by se na jeho palubě neschovávalo

nejmíň dvacet gremlínů, kteří o sobě všichni dali vědět, jakmile se stroj zvedl do vzduchu, a vzápětí se dali do svého pekelného díla, jež spočívalo ve vrtání, řezání, ničení a rozbíjení naprosto každé jemné

součástky letounu. V takovém duchu se tehdy nesly dny. Taková to byla doba, kdy přes Kanál každý

den a noc přilétaly německé bombardéry, kdy města, městečka a často i malé vesničky byly střídavě

poctěny nezvanou návštěvou, kdy pumy kvílely a svištěly nad hlavami, kdy dlouhé bílé prsty

vyhledávacích reflektorů křižovaly noční oblohu osvětlenou nesčetnými salvami kulometů, kdy ohně

stravovaly celé městské čtvrti, kdy tlakové vlny bortily kamenné stavby, jako by to byly lepenkové

hračky, kdy lidé na zemi umírali každou noc po stovkách, kdy ti, co se ráno probudili živí, seřadili šiky, zachmuřili se, zasmáli, zaplakali, znovu se dali do práce a nezlomili se. Lidé na zemi tehdy zažívali

strašlivá jatka.

A dnem i nocí vzlétali piloti, aby útočili na vetřelce v letounech zamořených gremlínskou havětí, a

téměř současně zuřila nad oblaky nemilosrdná bitva a kusy křídel, motorů, mužů a železa padaly dolů

z nebe a ležely poházené na kouřících hromadách po polích a lesích napříč celou zemí. Jednoho dne

sestřelili padesát německých letadel, ale nepříteli to, zdá se, vůbec nevadilo, a druhého dne jich vyslal do akce ještě mnohem víc. Z těch bylo zničeno dalších sto, a příštího dne jich přiletělo ještě víc. Z těch bylo sundáno sto padesát; a přece se vracel, a zas ho sestřelovali, dokud nepřišla chvíle, kdy z již tak malé obranné síly nezbývalo skoro nic a vypadalo to, že jediné, co musí nepřítel udělat, je vydržet o

trochu déle a jistě vyhraje.

Leč potom gremlínů z ničeho nic začalo ubývat.

První dva nebo tři dny se to dalo poznat jen podle toho, že na letounech jich bylo podstatně méně

než dosud; a potom, jednoho studeného šedivého listopadového dne, zmizeli všichni do jednoho.

Všem ten den utkvěl v paměti, to, jak ranní hlídky po celé zemi přistály zpátky na letištích a užasle

hlásily, že nebyl spatřen jediný gremlín.

Jeden velitel letky telefonoval rozrušeně druhému, aby mu oznámil tu příznivou zprávu ohledně jemu

podřízené perutě, a v odpověď mu na druhém konci linky zazněl hlas téměř hysterický radostí, který

křičel: "U nás je to stejný! Ani my jsme žádný neviděli!" Zavolal další letiště a obdržel stejnou odpověď, a potom, jak se jedna peruť za druhou doptávala u svých sousedů, se ta zpráva roznesla

jako blesk po všech letištích v celé Anglii, a než byla snídaně, hraničily vzrušení a úžas téměř s hysterií.

Nicméně do oběda, když opadla první vlna nadšení, se reakce pilotů změnila v zasmušilost a

pesimismus. "Je to jen dočasný." říkali. "Nic to neznamená. Klid před bouří. Však oni se vrátí; uvidíte, že do zítřka jsou zpátky, nebo ještě dnes odpoledne."

Jenže zítřek se dostavil, a letiště byla nadále gremlínů prostá. Uplynul týden a po gremlínech stále ani vidu ani slechu. Prostě zmizeli. Noc je pohltila.

Na piloty se začala usmívat štěstěna. Kyvadlo osudu se rychle začalo vychylovat v neprospěch

útočníka. Jeho bombardéry byly ničeny ve stále větších počtech, až byl donucen během nevelkého

časového období přestat s masivními denními nálety úplně, a nyní seděl se svými armádami na

pobřeží starého kontinentu na protější straně průplavu, trucoval jak malé dítě, lízal si rány a

nechápal, co se stalo.

Tak byla vybojována bitva o británii a tak se stalo, že gremlíni zmizeli z povrchu zemského i

nebeského.

KAPITOLA OSM

A proč gremlíni tak najednou zmizeli? Nastražte uši, já vám to povím. Budu vám vyprávět o podivných

věcech, které se tehdy udály v podzemních tunelech, jež byly jejich domovem. Právě ve chvíli, kdy se

vítězství gremlínů v bitvě o británii zdálo tak blízké a neodvratné, byl náhle vydán patent, kterým se

všichni gremlíni z celé Anglie svolávali k velikému srazu. Gremlíni-přeborníci svižně obíhali podzemní

uličky s čerstvou zprávou a ta se brzy dostala i do těch nejzapadlejších koutů toho rozlehlého

mlžného podzemního světa. Veškerá činnost byla přerušena a gremlíni, poslušnI obsílky, se začali

valit ulicemi ze všech stran směrem k ohromnému sjezdovému sálu, který ležel dole na jihu, kdesi

pod hrabstvím Kent.

Po celou noc i příští den proudily podzemními silničkami a uličkami směřujícími z Cornwallu do

Northumberlandu nekonečné davy mrňavých stvoření v zelených kloboucích, kteří spěchali na své

setkání. Vykračovali si rázně a mlčky, na kulatých odporných tvářích zakaboněný, bdělý, malinko

štvaný, neradostný, soustředěný a krutý výraz. Blížili se úzkými postranními uličkami, podél silniček

spojujících vzdálené zapadlé přistávací plochy, podél důležitých hlavních tahů, podél cest od

brambužinových plantáží, podél tisíců dalších tajných komunikací vedoucích z utajených míst,

nekonečné proudy se jich hrnuly podél každé ulice, silnice a cesty, aby se na nejširší hlavní tepně

spojily v jeden jediný a všichni společně táhli ke sjezdovému sálu.

Tento sjezdový sál se velikostí rovnal největším halám, jaké postavili lidé nahoře na zemi. Byla to

jeskyně nesmírné rozlohy a výšky, vyhloubená v zemi, dle pokynů Vůdce určená výhradně a pouze k

tomu, aby dokázala pojmout celou gremlínskou populaci najednou. A nyní již byla zaplněná téměř do

posledního místa.

Několik miliónů gremlínů sedělo na indiánský způsob v úhledných pravidelných řadách po celé

podlaze a místo bylo mořem bílých růžků a zelených buřinek, pohupujících se a trhajících sebou

nedočkavě na tu či onu stranu. Mlčky seděli a čekali, než dorazí poslední opozdilci, a žádná z těchto

mnoha miliónů potvor nemluvila, nezasmála se či nejevila ani sebemenší zájem o dění kolem sebe.

Každý z nich se zdál být ponořený sám do sebe, přesto a zároveň celkový dojem z nich byl ten, že

všichni dohromady fungují a uvažují jako jediná, dokonale sehraná jednotka, lstivý a nebezpečný

ďáblův stroj.

Sál byl nyní plný. Všichni gremlíni, včetně těch, kteří pracovali na nejsevernějších letištích, konečně

dorazili. Jejich obličeje se dychtivě obracely k pódiu u vzdálené stěny místnosti. Ticho se dalo krájet.

Všichni čekali.

Vtom na pódium vkráčel Vůdce.

Byl to stejný týpek, který předtím dával kázání o vnitřnostech spitfiru. Ihned začal mluvit a hluboký

hlas, vycházející z úst tohoto malého tvora, jehož obličej nebyl větší než pětník, duněl jasně

nesmírnou prostorou a dostával se k uším všech, kdož tam seděli.

"Pozval jsem si vás sem," zařval, "abych učinil prohlášení."

Odmlčel se a dlaní levé ruky si mnul přemítavě jeden z rohů.

"Povedl si mi objev," pokračoval. "Úžasný objev."

Zarazil se a dlaní si znovu pohladil roh. Pak z ničeho nic vyštěkl: "Marníme čas!"

V obecenstvu to vřelo očekáváním. Řečník zkřížil ruce na prsou.

"Kdo je pánem na zemi?" vykřikl. Znovu se odmlčel, aby si jeho posluchači mohli vážnost otázky řádně vychutnat.

"Che-che!" zapištěl smíchy. "Já vám řeknu, kdo je na ní pánem! Lidská rasa! Ta tomu šéfuje!" Jeho oháňka se pomalu vlnila ze strany na stranu, což značilo velkou nevoli. "Lidská rasa! Bídný, osudem pronásledovaný obr, tvor odsouzený k zániku následkem svých vlastních činů! Vy ho znáte! Máte ho

nakoukanýho! Mazanej a důmyslnej tvor, jehož vynalézavost a lstivost může vyvážit jen jeho

pošetilost; tvor, kterýmu to pálí, jenže jeho mozek umí plánovat jen vlastní destrukci, ale zachránit se sám před sebou, to už je nad jeho síly."

Vůdce se divoce rozhlédl kolem. Nikdo ani nedutal. Obecenstvo sedělo jak přimražené a naslouchalo.

"Pchá, ta lidská rasa!" Mluvil teď tišeji a nasadil výsměšný tón. "Kdo, u všech rohatejch, je tahle lidská rasa? Jsou to holátka, dvounohý, bílý nebo černý zvířata, nemají rohy a dokonce ani oháňku, která by

jim zdobila pozadí. Však jste je viděli. Mockrát jste je viděli a víte, stejně jako já, jak odporná a

absurdní čeládka to je."

"Ale víte taky tohle?" zařval. "Víte, že to maj sečtený?"

Přestal mluvit a začal energicky rázovat po pódiu tam a zpět, a za chůze švihal ocasem. Pak se znovu

pustil do svého publika.

"Che-che!" smál se jako divý a krátkým ukazovákem se usilovně škrábal na nose. "Che-che!" hihňal se hlasitě, přikyvuje si k tomu hlavou do rytmu. "Vím jistě, že smrtelníci končej! Jsou předurčený zmizet navždy z povrchu zemskýho! Jejich čas se kvapem blíží! Krátký a hektický období jejich existence -

stejně trvající jen pár tisíc let - se chýlí ke svýmu konci! Nezbývá jim víc než dvě stě let!"

Všichni z těch milónů gremlínů se lehce naklonili kupředu, viseli na každém Vůdcově slově a

vychutnávali si každý tón jeho hlasu.

"Už teď," pokračoval a snížil hlas ke zběsilému šepotu, "už teď to vzájemný vraždění začíná jít těmhle inteligentním bláznům náramně od ruky. Už teď přišli na způsob, jak zabíjet jeden druhého po

tisícovkách. A po celé dny pracně vymýšlej a píděj se po ještě lepších a efektivnějších způsobech, jak

jeden druhého sprovodit ze světa, a co týden či měsíc nějakej blbeček vyhodí čepici do vzduchu a běží

jak šílený sdělit jejich generálům, že objevil další a ještě smrtonosnější způsob jak zabíjet lidi."

Stál nyní na pódiu úplně bez hnutí a jen zíral a oči se mu přitom leskly. A když se znovu rozhovořil,

mluvil tiše a odměřoval slovo za slovem.

"Brzy budou mít tihle šílenci zbraň, která zahubí deset tisíc lidí najednou. Pak to bude sto tisíc. Potom milión. A později ještě mnohem víc než to. Neznají hranice. Neumí přestat. Budou se navzájem

kráglovat tak dlouho, dokud nezbude poslední z nich.

A osudí se točí stále rychleji; jak se čas krátí, nabírá stále větší rychlost - brzo uslyšíte jeho hukot.

Přesně tak, osudí se stále zrychluje. Člověk ještě nikdy nevynalézal tak svižně a důmyslně, jako je

tomu dnes. Nikdy!"

Vůdce ucítil nepřekonatelné svědění na levé půlce své zadnice. Dal si ruce za záda, aby se mohl

nepozorovaně poškrábat. Přesto dál pokračoval ve svém monologu.

"Jejich konec už je na dohled. Blíží se chvíle, kdy vymyslí poslední úžasnou zbraň. Pak dají dohromady svoje hloupé vědecké mozky, aby ji ještě víc zvětšili a zdokonalili, a potom - než si uvědomí, co

vlastně stvořili - to udělá bum, a bude po nich.

Tohle je blízká budoucnost. Jak blízká, to přesně nevím. Ale dlouho to trvat nebude. Snad to nebude

víc než padesát či sto let, než lidský plémě definitivně zmizí z povrchu země."

"A potom," zařval náhle, "a komu potom bude patřit planeta Země?"

Teatrálně se odmlčel. Obecenstvo zatajilo dech.

"Přece nám!" zavřeštěl a zvedl obě ruce nad hlavu. "Převezmem ji. Bude celá naše; všechny louky, stromy, řeky, pohoří, všech pět kontinentů a všech sedm moří bude patřit jen nám, protože až to

velký konečný zabíjení přijde, nebude to jen lidská rasa, co vymře, nýbrž i všechna ostatní zvířata.

Všechna, kromě nás!"

Jeho posluchačstvo si pomalu začínalo uvědomovat závažnost toho sdělení a řady miliónů

vzhlížejících obličejíků se postupně rozsvěcovaly úžasem a nadšením.

Vůdce pokračoval: "Je třeba mít plán. Pročež nařizuji, abysme my, rasa gremlínská, zůstali tady dole a vyčkali tu v bezpečí, dokud dílo zkázy nebude dokonáno. Vylezem, až budem mít jistotu, že na zemi

nezbylo ani živáčka. Tehdy, a jenom tehdy, půjdem na povrch a vezmem věci do vlastních rukou.

Bude to vyžadovat trochu trpělivosti. Může to vzít deset, nebo sto let. Ale co na tom záleží? Nemůže

to dopadnout jinak! Jejich konec je absolutně neodvratný!"

Vůdce se odmlčel. Otočil se a začal rychle přecházet po pódiu tam a zpět, gremlíni zatím tiše seděli,

vyčkávali a vzhlíželi k němu nadšenýma oddanýma očima.

Uběhlo pět minut a stále se nic nedělo, a jejich Vůdce stále přecházel po pódiu tam a zpět s rukama

za zády, svou malou rohatou hlavičku hloubavě skloněnou. Z ničeho nic se znovu obrátil ke svým

posluchačům.

"Odteďka," zařval, "platí absolutní zákaz vycházení na povrch! Není to bezpečné! Tam nahoře začíná být horko. Dokonce ani lidem to neuniklo. Už si začali vyhrabávat nory. Ale neumí to tak jako my.

Ovšem, že ne, nedokážou hrabat dost hluboko, aby unikli jeden před druhým!

A my, my budeme číhat na svou příležitost. Čas od času vyšlu zvědy. Budou se vracet a podávat mi

hlášení, a tak budeme sledovat, jak se věci vyvíjejí; a až se ta lidská sběř navzájem vybije a zároveň

vyhubí veškerý ostatní život na Zemi, potom, ale ne dřív, vydám rozkaz tam vpochodovat.

Tak a teď se rozejděte. Běžte a obdělávejte své brambužinové plantáže. Rozmnožujte naši populaci.

Prohlubujte tunely. A hleďte s nadějí k Velkému dni. Poněvadž tak jistě, jako se každý rok střídají

roční období, člověk vyhubí člověka."

Nato rozhodil zeširoka rukama a zařval z plných plic: "Až přijde den! Až přijde slavný velký den!"

A milióny potvůrek v obecenstvu se okamžitě nakazily náhlým fanatickým nadšením, všechny

povstaly, rozhazovaly rukama a skandovaly: "Velký den! Velký den! Až přijde den! Až přijde slavný

Velký den!"

Potom Vůdce opustil pódium a obecenstvo se začalo rozcházet. Obrovský široký bulvár vedoucí od

sjezdového sálu zase jednou ožil záplavou růžků, buřinek, přísavných holínek a drobných, nicméně

velmi ošklivých obličejíků. Jedné věci ovšem nebylo možné si nevšimnout, a sice zvláštní změny v

chování gremlínů: už kolem sebe nevytvářeli ten všeobecný dojem neustálého spěchu, v jejich

pohybech už nebyla ta předchozí zběsilost, ani brada nebyla tak dychtivě vystrčená kupředu, už

žádný soustředěný výraz absolutního zaujetí. Místo toho vládla všude mnohem uvolněnější

atmosféra, téměř prázdninový duch. A když posléze každý z gremlínů dorazil domů, a když byl

pohodlně usazen před mísu čerstvých šťavnatých brambužin, převyprávěl své fifinele slovo od slova -

s plnou pusou a bílou šťávou stékající po bradě - všechny vzrušující momenty setkání s Vůdcem.

"Už žádný lítání," prohlašoval. "Nemusíme už makat. Jediný, co teď musíme, je sedět na zadku a vyčkat, až se lidi mezi sebou vymlátěj."

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA DEVĚT

Když v roce 1945 končila druhá světová válka, gremlíni, po kterých nebylo od bitvy o británii před pěti

lety ani vidu ani slechu, upadli mezi lidmi v úplné zapomnění; zapomenuti všemi, s výjimkou několika

starších pilotů, v jejichž myslích ještě prodlévalo pár slábnoucích protivných vzpomínek na dny dávno

minulé.

Následovalo několik let míru, ačkoliv "mír" asi není to pravé označení pro stav věcí. Co následovalo, by se dalo nazvat bezválečné období. Lidé se nepropůjčovali k zabíjení jeden druhého v množství,

jaké by umožnily tehdejší technologie, nýbrž pouze po menších skupinkách stovek či tisíců, a k tomu

jen v několika odlehlých roztroušených lokalitách.

Neminula chvíle, aby lidé, zkrušováni světem, nevolali po trvajícím míru, zatímco diktátoři a politici

řečnili, blafovali a lhali, a nenacházeli jakoukoli schopnost se mezi sebou dohodnout. Obavy z blížící

se další války narůstaly; a čím déle se protahovaly měsíce hašteření a politikaření, tím více se vkrádal do srdcí všech lidí strašlivý pocit, smutný a zoufalý pocit, že na Zemi nikdy nezavládne to, čemu se

říká dlouhodobý mír. Nikdo o tom strachu otevřeně nemluvil, ani to nebylo tak, že by lidé žili v

neustálé bázni; spíše se to poflakovalo kdesi napůl viditelné, napůl skryté mezi sedmi vrstvami kůže.

Přesto se období míru po druhé světové válce protáhlo na dobu delší, než by jeden čekal. To proto, že

všechny národy světa byly momentálně veskrze vystrašené z nové superúčinné zbraně, jež byla

vyvinuta k účelu masového zabíjení. I když byla tato zbraň teprve v experimentálním stádiu, už

jedním jediným odpálením bylo možné s ní zabít sto tisíc lidí, a dál se horečně plánovalo, jak ji učinit ještě mnohokrát účinnější.

Zprvu to ovšem byly jen dva státy, kdo znal tajemství, jak tu věcičku udělat, a naštěstí pro všechny

zúčastněné tehdy oba zažívaly období protiválečných nálad, takže nebezpečí válečného konfliktu bylo

dočasně zažehnáno.

Potom se ale celkem brzy - pomocí tajných služeb a uplácení cizích vědců - k tajné formuli dostal další

stát a nevyhnutelně, nyní navíc velmi rychle, se začala šířit dál a pramínky malých potůčků vědeckých

vědomostí se roztekla ke všem důležitým národům světa. Každý z těch států urychleně rozjel výrobu

těchto smrtonosných zbraní a politici se řítili v aeroplánech ze státu do státu, z jedné schůzky na

další, stále řečníce, blafujíce, hrozíce, naléhajíce jeden na druhého a podepisujíce další a další

smlouvy o neútočení; a faráři a věřící se shromažďovali v kostelích k modlitbám, a obyvatelé Země se

v zoufalství obraceli ke svým vůdcům a křičeli: "Zachraňte nás! Zachraňte nás od další války!" a vůdcové odpovídali - každý adresně ke svým vlastním občanům: "Musíme být silní, silnější než

ostatní, a tak se zachráníme."

A tak začal závod mezi národy světa, kdo vyrobí největší počet těchto vražedných zbraní v co

nejkratším čase; a potom, tak rychle, až z toho zamrazilo, byly zbrojnice plné, kolbiště připravené a

sekundanti, jako už mnohokrát v historii předtím, raději opustili ring.

Petrskoč, jenž se od svého válečného zranění pohyboval nepravidelným - krátký krok střídal dlouhý -

napadáním na jednu nohu, což mnohým připomínalo špatně nastavené kyvadlo, se tou dobou živil v

Londýně jako hudební sloupkař ve velkých novinách. Bylo mu nyní něco přes třicet a jeho život mu

připadal nezáživný, prost romantiky, ale ne natolik nepříjemný, aby ho nežil alespoň tiše a bez

nadšení, jako by to bylo něco, co se ho týká jen okrajově. Jak zestárl, stal se z něj morous a

tichošlápek, a ačkoliv navenek vypadal přívětivě a rozumně, uvnitř bujelo temné zoufalství, hluboká a

neotřesitelná odevzdanost osudu, která z něj dělala protivu se vší ješitností, jež provází muže v jejich osobním životě. Přesto, pomineme-li jistý smutek v očích, tichý způsob mluvy a touhu trávit večery o

samotě, nikdo z jeho přátel by ho neoznačil za podivína.

Jednoho odpoledne nějakého roku si zašel Petrskoč na Brahmsův koncert pro housle v podání

mladého nadějného houslisty do Queen's Hall. Když produkce skončila, vyšel ven společně ještě s

jedním hudebním kritikem. Ti dva stáli na chodníku v Horní Regentské ulici a - zatímco se jim teplé

paprsky odpoledního slunce vpíjely do tváří - mluvili o houslistovi.

"Je velmi dobrý," řekl Petrskoč.

"Je brilantní."

"Svojí hrou mi připomíná Kreislera. Stejná čistota tónů, stejná lehkost, jakou míval Kreisler. Je to celý on."

"Máte pravdu," řekl ten druhý, "tenhle mladík má před sebou velkolepou budoucnost. Milý pane, skoro mu závidím."

"Člověk z něj má takový dobrý pocit," pokračoval Petrskoč, "nějak vás blaží, když jste si vědom, co může tenhle chlapec dokázat..."

Náhle se celá obloha rozzářila jasným světlem a Petrskoč ucítil na temeni hlavy vlnu spalujícího

horka... a vzápětí oslepl... následovala strašná nesnesitelná bolest a on si uvědomil, že leží na

chodníku čelem dolů, ale to bylo asi tak všechno, kromě té bolesti, pronikavé všeobjímající bolesti,

která prostupovala celým jeho tělem... převzala vládu nad jeho myslí a on začal vřískat, což si plně

uvědomoval, byť svůj hlas neslyšel... pevně si chytil jednu ruku druhou a měl mlhavý dojem, že mu z

nich odchází kůže jako cáry navlhčeného papíru... a pak ztratil vědomí a zemřel.

To se přihodilo zhruba ve tři hodiny jednoho letního odpoledne.

Ve stejnou chvíli se Pohorek opíral o křídlo tryskáče na jednom menším letišti nějakých dvacet mil od

Manchesteru. Tenhle vytáhlý tvor, samá ruka samá noha, se zvláštním zaujetím pro letadla a létání,

se zcela přirozeně nechal po druhé světové válce zaměstnat tak, aby létání zůstalo součástí jeho

života. Stal se z něj zkušební pilot u jednoho velkého výrobce letadel a jako takový zůstal šťasten a

bez ambicí; a v onu osudnou třetí hodinu toho letního odpoledne se opíral o stříbrné křídlo zbrusu

nového tryskáče a dával řeč s jeho konstruktérem.

"Esli má ňákej nedostatek," právě vykládal, "tak jedině v trochu tvrdym kniplu. Musel sem na něj tlačit jak magor, abych byl schopnej uhybat v šesti stech za hodinu."

"Hm, hm," řekl konstruktér. "Toho jsem se obával. Ale jinak říkáš, že lítalo docela v pohodě?"

"Úžasná prácička," řekl Pohorek. Dlaněmi přejížděl po hladkých stříbrných plochách letounu. "Prostě nádhera."

"Nuže, podíváme se tomu řízení na zoubek... Co to sakra bylo?"

Oba muži spěšně zvedli zrak k obloze, již na okamžik ozářil jasný bílý záblesk kdesi od jihu. Na několik vteřin kolem nebylo nic než bílé zářící světlo, které blesklo s takovou intenzitou, že celá krajina

změnila barvu, pak zhaslo a sluneční svit se zdál mít bledší odstín.

"Co to sakra bylo?" vyhrknul konstruktér.

"Přišlo to z jihu, směrem od Londýna. U všech rohatejch, přece to nemohla bejt..."

"Jasně že ne," řekl překotně konstruktér. "To ani náhodou."

Ale z budov kolem letiště už urychleně vybíhali lidé a zůstávali stát ve skupinách, nejisté, vyděšené

pohledy upřené na nebesa, mluvili o velikém záblesku a ptali se jeden druhého, co to mohlo být.

"Nu což," řekl Pohorek, "vypadá to na slušnou řachu. Nejspíš to bouchlo v ňákym skladu starý munči.

Myslím, že..."

A pak přišel z druhé strany od Manchesteru jako blesk z čistého nebe další, ještě jasnější a bližší

záblesk, tak jasně bílý a zuřivý, že se všechno kolem Pohorka ponořilo do bílé tmy, pak znovu

potemnělo a zase zbělelo, a v několika vteřinách dorazilo horko a poryv vzduchu, který odhodil

Pohorka na zem, docela jemně, jako by byl loutkou v silném vichru, a na tváři ucítil nával horka, které

se měnilo v bolest, a pak ten náhlý odporný smrad škvařícího se masa, a Pohorek seděl na zemi,

oslepený, ale plně vnímající tu strašnou bolest v obličeji.

"Pane Pringle," řekl potichu. "Kam jste se mi poděl?"

Opodál ležel na zemi konstruktér. "Můj ty bože," stále opakoval, "můj ty bože," a propukl v neovladatelný nářek.

Pohorkovi se podařilo vstát. Neviděl vůbec nic. Zavrávoral několik kroků kupředu a narazil do křídla

tryskáče. Přiložil na ně ruce a opřel se o letoun. Slyšel, jak pan Pringle nedaleko na zemi běduje, a v

dálce křik nějakých lidí. Jakási žena ječela tak, že to přehlušilo všechny ostatní. Pak se mu podlomily

nohy, skácel se k zemi a ztratil vědomí. Zemřel o hodinu později.

Totéž odpoledne bychom našli Valdu v Londýně, jak cestuje podzemkou mezi Liverpoolskou ulicí a

náměstím Piccadilly. Byl londýnským obchodním zástupcem jedné firmy ze severu, která vyráběla

nějaký nový typ ústředního vytápění. Právě se vracel ze schůzky s ředitelem velké pojišťovací

společnosti v City, jehož se mu podařilo přesvědčit, aby nechal instalovat tento typ topení v celé

rozlehlé budově ústředí pojišťovny. Jak tam tak seděl v drkotajícím vláčku metra a četl si v

odpoledním vydání Večerního zpravodaje, měl pocit dobře vykonaného díla.

Byl nyní ještě tlustší a červenější než kdykoliv předtím a lidé sedící okolo překvapeně zírali na tu

boubelatou zavalitost jeho zaoblené tělesné schránky a na to, jak neobyčejně rudý je jeho obličej.

Měl namířeno do jednoho baru blízko Piccadilly, kde se měl setkat s Petrskočem. Plánovali, že si spolu

dají pár pivek a trochu to roztočí. Byla to už taková jejich každotýdenní tradice, kterou udržovali od

doby, kdy na konci druhé světové války odešli z letectva do civilu.

Souprava právě vjížděla do stanice Piccadilly. Valda zkontroloval čas. Tři hodiny. Načasoval si to

dobře. Petrskočovi už koncert musel skončit a teď si nejspíš vykračuje Regentskou ulicí směrem k

hospodě. Valda si na chvilku představil Petrskoče, jak jde hbitě a sám po ulici, dívá se bez zájmu

přímo před sebe, pohybuje se jakýmsi těkavým způsobem a vráží, tak jako vždy, do kolemjdoucích.

Usmál se a vsedě čekal, až souprava úplně zastaví a on bude moci vstát. Kdykoliv se totiž postavil

příliš brzy, trhavé zastavování vlaku mu dělalo problémy s rovnováhou. Přečtené noviny nabídl muži,

jenž na něm celou dobu visel pohledem, a lehce kolébavou chůzí vystoupil z vagonu.

Právě se nohama dotkl nástupiště, když nastal výbuch. Dokonce i takhle hluboko v podzemí to

zaznělo, jako když vám u ucha vystřelí z dvanáctipalcového děla. Světla zhasla. Ze zdí a stropu

odpadly kusy omítky; v několika vteřinách dolehl z tunelu metra hlasitý pronikavý zvuk a nástupiště

ovanula vlna teplého vzduchu. Bylo to jako vítr, který se přihnal přes vyprahlou poušť a teď s sebou

přinášel slabou vůni dalekých teplých krajů. Profičel stanicí a tunelem pryč, nechávaje za sebou

nezvyklý pach spáleného kamene a suchý teplý vzduch. Byla tma jako v pytli. Valda stál docela

nehybně.

"Co to bylo?" ozval se poblíž ženský hlas. Bylo v něm slyšet zoufalství a strach.

"Co to bylo?"

"Co to jen mohlo být?"

"Co to?"

"Co to?"

"Co to?" Všude ve tmě kolem sebe Valda slyšel vyděšené hlasy. Lidé, kteří zůstali ve vagonech, se nyní začali tápavě šátrat ven. Potom někdo na nástupišti škrtnul zápalkou a její mihotavý jasný malý

plamínek na chvíli ozářil nehnutě stojící postavy ve shluku lidí. Všichni začali zapalovat sirky a Valda v šeru viděl ženy a muže po celé délce nástupiště, jak stojí nehnutě na svých místech a rychle se

rozhlížejí ze strany na stranu.

Valda se rozhodl dostat na úroveň ulice, aby zjistil, co se stalo. V žaludku se mu usídlil dutý pocit

strachu a zlé předtuchy, jenž vzdáleně připomínal nevolnost, kterou kdysi zažíval coby válečný pilot.

Razil si pomalu cestu tmou a davem, využívaje přitom světla zápalek, které lidé dál zapalovali. Našel

schodiště k východu ze stanice, přidržuje se kovového zábradlí vytápal o patro výš a pokračoval

chodbou dál. Dorazil k úpatí dlouhého eskalátoru. Bylo mu jasné, že ten už nepojede.

Začal stoupat do schodů, ale ve čtvrtině cesty nahoru se zastavil, aby vytáhl kapesník a otřel si z tváře pot. Je skutečně takové vedro, jak to cítí, nebo se mu to jen zdá? Ne, určitě to není chiméra, celý

prostor jako by byl obložen žhavými trubkami ústředního topení. Valda si znovu otřel pot z obličeje a

na chvíli se opřel o mantinel eskalátoru. Narůstala v něm jistá předtucha, že jde o nějaké obrovské

neštěstí, a začal mít pocit nekonečné beznaděje a zoufalství, pocit, jaký asi může mít člověk, jemuž

kat dává kolem krku oprátku. Pomalu zdolal zbytek schodů, a když se ocitl nahoře, v kruhovém

prostoru těsně pod úrovní ulice, nabyl jistoty, že se přihodilo cosi strašlivého.

V temnotě byla spousta panikařících lidí, strkali se, pokřikovali, sténali a zapomínali na dobré

vychování. Tu a tam zablesklo světlo několika kapesních svítilen a ve světle jedné z nich Valda zahlédl

množství těl ležících na zemi u jednoho z východů na povrch.

,Musím nahoru,' pomyslel si. ‚Chci vidět, co se tam stalo,' a pomalu se posouval k místu, kde předtím

zahlédl ležící těla. Nějaká žena hystericky ječela: "Pane na nebi, ó dobrý bože, spas nás, sestup a dej nám spásu!" a několik mužských hlasů řvalo: "Zůstaňte v klidu! Klid, jen žádnou paniku!" Valda pokračoval k východu, a když k němu dorazil, posvítil si zápalkou a přes těla na zemi se dostal až k

patě schodiště vedoucího na ulici. Poslepu začal stoupat po schodech nahoru, když nad sebou uslyšel

mužský hlas: "Tam nemůžete, je tu zával."

"Takže ven se nedostanem?"

"To nevím. Právě se to pokouším zjistit."

Muž měl malou kapesní svítilnu, kterou si na okamžik posvítil na Valdův zpocený rudý obličej.

"Inu," řekl, "nechci malovat čerta na zeď, ale už to tak vypadá, že někdo začal válku." Mluvil vcelku zvesela. Bylo uklidňující slyšet jeho příjemný vyrovnaný hlas.

"Pojďme, zkusíme se odtud vyhrabat."

Muž namířil úzké světlo baterky do hromady rozbitých cihel a kamení, která zatarasila schodiště nad

nimi. "Na úroveň ulice to není dál než dva nebo tři metry tímhle směrem," řekl.

"Zkusíme pohnout těmi kameny," navrhnul Valda.

"Jdu s váma," řekl muž. "Udělám cokoliv, abych zase viděl denní světlo."

"Neměl bych přizvat někoho dalšího na pomoc?" zeptal se Valda.

"Nemyslim. Jsou spokojený tam dole. Cítí se tam bezpečnějc."

"Opřete tu svítilnu o tenhle šutr," chopil se iniciativy Valda. "Tak na tu fušku dobře uvidíme."

Právě se chystal odvalit první kámen, s tím, že ho pustí dolů ze schodů, když si uvědomil, že tam dole

všude leží lidská těla. Řekl o tom svému parťákovi a ti dva se vydali k patě schodiště a začali, jak

nejšetrněji to šlo, přenášet napůl mrtvá těla do bezpečné vzdálenosti. Valda několikrát zahlédl

ušpiněné zmrzačené tváře a jeho prsty se každou chvíli dotkly vlhkého masa bez kůže. Tihle lidé,

pomyslel si, museli být nahoře na ulici, když to bouchlo. Muselo je to odfouknout dolů po schodech

přímo z ulice.

Podařilo se jim odtahat všechna těla, načež se vrátili k vrcholu schodiště a pustili se do hromady zdiva blokujícího východ.

S pomocí úzkého paprsku světla z kapesní svítilny se dali do odklízení sutin a každý uvolněný kámen či

cihla byly spuštěny po schodech dolů. Pracovali mlčky, jen občas se ozvalo "Teď vem tenhle," nebo

"Ten neber, jinak se to zřítí celý," nebo "Teď bacha, přidržuj to, už je volnej," a pak asi po hodině práce řekl Valda: "Hele, denní světlo!" Na chvíli se přestali lopotit a zírali na malý paprsek bílého světla deroucí se skulinou v kamení.

Rychle se pustili do rozšiřování průzoru a v jeho světle Valda poprvé spatřil tvář svého parťáka,

pohublý obličej s vystouplými lícními kostmi, nyní pokrytý potem a šedivým prachem. Chlapík měl na

nose brýle s ocelovými obroučkami, za nimiž byly široce otevřené, trochu vyplašené oči

krátkozrakého člověka.

"Inu," řekl přerušovaně a udýchaně, "úplně jako za starejch časů." Vyzařoval z něj klid a odvaha.

"Už jen tyhle dva kusy," řekl Valda, "a budem se moct protáhnout ven."

Uvolnili poslední dva kameny, Valda vysoukal své zavalité tělo vzniklým otvorem a počal se plazit přes

hromady sutě nahoru. Postavil se a rozhlédl kolem sebe. A jak tam stál na náměstí Piccadilly v půl

páté toho letního odpoledne, rozhlížel se a viděl podívanou tak neskutečnou a plnou děsu, že se mu z

toho roztřásla kolena. Pomalu dosedl na hromádku sutě, a neschopen pohybu ani slova tam seděl

strachy bez sebe a civěl na tu spoušť kolem.

Na všechny strany, kam oko dohlédlo, byly místo všech budov ruiny a tam, kde stávaly v Regentské

ulici, na náměstí Piccadilly, Haymarketu a Leicesterském náměstí nádherné masivní kamenné domy,

zbyly jen obrovské hromady pobořeného stavebního materiálu, jen tu a tam ještě stál kus rozeklané

zdi.

Slunce nebylo vidět. Obloha byla zahalena nahnědlým oparem, vzduch byl prosycený prachem a celý

výjev měl atmosféru prázdnoty, soumraku a noci na spadnutí. Nade vším se rozprostíralo absolutní

ticho.

"Bože všemohoucí," zašeptal muž v brýlích. Seděl na kamení vedle Valdy. "Matičko na nebesích,"

hlesl si tiše pro sebe; a pak i on pozbyl schopnosti mluvit jen sklesle seděl a zděšeně zíral na zničené město.

Nyní, když byly domy srovnány se zemí, nic nebránilo výhledu, až na ohromný šedivý závoj kouře,

který se povaloval všude kolem. Na všechny strany se táhla pustá krajina spadlých a poničených

domů, která nebrala konce. Na několika místech propukly velké požáry. Jeden byl docela blízko, tam

kde ještě nedávno stával Hotel Piccadilly; další zuřily u Leicesterského náměstí a na několika místech

Regentské ulice, a z trosek stoupal k nebi žhavý kouř. Ulice byly poseté vraky vozidel všeho druhu,

některé převrácené na bok, některé koly vzhůru a další napůl pohřbené pod hromadami popadaného

kamení. Všechny bez výjimky, včetně kdysi jasně červených londýnských autobusů, měly z boku

opálený lak a nyní z nich zbyla jen černá, bezbarvá, docela žalostná malá změť haraburdí.

Všude v kamení a na ulicích ležela těla mužů a žen, groteskně pokroucená v náručí náhlé smrti. Pod

troskami, které se zvedaly do výšky několika metrů po obou stranách ulic, jich muselo být ještě

mnohem víc. Veškerý hemžící se dav, jehož musely být při explozi plné chodníky, byl nyní zasypán

někde pod těmi spadlými domy. Ovšem jinak se kolem povalovalo spousta těl a jejich částí, tu leží na

vraku obráceného taxíku paže, tu celá noha bez boty na chodidle, sama a opřená o velký kus bílého

kamene, další paže volně visící z okna autobusu, tu beznohé torzo pohozené na pokrouceném rámu

jízdního kola, a u paty podstavce Erótova sousoší - které tam již nebylo - byla navršena hromada

mrtvol.

Valda spočinul zrakem na těle člověka ležícího tváří vzhůru na chodníku ve vzdálenosti ani ne deseti

metrů. Jeho obličej, ruce a všechna obnažená kůže byly sežehnuty do tmavě černoruda, rysy obličeje

ztratily svůj původní tvar a místo nich tam zela plochá temně rudá beztvará kaše. Žár spálil i vlasy z

temene hlavy a kůže pod nimi měla stejný rudočerný odstín jako obličej. Ale nikde ani stopa krve.

Valda si uvědomoval obzvlášť jednu věc, že ani jedno z těl nijak nekrvácelo, a to mu náhle připomnělo

pečení bifteků a jak musí být gril rozpálený, když na něj položíme maso, aby se krev ihned uzavřela

uvnitř.

"Ugrilováni," řekl pomalu a nahlas. "Ugrilováni zaživa."

"Milosrdnej bože," šeptal si pro sebe muž vedle něj. "Bůh nám buď milostiv." Potom se předklonil a v tichosti se vyzvracel před svoje nohy.

Valda teď zahlédl několik postav, jak se pohybují rozvalinami na spodním konci Dolní Regentské ulice.

Jedna nebo dvě další se přibližovaly od Haymarketu a on sledoval jejich neohrabaný způsob chůze;

pomalu, jakoby náměsíčně, si bez zájmu volily cestu přes kamení a kolem poházených vraků vozidel.

Bezcílně chodily sem a tam bez zjevného smyslu, jejich ducha ovládla letargie a vypadaly jako lidé bez

duše, živoucí mrtvoly.

Valda se postavil na nohy a pak, aniž by věnoval muži vedle sebe jediný pohled, začal velmi pomalu

přecházet ulici. Jako ve snách si uvědomoval, že měl schůzku s Petrskočem, který je určitě na cestě

někde mezi Queens Hall a Piccadilly, aby dostál svému slovu. Jeho vymytý zmatený mozek mu hlásil,

že Petrskoč si nyní jistě sám svižně vykračuje po koncertě Regentskou ulicí; a tak se otočil a vydal se

přes náměstí Piccadilly k Horní Regentské ulici směr Queens Hall.

Ulice byly téměř zabarikádované převrácenými automobily a vozidly městské hromadné dopravy, a

Valda musel volit klikatou cestu, jak se vyhýbal zčernalým vrakům. Po své levici minul místo, jež

bývalo honosnou budovou firmy Austin Reed a ze které nyní zbyla jen obrovská kupa kamení. Míjel

místo, kde bývaly prodejny Kodak a Hamleyho hračkářství, a také obchod, který se honosil jménem

nějakého ruského prince a v jehož výloze vždy stával na odiv malý flakón předraženého parfému.

Prošel kolem míst, kde stával obchodní dům Liberty a klenotnictví pyšnící se úžasnými skleněnými

replikami všech nejznámějších diamantů světa - Kohinoor, Jonkers, Naděje a všechny ty ostatní byly

majestátně vystaveny na kusu tmavěmodrého sametu ve výkladní skříni obchodu; ovšem již ne,

všechny ty vybrané obchody, všechno to drahé blýskavé zboží v nich a úslužní pánové, kteří vám

prodávali nepotřebné věci, to vše teď bylo pryč.

A tak se Valda, velmi pomalou chůzí v jakémsi napůl bdělém stavu omámení, dostal až na Oxford

Circus. Na chvíli se tam zastavil a uviděl kolem sebe stejný obraz zkázy a zániku. Z velkolepých

obchodních domů nezůstal kámen na kameni. Všechny byly rozdrcené do úhledných souběžných

návrší zvolna se vlnících kup kamení a sutě.

Pokračoval dál přes křižovatku Oxford Circus a potom Regentskou ulicí směrem ke Queens Hall, a

přitom si pořád neurčitě a jako ve snách představoval, jak si Petrskoč vykračuje Regentskou ulicí na

jejich schůzku. Valda obešel patrový autobus, který zůstal stát uprostřed ulice, a když ho míjel,

okenními otvory beze skel si všiml, že autobus je plný lidí, všichni dosud seděli na svých místech,

mlčky a bez hnutí, jako by čekali, až se dopravní prostředek znovu rozjede. Tváře však měli spálené a

sežehnuté, roztavené žárem a všem to z hlavy sfouklo klobouk, a tak byli plešatí, s ohořelou kůží,

hrůzně legrační, ale všichni seděli na sedadlech úplně rovně. Vepředu seděl řidič se zčernalou tváří a s rukama stále ještě na volantu, a prázdnými očními důlky se díval přímo před sebe.

Valda šel dál. Z místa, kde stávala Baberova prodejna obuvi, šlehaly vysoké plameny. Znal ten obchod

dobře. Bylo to jeho oblíbené místo, kde kupoval boty. Vždycky se u nich našel pár, který padnul na

jeho široká plochá chodidla. Hlavou se mu mihnul obraz vysoké hubené postavy věčně hladově

vypadajícího pana Suggetta a jak nyní musí ležet kdesi pod těmi troskami, svíraje v rukách bílou

krabici od extra širokých hnědých polobotek číslo jedenáct. A šel dál a spatřil trosky překrásného

kostela Všech zemřelých v Langhamské uličce, za kterým se vršila další hromada kamení, jež kdysi

bývala úžasnou křivkou fasády rozhlasu. A nyní měla po pravé ruce přijít koncertní síň Queens Hall.

Valda se zastavil uprostřed ulice a zadíval se na to, co z ní zbylo. Teď to byla jen hromada kamení a

cihel, úplně stejně jako budova firmy Reed, obchodní dům Liberty nebo parfumerie ruského prince;

byl na ni stejný pohled jako na všechny ostatní budovy okolo. A co Petrskoč, pomyslel si, kdepak je

mu konec? Copak si nevykračoval svižně Regentskou ulicí k hospodě u Piccadilly? Copak se rozhodl

dnešní letní odpolední schůzku vynechat?

Valdu to ani neznepokojovalo, natož aby z toho měl nervy. Pouze si nějak matně uvědomoval, že

Petrskoč a on se dnes odpoledne měli sejít a dát řeč u piva; matně si to uvědomoval, ale nevěděl, jak

s tou informací naložit. Co s ní dál? Kde to vlastně je? Stál tam na ulici a očima klouzal z jednoho těla na další.

Když vtom ho uviděl. Poznal ho okamžitě podle velikosti a tvaru postavy, a pozice, jakou tam na zemi

zaujala. Nebylo pochyb, že to byl Petrskoč, a Valda se pomalým krokem vydal k ležícímu tělu. Zastavil

u něj a prohlížel sepnuté ruce, z nichž visela kůže jako napůl stažené kozinkové rukavice, prohlížel

rudočerný obličej, na něm sežehnutou a seškvařenou tkáň, prázdné oční důlky, spálené vlasy. Teď si

všiml kolen přitažených k břichu a napůl ohořelého šedého obleku, jehož kousky pokrývaly světle

modrou košili, netknutou a zářící čistotou.

Valda se otočil a pomalu prošel kolem trosek budovy rozhlasu a dál bývalou Portlandskou ulicí,

procházel zbytky noblesních vil na Regency, nedíval se teď vlevo ani vpravo, nýbrž rovně před sebe v

jakémsi marnivém a snovém vytržení. Pociťoval pouze slabý, velmi slabý zmatek v duši, nepříjemný

vtíravý pocit, že se někde někam vloudila chybička, nedopatření, nedůležitý triviální přehmat, a ten

má co do činění s nynějším vzhledem domů, lidí a věcí kolem něj. Tohle si uvědomoval, ale nijak

zvlášť ho to netrápilo a on jen pokračoval v chůzi dál a dál do severní části města.

Šel ulicemi, proměněnými v bludiště trosek, míjel mrtvá těla a nesčetné ohně podél ulic bez života,

opuštěných a tichých, aniž by věnoval jakoukoliv pozornost dění kolem sebe. Jak se blížil k

předměstím, neuvědomoval si proud času ani vlastní únavu. Po nějaké době si všiml davu lidí

přicházejících z opačné strany. Zdálo se, že to jsou výhradně muži, dávali najevo značné rozrušení a

spěch, nicméně když je míjel, nevěnoval jim jediný pohled.

O něco později potkal další skupinu lidí spěchajících do centra města. Tentokrát byla ještě početnější,

a když ho míjeli, mnozí z jejího středu něco na Valdu pokřikovali a jeden z nich se ho dotkl a snažil se na něj mluvit. Ale Valda si ho ani nevšiml a kráčel dál. A čím dále byl od středu města, tím více živých lidí potkával - všem bylo společné podivné chování, neustále kmitali sem a tam, přenášeli věci a jeden

na druhého pokřikovali vzrušeným hlasem. Potom si Valda ke své obrovské potěše uvědomil, že od

západu se snaží scénu nasvítit nesmělé paprsky zapadajícího slunce. Když se tím směrem podíval,

spatřil ho těsně nad obzorem, obrovský oranžovorudý kotouč prosvítající tlumeným teplým světlem

skrze závoj prachu a kouře, který se začínal zvedat a vítr ho odnášel pryč.

Jaký to je příjemný pocit, pomyslel si, vidět slunce. To vážně nemá chybu; poprvé během posledních

několika hodin se zastavil, zůstal stát uprostřed vozovky a zpytavě prohlížel obrovskou oranžovou

kouli.

"Ano," uvažoval, "jak náhlou a nečekanou radost může způsobit pohled na večerní slunce"; a když se znovu dal do pohybu, následovalo zjištění, že stav světa kolem něj již není tak nepřirozený, jak se mu

předtím zdálo. Jak nechával své oči spočinout na díle zkázy a okolní krajině, získal pocit, že všechno je přesně tak, jak má být, jak vždycky bylo a jak to již navždy zůstane. Napadlo ho, že to nemá chybu, a

usmál se. Je to dokonalé místo, tenhle náš Londýn, a lidi v něm jsou taky skvělí, kteréžto poznání vám

podstatně zlepší náladu, trávíte-li zrovna osamělý večer procházkou velkoměstem. Obešel tělo mladé

ženy ležící na chodníku obličejem dolů. Jak ho míjel, dotkl se jedním prstem zčernalé karoserie vraku

automobilu, na obličeji se mu objevil úsměv a on šel dál.

Čím dále šel, tím více živých spěchajících lidí na ulicích potkával, když tu si ke svému překvapení všiml, že všechny domy ve čtvrti, kterou právě procházel, stále stojí. Zastavil se a zadíval se na ně. Byla to

drobná ošklivá architektura domků z červených cihel toho druhu, který je k vidění v chudinských

předměstích, a stály si tady nedotknuté, neponičené v celé své nadutosti, úctyhodnosti a šerednosti,

táhnoucí se po obou stranách ulice, kam až oko dohlédlo.

Valda už toho měl dost. Popadnul za paži kolemjdoucího mužíka a zařval: "Jak to, že stojej?"

Mužík si změřil Valdu vylekanýma bledýma očima. "Prosím?" řekl.

"Jak to, že stojej?" křičel Valda a třásl rozčileně mužovou paží. "Co tady dělaj ty domy?"

Mužík se mu pokusil vyškubnout, ale Valda ho držel pevně.

"Tohle nedává smysl!" řval z plných plic Valda a volnou rukou ukazoval na stojící domy. Pak se naklonil kupředu a zblízka civěl cizinci do obličeje. "A co tady děláš ty?" vyštěkl.

Prudkým škubnutím paže se muž vytrhl z jeho sevření a urychleně se vzdálil ulicí pryč. Valda šel dál, a

jak se vzdaloval středu města, bylo nad slunce jasné, že domy v této čtvrti nedoznaly následkem

útoku žádné škody. V okolních ulicích bylo nyní mnohem víc lidí, automobilů, hasičských vozů a vůbec

vozidel všeho druhu, a především mu neuniklo, že se všichni chovají podivně a dělají spoustu hluku. I

pokračoval ve své pouti a pak, jakmile se začalo stmívat, dorazil konečně na kraj města, do krajiny

zelených luk, živých plotů a majestátných stromů v polích. V šířící se temnotě zahlédl na levé straně

silnice dřevěnou bránu vedoucí na louku, kde nedávno čerstvě posekali trávu. Byla napůl otevřená a

Valda zahnul, prošel branou a malinko dál do posekané louky, ovšem nyní mu tělo postupně

zaplavovala ospalá únava a hlava se mu točila, jako by se všude kolem kolébalo temné moře a on se

potácel v jeho vírech. Když dovrávoral doprostřed louky, svalil se do trávy, obrátil se na záda a

okamžitě usnul.

KAPITOLA DESET

Na rozdíl od svých předchůdkyň netrvala třetí světová válka vůbec dlouho a skončila stejně náhle,

jako začala. Za pár měsíců bylo po všem. Ovšem nová zbraň hromadného ničení fungovala báječně a

škody byly nedozírné. Mnoho měst a městeček po celém světě zmizelo z mapy a milióny lidí byly

zabity. Stavy obyvatelstva byly v krátké době výrazně zredukovány.

A hluboko dole pod povrchem gremlíni slýchali vzdálené vůůůf a dunění vybuchujících bomb; cítili,

jak se zem otřásá, a někdy, když to bouchlo přímo nad nimi, se na ně snesla ze stropů jejich příbytků

malá sprška hlíny.

Celé jejich společenství se zatetelilo nadšením. "Už s tím zase začínaj!" pokřikovali radostně jeden na druhého, jak naslouchali vzdálenému rachocení bomb nad svými hlavami. "Tentokrát mají hezky

našlápnuto!" hýkali potěšeně, když se jim v místnostech třásly zdi. "Ovšem efekt je mnohem větší. A rychlejší. Větší a rychlejší, větší a rychlejší, větší a rychlejší!" A poprvé za mnoho let se začali hlasitě smát, vtipkovat a skotačit jako malá děcka. Nemohli se dočkat, až válka skončí a oni dostanou

odpovědi na své otázky - jak pustošivé bylo lidské válčení a jestli ho někdo přežil.

Gremlínský Vůdce, prorok špatných konců, zatím seděl u sebe - stranou toho všeho. V několikaleté

přestávce mezi poslední a nynější válkou se intenzivně zabýval tím, že spřádal složité plány do

budoucna, nyní ale jen seděl u svého vojevůdcovského stolu a s uspokojením naslouchal vzdáleným

výbuchům, jež otřásaly povrchem zeměkoule. Usmíval se a dlaní levého pazouru si hladil svůj levý

roh. Na chvíli se věnoval otázce své vlastní geniality, pak se pohodlně opřel v křesle, udělal si pohodlí a začal spokojeně dumat o tom, jakou radost zažije, až se znovu vrátí nahoru na zem a najde ji

volnou, neobydlenou a bude si s ní moci dělat, co bude chtít.

Uběhlo několik týdnů a exploze, které zprvu následovaly v rychlém sledu jedna za druhou, začaly být

méně časté, až posléze přestaly úplně. To bylo pro Vůdce znamením, že třetí válka skončila. Pro

jistotu se ale rozhodl čekat sedm dní a sedm nocí, než vyslal zvědy, aby zjistili rozsah škod.

Stovka gremlínů-přeborníků, zvlášť vycvičených na pozorovatele, byla vyslána na povrch, aby

shledala, jak si lidé vedli. Když se několik dní poté vrátil první z nich a uvedli ho do Vůdcových

komnat, aby oznámil svá zjištění, byl nadšením téměř bez sebe. Pobíhal sem a tam před Vůdcovým

stolem, mával rukama, švihal oháňkou a ze chřtánu mu vycházely podivné klokotavé zvuky.

"Dej si brambužinu," nabídl mu Vůdce z ošatky neobvykle velikých a šťavnatých plodů, vypěstovaných k osobní spotřebě na jeho soukromých plantážích.

"Posluž si z mé zahrádky. Musíš se uklidnit."

Gremlín-přeborník si vzal dvě brambužiny a rychle je začal pojídat, nicméně dál pokračoval ve svém

divokém tanečku místností, aniž by jakkoliv ubral ze svého neovladatelného nadšení.

Vůdci pomalu docházela trpělivost. "Podej hlášení," řekl chladným panovačným hlasem. "A přestaň se tady vykrucovat jako ňákej gremlín-trdloň."

"To je úplná fantazie!" brblal gremlín-přeborník. "Je to úžasný! Vůbec nemám slov!" Stále se nedokázal ovládat a nebyl schopen sdělit smysluplnou zprávu. Vůdce se začínal zlobit. Jeho rohy

nabývaly odstínu světle růžové, ale v tu chvíli odvedl jeho pozornost příchod dalšího ze zvědů, který

právě naklusal do komnaty. Prudce zastavil před stolem, postavil se do pozoru a očekával otázky.

Zjevně šlo o daleko vyrovnanějšího a rozumnějšího tvora.

"Nuže?" zabručel Vůdce a měřil si nově příchozího. "Mluv přece!"

Druhý zvěd nepotřeboval dalšího pobízení. "Vládne tam obrovský zmatek!" řekl. "Zem je posetá mrtvými a umírajícími lidmi!" Odmlčel se, aby chytil dech, poněvadž se od předchozího rána

nezastavil.

"Svět se proměnil ve skládku," pokračoval. "Anglie je jedním obrovským rumištěm pobořených domů, upražených mrtvol, zasypaných ulic, vytrhaných kolejnic a pokroucených strojů."

Znovu se odmlčel, aby se nadechl. "Ti, kdo zůstali nezraněni, bloudí po venkově, jsou úplně mimo a

nejsou schopni si uvědomit, co je postihlo. Ve městech jsou ulice i trosky domů zavaleny hromadami

lidských těl. Mimo městské aglometrace, kde se exploze neprojevily s takovou silou, je krajina plná

polomrtvých a umírajících. Lidé volají o pomoc a jejich křik se rozléhá krajinou dnem i nocí, jenže

není, kdo by jim pomohl. Téměř všechny nemocnice jsou srovnány se zemí a chybí taky zdravotnický

personál. Celá ta podívaná, ach Vůdče, pohled na všechna ta zničená větší či menší města, na ty

mrtvé a umírající všude kolem, na ten chaos a zoufalství - to se musí vidět, aby jeden uvěřil.

Nedostává se mi slov, abych situaci vylíčil v celé její nádheře."

Vůdcova malá bystrá očka bez víček se upřela na mluvčího. "Kolik měst?" zeptal se. Mluvil tichým bezbarvým hlasem, jenž postrádal jakoukoliv intonaci. "Kolik měst bylo zničeno?"

"Ehm, kolik vlastně," otázka zvěda znejistěla. "Ehm, no, přesně jsem to nezjišťoval..."

V tu chvíli se do místnosti v poklusu dostavil třetí gremlín-přeborník a postavil se do pozoru před

Vůdcovým stolem. Tento zvěd rovněž sotva dechu popadal a jeho oblečení bylo pokryté vrstvou

prachu a špíny. Dostavil se právě včas, aby ještě zaslechl Vůdcův dotaz.

Svižně ze sebe vysypal: "Jedna megapole, jedno město a jedna vesnice z každých čtyř nebo pěti byly

srovnány se zemí. Všechny ostatní utrpěly vážné škody. V celé zemi není jediné osady, jež by zůstala

nedotčena." Vůdce věnoval příchozímu krátký pohled. "Velmi dobře," řekl. "A kolik lidí bylo zabito?

To nás zajímá úplně nejvíc."

Další a další gremlíni-přeborníci nyní zaplňovali místnost, všichni špinaví, urousaní a bez dechu, plni

vzrušení, nemohli se dočkat, až svému Vůdci sdělí, co na povrchu spatřili. V přítomnosti velkého

zvířete v sobě však měli dost disciplíny a přirozené úcty, a tak po vojensku stáli v pozoru do půlkruhu

kolem jeho stolu, celí nedočkaví podat mu dobré zprávy a získat za ně souhlasné kývnutí hlavou,

jeden pochvalný pohled od toho, jenž tu seděl před nimi.

"Kolik lidí?" opakoval Vůdce svoji otázku, přehlížeje šiky udýchaných, prachem pokrytých stvoření.

"Milióny!" řekl jeden.

"Ano, ano, jde o milóny!" ozval se další.

"Milióny a milióny!"

"Stovky miliónů!"

Vůdce se divoce kabonil a do rohů se mu znovu začínala vracet růžová barva. Velmi pomalu a s

nebezpečným podtónem řekl: "Ptám se, kolik lidí. K-o-1-i-k? A chci slyšet přesné číslo."

Gremlíni-přeborníci se začínali chvět strachy. Nervózně pokukovali jeden po druhém nevěda co říct a

potom náhle napětí povolilo díky malému seschlému gremlínovi, který stál na vnějším okraji

půlkruhu. Chyběla mu půlka levého rohu.

"Ach Vůdče," řekl, "omluvte prosím moji opovážlivost, ale jsem nucen říci, že je nemožné zodpovědět Vaši otázku s absolutní přesností. Nicméně jsem se snažil. Okamžikem, kdy jsem se ocitl na povrchu,

jsem začal počítat mrtvá těla. Po jedenáct dní a nocí jsem se bez jediného oddechu věnoval počítání

mrtvol v terénu. Měl jsem na to systém, když jsem přibyl do nějakého města, oběhl jsem všechny

jeho pobořené ulice a počítal a počítal a počítal mrtvé, a když jsem byl hotov v jednom místě,

přemístil jsem se do dalšího a počítal dál. Nezastavil jsem se ani jednou, a ačkoliv si nemohu být

stoprocentně jistý, myslím si, že jsem navštívil každé velkoměsto, městys a téměř všechny vesnice.

Ovšem jak sám víš, tento ostrov disponuje mnoha vesničkami schovanými v jeho kopcích a údolích, a

proto se mohlo stát, že jsem vinen tím, že jsem na svých cestách jednu či dvě opominul. Ale snažil

jsem se. V čase, který mi byl vymezen, jsem počítal, jak nejlépe jsem uměl."

To scvrklé malé nic s ulomeným rohem se odmlčelo a úpěnlivě se zadívalo na Vůdce, jenž řekl jediné:

"Kolik jsi napočítal?"

"Sedm miliónů, čtyři sta třicet sedm tisíc a osm set dvacet devět," vysypal ze sebe zlomený roh číslo, které vyráželo dech.

Vůdce si udělal v hlavě malou kalkulaci a pak řekl: "Nu vida."

"Ovšem mnoho těl bylo pohřbeno pod troskami domů a taky jsem nepočítal raněné. Bylo tam milióny

a milióny zraněných, a pokud jsem schopen to posoudit, většina z nich to má sečtené."

Vůdcova sevřená pěst dopadla tvrdě na desku stolu. Ošatka s brambužinami si povyskočila do výšky

jednoho palce. "Proč jsi nepočítal raněné, ty lajdáckej blbe?" zařval šéf.

Všichni v místnosti se zachvěli a ledový pocit bázně je zašimral v konečcích oháněk.

"Tady prosím," řekl jeden z gremlínů, co ještě nepromluvil. "Já jsem si, prosím, dal tu práci s počítáním raněných. Bylo jich, dle mých důkladných propočtů, tři milióny a jedno sto devadesát pět

tisíc, pět set čtyři, kteří brzy skonají buď na následky popálenin, různých poranění nebo z jiných

podivných důvodů, které snad mají původ v nějakém bakteriálním onemocnění. K určení toho, kdo

má na kahánku a kdo bude žít, jsem musel použít svůj úsudek, ale nebylo to příliš těžké. Ovšem je

pravda, že jsem nepočítal oslepené."

"Jak to myslíš - oslepené?" Vůdce se tázavě zadíval na posledního řečníka. "Bylo těch slepých hodně?"

"Ó pane, bylo jich statisíce. Potáceli se všude, kam jste se vrtnul, drželi ruce malinko před sebou jako lidi tápající v místnosti beze světla. Obzvláště v otevřené krajině mimo města a ve vesnicích mezi

lidmi, kteří nebyli dost blízko explozím, aby je zabily nebo jim způsobily těžká zranění. Místo toho je

stihla slepota."

"Ví někdo, kolik bylo těch slepejch?" zeptal se Vůdce.

"Ty jsem počítal já," ozval se další gremlín. "Vyšlo mi to zhruba na milión a půl bezcílně bloudících duší, bylo ovšem někdy dost obtížné rozlišit slepé od těch, co přišli o rozum. Obojí se pohybovali

stejně váhavě a tápavě."

"Šílenci?" vyzvídal Vůdce. "Naznačuješ, že mnoho lidí zešílelo?"

"No, snad bych to nenazýval ,šílenství'. Slovo ‚v šoku' by lépe vystihovalo jejich situaci. Nezdálo se, že by jen tušili, kde jsou a co se s nimi děje. Bloudili tam bezcílně jako náměsíční."

"Kolik takových tam bylo?" řekl Vůdce. "Kdo je počítal?"

"Ty blázny jsem počítal já," ozval se neobvykle vysoký hubený gremlín. I s tretrami musel měřit nejmíň sedm a čtvrt palce.

"Jak zní výsledek?"

"Bylo jich přibližně milión dvě stě tisíc. "Ovšem," doplnil dlouhán s podlézavým úsměvem, "nebylo vždy lehké rozlišit mezi těmi, kdo zešíleli následkem explozí, a těmi, kdo už byli blázny předtím. Jak

jistě víš, můj Vůdče, u mnoha lidí se jedná o normální stav mysli."

"Správně," řekl obřadně Vůdce. "Oceňuji obtížnost tvého úkolu; po pravdě jsem překvapen, že jsi nezapočítal celý zbytek jejich populace."

Jeho obecenstvo se zahihňalo. Nestávalo se často, že by sám nejvyšší opepřil svoji řeč nějakým

fórkem.

"K věci," řekl Vůdce spíš k sobě a studoval přitom kus papíru, na který si doposud zapisoval výsledky svého vyšetřování. "Tak se na to podívejme. Jakpak nám to vychází?" Na čistý kus papíru načmáral od spodku stránky směrem nahoru následující:

9 4 0 0 3 2 0 0 0 3 8 5 0 0 3 7 5 0 0 3 3 9 0 0 3 4 1 5 2 3 7 3 1 1 3 - - - - 1 - Í - - - - N - Í M Í Ě Í N E V N P E

K T A E L L R R L Í E M Z S Š C

Od chvíle, kdy byl zveřejněn "Velký plán" na ovládnutí světa, Vůdce trval na tom, aby všichni gremlíni začínali psát cifry a písmena od dolního okraje stránky a postupovali směrem nahoru. To mělo

symbolizovat celou strategii gremlínské rasy, jež byla pohybem vzhůru, vzhůru a ven z jejich

podzemních tunelů na povrch zeměkoule. To byl důvod, proč Vůdcovy zápisky na první pohled

nedávaly mnoho smyslu.

"Ólala," řekl a přemýšlivě našpulil pysky. "Je to tak. Součet všech lidí zabitých nebo zneschopněných v Anglii během třetí světové války činí třináct miliónů, třista třicet tři tisíc a tři sta třicet tři. Ano," mluvil stále jakoby více k sobě než ke skupině před sebou. "Takže podtrženo sečteno: V Anglii žilo před

touhle válkou padesát miliónů lidí, utrpěli ztráty v řádu třinácti miliónů, což znamená jeden z každých

čtyř."

Vůdce si mnul dlaní levé ruky levý roh. Pravou ruku natáhl za sebe, uchopil svou oháňku a přitáhl si

její konec na desku stolu. Mlčky si lebedil v té podivné pozici, jeho levá ruka šolíchala jeho levý roh, zatímco nehty na jeho pravé se přemítavě věnovaly drbání konce oháňky, která byla černá a šupinatá

jako hadí kůže. Potom se podíval na gremlíny, kteří stáli v chumlu kolem stolu. S potěšením vzal na

vědomí jejich servilní patolízalské ksichty a náhle ho přepadla neodolatelná touha vstát a jednoho z

nich tvrdě nakopnout, jen aby ho pak slyšel poděkovat.

Zamyšleně si z ošatky na stole vybral jednu brambužinu a vložil si ji do úst. "Nuže," řekl po chvíli, "pro začátek to není špatné. Musím se ovšem ptát, co se během týhle války stalo v ostatních zemích světa.

Lámu si hlavu, jestli zkáza byla jinde stejně ničivá jako tady... ano, ano, ptám se sám sebe..." Náhle uhodil vší silou pěstí do stolu a ošatka s brambužinami znovu nadskočila. "My to nevíme!" zařval. "Co Amerika? Co Rusko nebo Německo nebo Francie nebo Čína? Jak dopadli oni? Můžeme se dohadovat,

ó ano, není tak těžké to uhodnout, ale to nestačí. A stejně, až začne příští válka, nesmí nás přistihnout na brambužinách, nýbrž připravené vyčíslit škody po celém světě."

"Tak tedy," pokračoval. "Rozhlaste všude tu novinu, že se naše populace musí rozmnožit a systém tunelů a silnic musí být rozšířen ve všech směrech, pod všemi oceány, aby dosáhl pod všechny země

světa. Budeme expandovat! Štěstí přeje připraveným! Všichni ven a zvěstujte tu novinu! Řekněte

všem, ať se množí! Rozkaz expandovat platí taky pro všechny!"

Gremlíni-přeborníci se otočili a poklusem opustili místnost, rychle se rozutekli do všech světových

stran, aby předali nařízení Vůdce všech gremlínů i pod těmi nejzapadlejšími kouty Anglie.

KAPITOLA JEDENÁCT

Byl to nějak obrovský úkol, jehož se nyní měl zhostit lid gremlínský ale dal se do díla s urputným

zaujetím. Byly podniknuty kroky k navýšení jejich populace a zároveň bylo započato s výstavbou

nových tunelů.

Jako pomalu rostoucí tykadla obrovského pavouka se vyhloubené silnice jako milóny nohou začaly

rozrůstat ven z Anglie pode dny oceánů na všechny světové strany. Některé si to pod Atlantikem

namířily na západ k Severní a Jižní Americe; jiné se pustily pod Severním mořem ke Skandinávii a přes

severní pól do Ruska; další vybíhaly zpod průlivu La Manche do Evropy a dál pod Středozemním

mořem do Afriky; dále na východě se větvily do Arábie, Persie, Indie, Barmy, Číny a Japonska, zatímco

ještě další obepínaly Grónsko a oba póly.

Gremlíni nepřestávali pracovat, kopat a vrtat svoje nory neúnavně stále dál. Jejich populace se

utěšeně rozrostla o mnoho miliónů, a jak mladá fidlátka rychle dorůstala do gremlínskosti, ověšovala

se nářadím a odcházela přiložit ruce k dílu na budování systému podzemních cest. Byla to otázka pár

měsíců a nikdo už neměl přehled, jaké množství jich vlastně tam dole pracuje.

V několika letech byla práce dokončena. Tunely pod celým světem se všelijak křižovaly a protínaly ve

složité, ale důmyslné síti; a na mnoha tajných skrytých místech v každé zemi vedly některé ulice k

povrchu. Ovšem tyto východy byly co nejvynalézavěji utajeny lidskému oku. Mnoho z nich - stejně

jako předtím - ústilo v kořenoví prastarých stromů; některé využívaly stok vybudovaných lidmi; jiné

se nořily ven do temnot nepoužívaných dolů a lomů; ale ve většině případů si gremlíni vystačili se

zahrádkami osleplých lidí, poněvadž od konce třetí světové války zalidňoval zeměkouli značný počet

takových osob.

A když byl mamutí projekt dokončen, gremlíni si dali pohov, přestali pracovat a znovu se uchýlili k

vyčkávání. Netušili, jak dlouho budou muset čekat. To záleželo na prchlivosti a náladách lidského

živočicha. Jediné, co věděli jistě, bylo, že postupem času přijdou další, větší a lepší války, a tak jistě, jako že slunce každý večer zapadá, přijde nakonec jejich Velký den.

KAPITOLA DVANÁCT

Krátce po dokončení stavby podzemní sítě chodeb byli ti nejstatečnější a nejneohroženější z

gremlínů-přeborníků vybráni pro misi na povrch Země, aby v cukuletu ohodnotili stav lidské

společnosti ve všech, i těch nejzapadlejších zemích světa.

Od konce třetí světové války uběhlo sice již několik let, přesto si Vůdce nemínil nechat ujít takovou

příležitost a nemohl se dočkat, až se dozví, jaký byl přesný rozsah škod, které utrpěl svět jako takový, a každý stát zvlášť, během krátkého období posledních útoků; do té doby byli totiž jeho zvědové

schopni podávat zprávy pouze o situaci v Anglii.

Tato operace byla všeobecně považována za velmi riskantní a nikdo se tím netajil. Právě naopak,

Vůdce zdůraznil tento aspekt věci ve svém věhlasném proslovu, který pronesl ke zvědům večer

předtím, než je vyslal do akce. Rozvaloval se jako obvykle za stolem, spočívaje na svém obecenstvu

ledovým hypnotizujícím pohledem, a jemně si hladil levý roh dlaní levé ruky. Dlouhé šiky udatných

zvědů, oblečených do bílých trenýrek s modrým lampasem na jedné straně, na nohou běžecké tretry

se špunty a na hlavičkách zelené buřinky posazené ve všemožných úhlech, stály prkenně v šéfově

velíně.

"Než půjdete," zahřměl hlubokým hlasem budícím hrůzu, "dám vám malou radu." Na chvíli se odmlčel a hloubavě se protáhl ve své lenošce, ruce sepnul na panděru a pokračoval, zřetelně

vyslovuje každé slovo.

"Povrch zeměkoule," řekl, "nepředstavuje v danej moment ani bezpečný ani příjemný místo k životu.

Vysvětlím vám, proč to tak je."

"Od časů, kdy lidi vedli poslední pořádnou válku, uběhlo mnoho vody. Můžeme tedy klidně

předpokládat, že vzpomínky na to válčení už nebudou mít v čerstvé paměti. Jejich život se jistě začal

vracet do normálních kolejí, zatímco téma války a míru je ponecháno v rukách hrstky politiků, což,

když to dobře zvážíme, není úplně nejhorší způsob, jak tyto ctihodné pány zaměstnat."

Vůdce pozvedl pravou ruku, ukazováčkem a palcem uchopil krempu své buřinky, lehce ji nadzvedl a

přikročil k intenzivnímu drbání kůže své lebky pod ní. Tento úkon jako by měl za následek značnou

stimulaci jeho mozkových pochodů, poněvadž vzápětí začal mluvit daleko rychleji než předtím.

"Ba co víc," řekl, "je třeba si uvědomit, že velká část současný lidský populace byla v dobách třetí světové války ještě dětma a nemohla si tudíž plně uvědomovat její hrůzy. Nevrací se jim vzpomínky

na spečený maso. Ale nyní dospěli a jsou ve věku, kdy budou chtít zase bojovat. Jsou zralí na válčení.

Jejich vládci je toliko musí přesvědčit, že útok na jejich sousedy jim přinese jenom výhody, a páni!

bum! bác! A jsme tam, kde jsme byli!"

Vůdce rozhodil rukama ve vzduchu, aby názorně předvedl, co měl na mysli.

"Snažím se, aby vás trklo," pokračoval, "že vaše mise bude provázena nebezpečím a každým

okamžikem stráveným na povrchu budete riskovat život! Jenom ti nejstatečnější se hodí k takovému

poslání. Přinese vám vyznamenání a slávu! Náš národ vám bude neskonale vděčný! Zdráhal bych se

vás na tu výpravu poslat, kdybych nepovažoval za tak urgentně nutné získat úplné zpravodajství o

tom, jak se v tuto chvíli věci tam nahoře mají. Mým dalším přáním je zjistit, jak si vedl zbytek světa v porovnání s tím, jaké rány utržila Anglie během třetí světové války. Tohle všechno musím vědět,

abych byl schopen naplánovat kroky, které podnikneme v příštích sto letech."

Vůdce si dvakrát říhnul, podruhé docela potichu. Potom se natáhl a vylovil z ošatky na stole velikou,

šťavnatě vypadající brambužinu. Zakousl se do ní, proud bílé šťávy vystříkl a přistál nejbližšímu

gremlínovi na nose. Vůdce incident ignoroval a drahnou chvíli si tam jen seděl a věnoval se přemítavě

šťavnatému plodu, zatímco okolostojící, ústa plná slin, na něm lačně viseli očima.

"A ještě jedna věc," řekl s plnou pusou, "mám jisté indicie, že válka mezi lidmi je nablízku, a jde o tohle: chápu to tak, že nejedna vláda se dopracovala k pozoruhodnému stupni efektivity při

odpalování svých raket. Vymysleli nějaký komplikovaný technologický způsob, díky němuž mohou

vyslat množství hlavic, schopných v mžiku zmařit životy miliónů s absolutní přesností zásahu, pouhým

zmáčknutím jednoho, maximálně dvou tlačítek."

"Což znamená jediný!" zvolal, pozvedávaje znovu svou buřinku a vehementně se pod ní drbaje.

"Neblbněte! Poslouchejte!" řekl a v jeho kulatých černých očkách zableskly malé vzdálené ohýnky zlomyslného nadšení. "Jaké to zajímavé možnosti nám taková situace nenabízí! Jen si představte ta

tlačítka, ty mrňavé bílé a lehce přístupné knoflíky, jež geniální lidské mozky umístily na stoly svých

diktátorů! Che, che!" hlasitě se zasmál a udeřil pěstí do desky stolu, až ošatka s brambužinami znovu nadskočila. "Ha, ha!" smál se divoce a radostně si mnul ruce, "jen si představte, co musí nevyhnutelně následovat! Jen se zkuste dostat do hlav všech lidskejch diktátorů a vládců, jak hrozná

pokušení budou napříště prožívat!"

Zdálo se, že Vůdce ve svém zápalu pozapomněl, jaký byl jeho původní záměr - totiž pouhopouhá

stručná nalejvárna skupince docela nedůležitých gremlínů-prosťáčků. Vypadal, že se nechal unést

svým entuziasmem a nyní veřejně proklamoval - více k sobě než ke komukoliv jinému - všechny svoje

nejniternější naděje a tajné plány. Neboť za normálních okolností by se zcela určitě nesnížil k

takovému stupni familiárnosti ve vztahu ke svým podřízeným.

"Jen si to představte," skřehotal dál vesele a tlustý horní pysk se mu přitom zvlnil do tvaru písmene S,

"představte si to cukání, jaký musí prožívat i docela benevolentní diktátůrek, když sedí za svým

stolem a vedle něj se skví ta vyrovnaná řada lesknoucích se bílých tlačítek. Jen si pomyslete, jak musí

konečky prstů lehce přejíždět po jejich hladkém povrchu, sžírán touhou, nepřekonatelnou touhou

malinko přitlačit na jeden z nich. A jak si tam tak sedí a vlídně, téměř snově se s nimi mazlí,

představte si, že vchází jeho ministr zahraničí, tiše a měkce našlapuje po tlustém koberci a s náležitou vážností a servilností předává diktátorovi depeši, právě obdrženou depeši od cizí mocnosti, lehce

nadrzlou, trochu provokativní depeši, kterou náš diktátor začíná číst. Teď se do toho vžijte, jak čte a

polévá ho vlna vzteku, vidíte jeho ruku, jak se pomalinku plíží po desce stolu směrem k tlačítkům,

zatímco si čte dál v té lehce přidrzlé, ó ano, nesporně drzé, až to bolí, nesmírně pobuřující depeši;

jeho prsty přejíždějí po tlačítkách, vedle něj stojí v mírném předklonu jeho ministr zahraničí, dávaje

tak najevo svoji podřízenost a patolízalství, a našeptává mu do ucha: ‚Ano, přesně tak pane, ano,

jedná se o bezdůvodnou provokaci, pane, navrhuji je potrestat, teď je ta vhodná chvíle.' A diktátor

povolí pěstěnému ukazováčku své pravé ruky, aby jemně přejížděl tam a zpět po povrchu jednoho z

tlačítek."

Vůdce se odmlčel, zvrátil se ve své židli a zhluboka si povzdechl. Rozjímání o lidské omylnosti ho

pokaždé rozesmutnilo.

"A ještě něco," pokračoval téměř šeptem. "Jen si zkuste představit, jaký stupeň sebekázně by na sobě musel tenhle stařík v dané situaci uplatnit, aby si dokázal odepřít potěšení ze stisku tlačítka, obzvlášť vezmeme-li v potaz skutečnost, že sebekázeň není zrovna z vlastností, kterými jsou lidské bytosti

hojně obdařené. Svatá pravda," říkal, "nezdá se mi vůbec pravděpodobné, že by za daných okolností zůstalo tlačítko - spolu s několika dalšími vedle něj - dlouho nepoužito.

Rovněž si dokážu představit," mluvil Vůdce dál, zatímco si dlaní znovu začal hladit jeden z rohů, "že tenhle, neustále v jednom kole diktátůrek si v zájmu efektivnosti nechá tato tlačítka nainstalovat

přímo vedle své postele, tak aby mohl v případě náhlého nočního poplachu jednat co nejrychleji. Jen

se podívejte na toho našeho roztomilého chlapíka, jak se probouzí do jednoho deštivého vlezlého

rána, hlava ho bolí jako střep nebo ho ničí záchvat dyspepsie - ani jedno z toho nebylo započítáno k

povznesení lidské letory -, jen se podívejte, jak říká: ‚K čertu se všema' a poté se jeho ručka natahuje a vymazává všechny obyvatele Madagaskaru bříškem jednoho prstu.

Vůdce si vložil do úst další brambužinu. "Je to smutný pomyšlení," řekl přežvykuje. "Je to smutný pomyšlení, ale zároveň mě naplňuje štěstím. A úplně nejlepší na tom je, že díky existenci takových

technických zařízení se vládce nebo diktátor nemusí radit se svými lidmi, než rozpoutá válku. Lidi

budou muset držet hubu a krok. Ne," dodal suše, "že by tomu někdy bylo jinak."

"A co víc, dostal jsem echo, že ty výbušniny nepředstavují jediný lidský arsenál. Kdepak! Ani omylem!

To by bylo příliš jednoduchý!" Vůdce se zaklonil ve své židli a uchechtl se. Zaznělo to, jako by mu v hrdle zaskřípala nenamazaná převodovka. "Kdepak, miláčci," povídá, "máme tu totiž co dělat s další skupinou pracantů, která už nějaký čas soutěží s fyziky a výrobci výbušnin o tu pochybnou poctu, kdo

vymyslí nejsmrtelnější a nejstrašnější zbraň. Mluvím o lékařích, té nadšené podskupině lidí, kteří si

říkaj Velcí léčitelé. Poslouchejte, co vám o nich povím.

Před časem si několik z těchhle mastičkářů převlíklo své impozantní bílé pláště tím způsobem, že je

sundali, obrátili naruby a znovu oblékli. Nemohu s přesností určit, kdy tenhle proces začal, ale je

tomu již dlouho, co ti nejchytřejší z tohoto oboru, a je jich stále víc, soustřeďují svou pozornost

výhradně na to, jak ještě zvýšit smrtelnost a nakažlivost jistého viru či bakterie. Je to přesný opak

toho, o co se pokoušeli předtím, a úplně pochopím, jestli vy, gremlíni, budete mít potíže uvěřit, že

nějaká bytost pod sluncem dala dobrovolně souhlas k tak grandiózní zradě vlastní víry. Sundat si ten

plášť úplně - no, budiž; ale tohle převlíkání kabátů naruby - teda pánové - ačkoli zas tolik mě takový

jednání u jakýchkoliv podčlenů lidský rasy nepřekvapuje, ať jsou to felčaři nebo jiná branže."

Vůdce zvedl levou ruku a opatrně se dotkl konečkem ukazováčku špičky pravého rohu. Často zaujímal

tuto pozici, když ho napadaly velké myšlenky. Po chvíli znovu spustil:

"Donesla se mi zpráva," řekl, "že snahy těchto doktůrků se k nezměrnému potěšení jejich šéfů setkaly s úspěchem a několik vysoce výkonných biologických zbraní bylo vyrobeno. Je-li to pravda, pak

můžeme oslavovat naše veliké štěstí; nicméně si přeju, aby celá tahle záležitost byla na vašich cestách

prošetřena co nejpečlivěji. Je vám to jasné?"

Z publika zaznělo sborové "Ano, náš Vůdče!", všichni nadšeně přikyvovali hlavami a kroutili se jako háďata, aby dali najevo pochopení, úctu a servilnost.

"Jsem si plně vědom toho," pokračoval, "že vás posílám na nebezpečnou výpravu. Ale za to vás po návratu čeká sladká odměna. Každý z vás obdrží řízky z těch nejvybranějších brambužin z mých

soukromých plantáží." S těmito slovy nabral z ošatky před sebou hrst obrovských bílých brambužin a

nechal je padat, jednu po druhé, tím nejdráždivějším způsobem zpět do ošatky.

Jakmile zaslechli slovo "brambužiny", všichni gremlíni-přeborníci, co byli v místnosti, radostí vykřikli, dali se do skotačivého tance, mávali rukama divoce nad hlavou a hned spustili svůj pověstný

stravovací popěvek:

"Mám ty plody rád, když je můžu žrát -

nebuď líný a naplň svůj kbelík:

koláče z nich upeče tvůj fifinelík,

o brambužinovej džem se budem prát!"

Znovu a znovu si notovali těch pár veršů, křepčíce na jejich melodii, zatímco Vůdce je bedlivě sledoval

černýma očkama bez víček a na tváři se mu usadil sotva znatelný spokojený úsměv.

"Nemeškejte!" zařval nečekaně a pěstí udeřil do stolu. "Neztrácejte ani vteřinu zbytečně! Jděte na povrch! Pozorujte! Vraťte se! A podejte zprávu!"

Pak se zabořil zpět do svého křesla, přitáhl si ošatku s brambužinami a začal se jimi, jednou po druhé,

bezostyšně cpát. To byl pro ostatní gremlíny signál, že už jim nemá co říct, a začali se organizovaně

chystat k odchodu, aby pak dvojstupem opustili místnost.

KAPITOLA TŘINÁCT

A tak se stalo, že o něco později se gremlíni-přeborníci porůznu vynořili ze svých tunelů na povrchu

Země ve všech státech světa, a každý z nich se neprodleně vypravil na překotnou průzkumnou

výpravu trvající šest dní. Téměř bez zastavení běhali a přebíhali z místa na místo, z města do města, z

vesnice do vesnice a ze státu do státu. Nespatřeni se plížili do sídel hlavounů; byli nezvanými

utajenými hosty na vládních konferencích; sledovali fyziky a výrobce zbraňových systémů při jejich

ďábelském počínání na tajných projektech; ve výzkumných ústavech nakukovali do kádí se

smrtelnými viry; naslouchali piklím pompézních vojenských imbecilů s knírky a sledovali, jak si vedou

diktátoři s jejich planoucími pohledy a jejich natvrdlé protějšky vládnoucí v demokraciích. Navštívili

všechny státy světa, pozorovali, naslouchali, vnímali a vše si ukládali do paměti. Nu a potom, když

byla jejich mise skončena, opět zmizeli v hlubinách Země tak tiše a náhle, jak se objevili.

Všichni spěchali zpět do Anglie a - jak byli dychtiví postavit se před Vůdce a podat mu hlášení - běželi stále rychleji. Běželi tak rychle, že se prsty u nohou stěží dotýkali země, tak rychle, že jim očka slzela od větru a mračna prachu se zvedala daleko za nimi v krouživých vírech, a proud vzduchu jim hvízdal

mezi zuby v pootevřených ústech. Běželi tak rychle, že vůbec neslyšeli zvuk svých chodidel

dopadajících na povrch, protože ho nechávali míle za sebou; a brzo začali naklusávat do Vůdcových

komnat první příchozí. Byli celí zaprášení, uřícení, hladoví a udýchaní, ale v jejich malých černých

očkách se zračil triumf z úspěšně splněného úkolu a jejich tlusté hnědé pysky sebou jen škubaly, a v

ústech se jim sbíhaly sliny v očekávání brambužinové hostiny, jež jim byla přislíbena.

Jak jeden každý z nich vcházel do posvátných prostor nejvyššího, postavil se před vůdcovským stolem

do pozoru, a aniž by si dal pohov, přešel rovnou k raportu o podmínkách vládnoucích v místě, ze

kterého se právě vrátil.

"Byl jsem na ostrově Wight," řekl jeden. Vrátil se jako první. "Nezjistil jsem nic mimořádného.

Všechna tamější města byla zničena během třetí světové války a nikdo se je nepokouší obnovit.

Krajinou se bezcílně motá pár zbloudilců se svým dobytkem a jinou havětí. Polovina z lidí ztratila při

útocích zrak, totéž platí pro jejich zvířata. Mimochodem, jedna z těch kravek měla tak loztomilý

růžky..."

"Tak dost!" vypěnil Vůdce, "to by stačilo. Další pán na holení!"

"Já navštívil Francii," řekl další zvěd. "Musím říct, že tato země vykazuje ještě větší škody než Anglie po třetí světové. Zhruba jedno město či městys z každých tří je v rozvalinách... Francie byla mezi

poraženými... vítězové se rekrutovali odněkud z východu a ta země se doslova hemží těmito cizími

dobyvateli, kteří tam jsou od konce války... vládnou tam... řídí školství... mají pod kontrolou výrobu...

prostě všechno... a nenechají ty Francouze vydělat skoro žádné peníze... dělají z nich veskrze nuzáky,

tím že jim většinu peněžních prostředků odeberou a nacpou si je do vlastních kapes... říkají tomu

komunismus... Francouzům se to ovšem příliš nelíbí... a já objevil několik tajných zbrojních továren,

které domácí odboj vybudoval v podzemí, nejsou však příliš efektivní, protože cizinci mají oči všude...

vůbec představují pro Francouze dost velké nepohodlí... obzvlášť tím svým společenským řádem a

pravidly... zavedli pravidla na všechno... pravidla jak chodit či běhat, jaké nosit oblečení a účes, či jak lisovat vinné hrozny a milovat se... pravidla jak spát a kdy vstávat a chodit do práce... pravidla jsou na všechno a zároveň na nic... francouzské obyvatelstvo vůbec není nadšeno z takového způsobu

života... přijde mi, že dávají přednost svým vlastním metodám, jak věci dělat... což se projevuje nejvíc ve výrobě vína a dětí... situace ve víně na Francouze doléhá obzvláště zle... cizinci zabavují z jeho

produkce to nejlepší a posílají to na východ... to je komunismus, hlásají... ale nadejde čas, ó můj

Vůdče, kdy se v té zemi buď něco semele, nebo tam nezbude žádný Francouz... ať tak či tak, dovolil

jsem si zaujmout stanovisko, že situace pro nás je příznivá..."

"Další!" zarazil ho Vůdce.

Gremlín s vychrtlou vizáží udělal krok vpřed a srazil podpatky. "Já procestoval Německo," řekl. "Ale té zemi teď říkají jinak... jmenuje se SNSR, Svaz německých socialistických republik... zvláštně poklidné

místo... samé městečko... ani stopa po nějakých velkoměstech... zdá se, že ten stát je řízený z nějaké

centrály dál na východě... země neutrpěla značných škod během třetí války... stála na straně vítězů...

lidi tam nejsou ani šťastní ani nešťastní, ale vypadají spokojeně... cizí činovníci jim přesně říkají, co mají dělat... jsou to makači... vybudovali spoustu podzemních továren na zbraně... jsou zdatní výrobci

zbraní a rafinovaní namíchávači mikrobových koktejlů... jakmile je vyrobí, jsou zbraně i kontejnery s

bakteriemi odeslány na východ... z jejich tajných kalkulací a depeší vyplývá - jak se mi podařilo zjistit -

, že mají v držení vynález, či spíše jejich vládci disponují vynálezem, jehož jediné bác je schopno zničit veškerý život v okruhu čtyř stovek mil... státní zřízení je cosi, čemu říkají komunismus, což ve výsledku znamená, že přerozdělování finančních prostředků má pod kontrolou hrstka vysokých hodnostářů...

tenhle SNSR, ó Vůdče, je místem, které poslouží dobře naší věci... efektivita jejich zbrojního průmyslu, mohu-li si dovolit vyslovit vlastní názor, dostatečně vyváží onu skličující skutečnost, že jejich

obyvatelstvo nebylo třetí válkou dostatečně zdecimováno..."

Vůdce si na kus papíru dělal poznámky.

"Další!"

"Já byl na Maltě," spustil další ze zvědů, mluvil pomalu a pompézně. "Rozumějte, na Maltě..."

"Děje se tam něco důležitého?" zeptal se Vůdce rázně.

"Víte..." lezlo ze zvěda jak z chlupaté deky, "tedy, jak bych to jen řek..."

"Má smysl o tom mluvit?" pronesl velmi tiše Vůdce.

Zvěd nebyl zase tak pomalý a pompézní, aby neviděl nebezpečí, když stálo před ním. "Ne," řekl

rychle, "nestojí to za zmínku."

"Další!"

"Já se vypravil do Řecka," řekl gremlín s obrovskou hnědou bradavicí uprostřed čela. "Nyní se to jmenuje ŘSR, Řecká socialistická republika... náš tunel - jak je vám, náš Vůdče, dobře známo - ústí do

jedné jeskyně na západním svahu hory Olympu a odtamtud jsem šel na jih čarokrásnými osamělými

horskými průsmyky, vlahými zelenými údolími..."

"To přeskoč!" vykřikl Vůdce. "K čertu s vlahýma zelenýma údolíma! Co jinýho jsi viděl?"

"Viděl jsem zemi," řekl bradavička, "která přišla ve třetí válce o polovinu všech obyvatel a měst... u mnoha z těch, co zůstali naživu, se vyvinula forma strašlivé nemoci, kterou nazývají ‚mokvající kůže'.

Četné přeživší samice - a toto, můj Vůdče, bych si dovolil uctivě vyzvednout jako nejzajímavější bod -

jsou sterilní následkem čehosi, co s nimi udělaly ty exploze. Další byly tak znetvořeny buď popálením

nebo mokvající kůží, že by se jich lidští samci stejně nedotkli ani desetimetrovou tyčí. Zaznamenal

jsem tudíž minimální aktivity v oblasti rozmnožování.

Cizí funkcionáři z východu se svými novými pravidly na způsoby stravování, přístup k práci,

přerozdělování peněz, žití i umírání jsou všudypřítomní... ta nová pravidla jsou velmi tvrdá, protože

Řecko patřilo ve třetí válce k poraženým... to Řekům ovšem nikdy moc nevonělo... mají silný odpor k

jakýmkoliv pravidlům... následkem čehož vzrůstá v jejich srdcích neklid a mezi lidmi se cosi šušká...

jenže cizinci jsou všude... zbrojařský průmysl je tam na ústupu..."

"Další," vyštěkl Vůdce.

"Já byl v Rusku," přihlásil se další gremlín, "a můj pane, to je Vám obrovská země... její ztráty za třetí války byly kolosální... bylo zabito třicet miliónů lidí a všechna velká města byla zničena... avšak, ach Vůdče, jak je to místo obrovské, bylo v něm očividně dost dalších humanoidů, kteří nastoupili a

zaujali místo těch, kteří byli zabiti... bylo již postaveno nové hlavní město, celá jeho polovina je v

podzemí... na jeho stavbě pracují dovezení cizinci... tamější vládci jsou velmi mocní... zdá se, že mají pod palcem Evropu... jedna za druhou proudí do země zásilky zbraní, strojů a kontejnerů smrtících

bakterií z těch zemí, nad nimiž mají moc... a dobré jídlo a víno... je tam komunismus, ó Vůdče... v jeho nejtvrdší formě, což znamená, že třída vyvolených, která si přisvojuje všechnu moc, vládne miliónům

slabochů... znamená to, že funkcionáři režimu dohlížejí na všechno... funkcionáři kontrolují masy...

funkcionáři dohlížející na funkcionáře kontrolující masy... funkcionáři hlídající funkcionáře dohlížející na funkcionáře kontrolující masy... funkcionáři hlídající funkcionáře dohlížející na funkcionáře

kontrolující další funkcionáře..."

"To přeskoč!" Vůdci povolily nervy. "K čertu se všemi funkcionáři."

"Mají v tom důmyslný systém," pokračoval gremlín-přeborník. "Zkuste si představit, náš veliteli, dort z mnoha vrstev sahající až ke hvězdám..."

"O jakém dortu to mluvíš?"

"Jen obyčejný plněný vrstvený dort, ó můj Vůdče... tedy, jak víš, každá vrstva je pod tlakem váhy

všech ostatních vrstev nad sebou... vlastní nátlak je ovšem v jednotlivých případech činěn pouze

jednou vrstvou, tou, která je bezprostředně nad onou, jež je stlačována..."

"Zkrať to! Mluv k věci, u všech oháněk!" vyštěkl Vůdce, který vážně nestačil věřit vlastním uším.

"Každá vrstva utlačuje vrstvu pod sebou jen o málo víc, než je utlačována ona sama... čím spodnější vrstva, tím větší útlak... vrstvy, které jsou nejbíže vrcholu, nemusejí snášet útisk skoro žádný a ta

úplně na vrcholu, co tomu všemu vládne, se nemusí obávat tlaku nikoho... jen nejspodnější vrstva

nemůže utlačovat nikoho dalšího... a u lidí, můj Vůdče, podobně jako u dortů, je nejnižší vrstva tou

největší..."

"Potom se komunismus," řekl Vůdce - právě se v tom začínal orientovat, "tak, jak ho praktikuje lidské plémě, velice podobá patrovému dortu."

"Ano," řekl zvěd, "komunismus je jako patrový dort."

"To by byl dobrý název pro písničku," zapřemýšlel nahlas Vůdce zapomínaje, kde je. "Nuže, pokračuj!

pokračuj!" vyštěkl po chvíli.

"Jsou tam, rozuměj v Rusku, můj Vůdče, zakopané ve stráních nejodlehlejších horských oblastí,

obrovské zbrojní komplexy... a na dnech vzdálených údolí a na nehostinných pláních severu umístili

sto tisíc ramp k odpalování raket s výbušnými hlavicemi... vysocí hodnostáři mají rudé frňáky... masy

obyčejných lidí se pohybují a pracují se zvláštní odevzdaností... v té zemi dosud přežilo bez úhony

mnoho miliónů lidí, což nám, mohu-li být tak troufalý a vyjádřit zde svůj názor, mírně řečeno, trochu

hatí plány... bude to fuška, všechny je zabít... na druhou stranu, jejich vládci nemají slitování... jejich plány jsou velikášské a lstivost nesmírná... a jejich zrak je chtivě upřený směrem na vzdálený západ...

to nám skýtá určitý příslib..."

"Další," řekl Vůdce, aniž by vzhlédl od svých poznámek.

Kupředu postoupil jeden gremlín skutečně drobného vzrůstu, který nemohl mít na výšku víc než čtyři

a půl palce, a spustil svůj přednes. Ze svých slov předl monotónní žalozpěv, jako to někdy dělají

duchovní, když za úplatu recitují modlitby v kostelích.

"Já měl, můj pane, převeliké štěstí podívat se na Kokosové ostrovy, ten osamělý skvost uprostřed

Pacifiku... skví se tam jako hrstka drahokamů vsazená do blankytného..."

"Nemelduj!" vybafnul na něj Vůdce. "Nejseš náhodou přehnaně skromný?"

"Domorodci si vzhledem ani chováním nezadali s brutálními lidoopy, a mému bystrému zraku neušlo,

že někteří mávali dlouhými oštěpy..."

"Dost!" zasípal Vůdce. "Vystřel odsud! Mazej vocaď a dej si pět podzemních koleček kolem glóbu přes Panamu, Austrálii a Indii. Snad tě to odnaučí chovat se jako bloud."

Drobeček byl vylifrován z místnosti a za chvíli už bylo slyšet pleskání jeho chodidel, jak se poslušně

vzdaloval chodbou pryč, aby podstoupil svůj dlouhý trest.

"Další!" řekl Vůdce.

"Já byl ve Spojených státech amerických." Řečníkův pravý roh vyčníval dýnkem jeho zelené buřinky.

Bylo zřejmé, že si klobouk v chvatu nasadil přes jeden z rohů, aniž by si toho všiml, a výsledek byl

komický, ač tak nějak smutný zároveň. "Tyhle USA, ty můj světe," spustil, "jsou tak rozlehlé a všechno se v nich míchá... v tom místě se pomíchalo všechno pod sluncem... bílé s černým, dobré se zlým,

řecké s německým, sluneční s ledovým, rozumné s nesmyslným... je tam trochu od všeho... velkolepý

lidský zvěřinec... mocný koktejl všech národů světa... avšak jsou v něm pořád hrudky a barman ho

nedomíchal... a tam jsem viděl... viděl, že třetí světová válka tam srovnala se zemí čtvrtinu všech

měst... viděl jsem, co z nich zbylo - kostry vysokých úzkých budov čnících k nebi jako dlouhé prsty na

ruce mrtvého obra... viděl jsem mnoho osleplých člověčenců... a ještě daleko víc se znetvořenými

popálenými obličeji... mnozí měli sežehnuté vlasy, obzvlášť na ženách to bylo patrné... nu a pak jsem

viděl ještě jednu zvláštní a, dle mého soudu, důležitou věc... ta zem je plná lidí, kteří zešíleli a nejsou schopni kloudné myšlenky... lidí, kteří se motají po ulicích, trpí samomluvou, kroutí hlavou, slintají

nebo divoce mávají rukama s úsměvem od ucha k uchu... zjistil jsem, že jsou to ti, kteří přežili útok

bakteriologickou zbraní, kterou nepřítel použil na jejich území... většina tomu padla za oběť, ovšem

někteří přežili - šílení a nepoužitelní... dle mých zjištění nebylo cosi v pořádku ve způsobu aplikace,

jaký nepřítel použil - jinak by ze všech obyvatel kontinentu musely zbýt jen mrtvoly nebo blábolící

magoři... jaké to vzrušující pomyšlení, ach Vůdče... namouduši, jak obrovsky vzrušující..."

Vůdce se na řečníka rychle podíval. "Tahle bakteriologická zbraň," řekl. "Co dalšího jsi o ní zjistil?"

"Ne mnoho, můj pane, snad jen to, že byla neviditelná... že spadla z nebe... že přišla jak tichošlápek...

že způsobila víc hrůzy než výbušniny... nicméně, že měla daleko k dokonalosti..."

"Vida-vida," zabručel Vůdce, "jsi poslem dobrých zpráv. Jen pomyšlení na možnosti takové zbraně mi vylepšilo náladu. Ano, vskutku... nuže, pokračuj, pokračuj!"

"Mám informace, že během třetí světové války bylo zabito dvacet jedna miliónů Američanů... a

přesto máme co činit s překvapivým faktem, že to u nich nevypadá jako u vítězů ani jako u

poražených... v zemi jsem nezaznamenal přítomnost žádných okupantů... domnívám se, že došlo k

patové situaci svého druhu, ze které vytěžil především nepřítel v Evropě, zatímco Američané z toho

vyšli s prázdnýma rukama... a nyní jsou samozřejmě zděšeni z vyhlídek na příští válku... armáda si

ovšem mne ruce... všude je shon a nová výstavba... v podzemí již mají pro lidi hotové celé komplexy

jeskyní a tunelů... zbrojařský průmysl se taky stěhuje pod zem... dle všeho mají v držení zbraň -

alespoň jsem je o tom slyšel mluvit -, která je mnohem ničivější než ta, kterou disponují jejich

oponenti v Evropě... to může, ale nemusí být pravda, poněvadž jeden by měl vzít v úvahu, že jednou z

vlastností Američanů je všechno hravě zveličit... nikdo je příliš nechápe... tuhle zvláštní a neposednou rasu, která se i v takto nebezpečné době věnuje záležitostem spojeným s vyděláváním peněz s tak

divokou náruživostí, že je nutné to vidět, aby jeden uvěřil... povýšili vydělávání peněz na smysl

života... jejich mozky jsou tím posedlé... tahle posedlost mamonem se u nich projevuje mnohem

silněji než u ostatních lidí v jiných zemích... každý svůj počin předem zvažují na pomyslných vahách

vůči hromádce zlaťáků... nemají času nazbyt, protože čas jsou peníze... trpí, když nemohou nic dělat...

dokonce i nyní, kdy stojí tváří v tvář akutnímu nebezpečí úplného vyhlazení, se masy nedokáží

odtrhnout od svého depresivního koníčka... jejich společnost díky tomu připomíná džungli... hlasy

několika rozumných a prozíravých jedinců v té zemi nikdo neslyší přes kravál cinkajících mincí... ti, co nashromáždili největší kapitál, ovládají většinu země... masám věší na nos bulíky, aby věřily, že si

vybírají své vůdce sami... ale tak to nefunguje... nebo když ano, nejhorlivější sběratelé mincí zvolené

zástupce brzy ovládnou..."

"K věci!" zařval Vůdce. "Kam, u všech rohatejch, míříš?"

"Mám na mysli toto, náš pane, armáda nedávno dokončila práce na ještě lepších odpalovacích

rampách... všechny jsou v podzemí a balistické střely jsou vysílány otvory v povrchu země... jejich

nálože jsou bezpochyby velmi mocné... brzy je budou schopni vysílat raketami v obrovských

množstvích a velkou rychlostí, a zasáhnout jakékoliv místo na světě pouhým stisknutím tlačítka...

avšak existují dlouhodobé spory o to, Vůdče nejvyšší, kdo bude mít na triku obsluhu tlačítek, a to je

přesně důvod, proč jsou chvíle, kdy u nich není nikdo, aby na sebe vzal z toho pramenící

odpovědnost... říkají tomu politika..."

"Jasně, jasně, pokračuj!" utrhl se na něj Vůdce. "A nebuď tak zatraceně ukecanej."

"Existuje dobrý důvod pro jejich porážku ve Čtvrté válce, můj pane... a sice ten, že v té zemi je nyní příliš mnoho lidí, kteří nemají sami dost fištrónu, aby se věnovali shromažďování mincí do vlastních

kasiček, a tak hlásají, že všechny mince by se měly stejným dílem rozdělit mezi všechny lidi... tuhle

myšlenku převzali od jistých cizinců... jako nápad to nezní špatně, ovšem jeho zastánci jsou kariéristi

a neznají slitování... jejich řady posledních pár let utěšeně rostou... sběratelé mincí jim jdou

vehementně po krku, ale zničit je se jim nedaří... jejich myšlenky jsou nakažlivé jako mor... a jako mor se šíří krevním oběhem národa... dostává se jim pomoci z ciziny... a až přijde čas příštího útoku,

vytvoří pro cizí zaoceánskou mocnost pátou kolonu... takže, ó můj Vůdče, uvnitř tý brambužiny je

červ..."

Vůdce netrpělivě zašvihal oháňkou. "Co s tím má, u všech ďasů, společnýho brambužina?" vyjel na gremlína.

"Vlastně nic, náš Nejvyšší..."

"Tak zavři zobák! Další!"

Dalším byl dost nepříjemný tvor s upjatým a samolibým výrazem.

"Nuže, já jsem navštívil Baleáry..." spustil.

"Další!" přerušil ho Vůdce.

"Ale já ještě..."

"Další!"

Do popředí nyní postoupil gremlín-přeborník s tváří rudou jako vlčí mák. Temeno jeho holé hlavy, s

výjimkou části pokryté miniaturní buřinkou, bylo ještě rudější a všude se mu začínala loupat kůže.

"Já byl v Indii," řekl, "nesmírně horkém místě zaplněném mnoha milióny přehnaně opálených humanoidů... a v té Indii, ó Vůdče, se věci daly do pohybu... země i její obyvatelé přečkali třetí válku téměř bez úhony... získali víc než ztratili, protože využili příležitosti, zatímco se ostatní velké národy hašteřily mezi sebou, a rozšířili své území na východ na úkor země, která si říká Čína... tihle Indové se jeví ve světě jako nová hybná síla... velmi rychle se učí umění války a tomu, jak využít svou moc...

před nějakým časem se mezi nimi objevil charismatický nový vůdce... prohlašoval o sobě, že je

potomek nějakého důležitého boha a, společně se svými následovníky - kteří tvoří většinu populace -,

vedl občanskou válku proti ostatním náboženským skupinám... jatka to byla, zdá se, tak příšerná, že

se mouchy živily krví po celý rok... charismatický vůdce se svými stoupenci za velkého nadšení

zvítězili... indická země, jež byla do té doby uskupením mnoha různých území s mnoha různými

etniky, se sjednotila do jednoho obrovského celku a stala se jedním národem... tento vůdce je vzýván

a uctíván jako bůh, a v tom tkví jeho síla... z toho pramení i síla země, kterou sjednotil... ten jejich vládce je kromobyčejně prohnaný a lstivý, jinak je to ale jen další z mnoha obyčejných osmahlých

lidských mravenců... já osobně jsem ho mnohokrát přistihl, jak se šťourá v nose, když měl za to, že ho

nikdo nevidí... to ovšem nemění nic na tom, že pod jeho vedením se ta obrovská země pozvedla,

abych tak řekl, ze svého umrlčího lože, na kterém ležela od svého zrození... povstala z popela jako

pták Fénix, plná energie a síly... objevila v sobě nově nalezenou sílu, jež je poplatná jejímu řízenému

sjednocujícímu fanatismu... po celé zemi vyrůstají obrovské zbrojní i jiné továrny... zruční opálení

muži usilovně kopčí a vylepšují zbraně vynalezené jinými národy... hemžící se davy ochotně a

fanaticky do úmoru dřou pro jejich vzývaného vůdce, a tak má dnešní Indie, jež byla ještě nedávno

jen souborem padavkových státečků, našlápnuto stát se dříve, než řeknete švec, skutečně světovou

mocností..."

"Pokračuj," řekl tichým hlasem Vůdce.

"Počátek té proměny se datuje ještě před třetí světovou válku... a Indie, místo aby se přímo zapojila do bojů zuřících v Evropě a v oblasti Atlantického oceánu, chytře vedla svoji malou soukromou válku

proti svým sousedům na východě... uvědomovala si, že přijde doba, kdy se bude muset bránit útoku

mocností kontrolujících Evropu... sledovala jejich plíživý pohyb napříč zeměmi ležícími na západ od

její hranice... a tak, říkám to znova, se během třetí světové rozhodla upevnit si své pozice na

východě... její říše, ó Vůdče, nyní sahá až k hranici s Čínou, se kterou je - pokud jsem mohl stanovit -

předurčena zformovat spojenectví a tak vytvořit mocný východní blok... momentální situace sice

nedává moc smysl... nebylo pro mne totiž vůbec lehké si udělat o tamní situaci jasnou představu,

protože vzdálenosti v té části světa jsou tak obrovské, území tak rozlehlá a slunce tak žhavé, že

ačkoliv jsem běžel jako o život a viděl či slyšel mnohé, bylo nemožné se dostat všude... ani nebylo

vždy lehké dát jednotlivé situace do rozumných souvislostí, když je rozdělovalo několik tisíc

uběhnutých mil... proto nemohu podat srozumitelnější shrnutí celkového stavu..."

"Budiž, ačkoliv je to otrava," řekl Vůdce. "Skončil jsi?"

"Ještě maličkost, šéfe, a sice toto. Až přijde ten velký a slavný den, kdy pomašírujem převzít vládu nad zeměkoulí, pak si dovolím hádat, že pro mnoho gremlínů se stane tahle Indie novým

domovem..."

"A co jako?"

"Tedy, můj Vůdče nejdražší, uctivě bych vyzdvihl skutečnost, že naše zelené kloboučky nesplní

požadavky ani na základní ochranu proti spalujícímu slunci... zmiňuji se o tom pouze pro případ, že

byste chtěl dojednat s továrnou na klobouky výrobu nového modelu - snad jakýsi druh helmy se

dvěma otvory, aby se jimi daly prostrčit naše rohy..."

"Nemám zájem," řekl Vůdce, přičemž si návrh pečlivě zaznamenal na kus papíru. "Další!"

"Já byl v Číně." Gremlín, jenž pokročil vpřed a pronesl tu větu, byl dobře stavěný, svalnaté postavy, kterou korunoval výjimečný pár rohů, a vzadu se mu vlnil dlouhý ocas. Jeho rohy byly jak padlý sníh, s

dokonalými hroty, mírně zahnuté a souměrné. Oháňku měl delší než tělo a na konci elegantně

stočenou zpátky do obloučku, což byla vždycky známka lepšího chovu. Bylo zřejmé, že jde o

mimořádně kvalitní exemplář, a jeho vlastnosti ho předurčily k cestě z nejdelších a nejdůležitějších.

Když předstupoval před Vůdce, stále ještě ztěžka oddechoval a lapal po dechu po všem tom úsilí,

které musel vynaložit, aby překonal vzdálenost čtyř tisíc kilometrů zpět z Číny.

"Čína," řekl, "je neobvykle veliká země obydlená človíčky žluté pleti... je to, můj Vůdče, země obrovské důležitosti, kde se věci konečně daly do pohybu..." Odmlčel se, aby zalapal po dechu.

"Nemohl jsem nezaslechnout postřehy svého kolegy týkající se Indie a chtěl bych říct, že totéž platí -

ačkoliv v menší míře - o Číně... poněvadž zde máme další zemi, které se daří rychle vymanit z močálu

nevědomosti a chudoby a povznést se do nebezpečných sfér velmoci... z tohoto hlediska nejsou

zdaleka tak pokročilí jako Indové, poněvadž začali celý proces později... až třetí světová válka jim

otevřela oči... v té válce byli napadeni ze severu a utrpěli velké škody... avšak pane, ta země je takové rozlohy a disponuje tak početnou populací, která je rovnoměrně rozložena po celém území, že

dopady útoku nebyly tak zničující, jako by byly v jiné zemi... zvláště proto, že nový rozprašovač

bakterií, který proti nim použil nepřítel, nefungoval příliš dobře... můj odhad je, že to odneslo

nějakých třicet miliónů tamních obyvatel... ale stále jich je hodně a ti, kdo přežili, se množí jako

krysy..."

"Jak se množí krysy?" zeptal se Vůdce. "Liší se to nějak od ostatních zvířat?"

"Ó ne, můj pane, jiné to není, jenom častější."

"A stejně, co mají krysy společného s Čínou?"

"Nic, Vůdče!"

"Tak dál, dál! A u všech oháněk, drž se svýho tématu!"

"Když se ve třetí válce stali terčem útoku," pokračoval atlet, "mělo to na Číňany nečekaný účinek...

tak silný a náhlý úder měl za následek jen to, co nezvládla žádná jiná válka v celé jejich historii...

vyděsila je až k jednotě... k národní jednotě, jíž bylo dosaženo za vlády a pod vedením jednoho

významného Číňana, který se zčistajasna objevil odnikud... abych byl upřímný, nechápu příliš příčiny

jeho úspěchu ani to, jak získal takovou moc nad ostatními lidmi, ale když jsem měl párkrát možnost

ho sledovat z těsné blízkosti, všiml jsem si, že je břitkého rozumu, kruté povahy a navíc disponuje

hlasem kouzelné kvality... jakýsi zlatoslavičí zpěvný podtón, který se zdál vycházet z ještě jednoho

hlasu uvnitř jeho hlasu... nikdy jsem neslyšel nic podobného a nedostává se mi slov, abych to přesně

popsal... byly chvíle, ach Vůdče, kdy slůvka jeho projevu nabývala zabarvení podivné hudby,

zneklidňující a překrásné... sám jsem se, přiznávám, nechal jednou..."

"Cože!" zařval Vůdce.

"No... že já sám," řekl gremlín s drobným zaváháním, "jsem byl svědkem, jak někteří lidi z toho vytržení upadli do mdlob, když ho slyšeli mluvit..."

"Tak to jo. Pokračuj!"

"Jakmile ho slyší, celé zástupy podléhají jeho kouzlu a mohu se pouze domnívat, že ti lidé cítí

podmanivost a neodolatelnost ve způsobu, jakým ten člověk mluví... je si samozřejmě plně vědom

této své schopnosti, a často mluví k masám pomocí složitých systémů bezdrátových reproduktorů,

díky nimž se jeho hlas dostává do každé ulice v každém městě i vesnici po celé Číně... vypozoroval

jsem, že když je o samotě, často si do chřtánu aplikuje nějaký bezbarvý sprej z růžového flakonu..."

"No tak k věci!" řekl Vůdce, a do paměti si rychle uložil posledně zmíněnou skutečnost.

"Tento vládce jeví takové vlohy k vládnutí, Vládče náš, že v zemi dochází k přerodu ve velmoc... téměř nevyčerpatelná pracovní síla je spoutána a plně využita... nové továrny vyrůstají jak brambužiny po

dešti a v odlehlých údolích vnitrozemí se budují tajné zbrojní komplexy, mnohé z nich v podzemí...

tato zem, dobrý Vůdče, je na vzestupu... není to sice ještě stát, se kterým se musí počítat, ale brzy se jím stane... a vedou se řeči o spojenectví s velkou indickou říší, ačkoliv zatím to nemá jasné obrysy..."

"Další!"

"Já byl v Brazílii..."

Slyšení nadále pokračovalo v podobném duchu.

"Já byl v Japonsku..."

"Já byl na Zanzibaru..."

"Já byl v Kanadě..."

"Já byl na jižním pólu..."

"Já byl na Tristanu da Cunha..."

Trvalo dlouho, než byla vyslechnuta všechna hlášení, až se nakonec postavil před Vůdce poslední ze

zvědů (ten, který se vypravil k sopečnému ostrovu někde v Pacifiku, jenže než tam stačil dorazit,

došlo na něm k erupci a celý ostrov se potopil).

"Vynořil jsem se v moři," řekl prostoduše. "Byly tam samý ryby..."

"Blbče!" vypěnil Vůdce. "Seš blbější než ty putštoci tam nahoře! Mazej vodsaď a dej se poklusem k severnímu pólu, a dřív než za deset let se nevracej!"

"Ale můj Vůdče, k severnímu pólu nevede žádný tunel," kroutil se viník, který znal, jako všichni gremlíni-přeborníci, podzemní síť tunelů nazpaměť. "K jižnímu pólu se dostanem, ale na sever cesta

není..."

"No tak si ji vykopej sám!" zařval Vůdce a chytil se rukama vzteky za rohy, "a už koukej zmizet!"

Bylo zřejmé, že Vůdce zjištění jeho zvědů příliš neuspokojila. Očekával, že třetí válka se na lidstvu

podepíše mnohem víc. Předpokládal zničení nejméně poloviny světové populace, ovšem nyní, když se

díval na počty mrtvých v každé jednotlivé zemi a celé to podtrhl a sečetl, viděl, že v konfliktu byla

zabita méně než desetina všech lidí. Byl zklamaný. Pociťoval značnou podrážděnost a rozmrzelost. A

nyní jeho malá černá očka bez víček klouzala po čtyřech dlouhých řadách zaprášených, unavených

gremlínů, kteří nadále postávali před ním.

"Nuže?" pronesl s nasupeným výrazem. "Běžte mi z očí!"

Gremlíni otáleli. Někteří z nich se pohnuli jakoby k odchodu, pak se zarazili, a všichni zůstali stát na svých místech; na tvářích se jim usadil vystrašený, prosebný výraz plný naděje.

"Ale Vůdče..." hlesl jeden téměř neslyšně.

"Tvůj příslib..." zašeptal další.

"O brambužinách..." řekl třetí.

"Z tvé vlastní..."

"Soukromé zahrádky..."

Nastalo ticho. Vůdce bojovně vysunul spodní pysk a zkoumavě se zadíval na své ruce.

"No dobrá," řekl náhle. "Přesuňte se do mé jídelny a tam budete obslouženi."

Gremlínští zvědové dychtivě jeden po druhém vypochodovali z místnosti, a když byli z dohledu,

Vůdce si nechal předvolat svého hlavního majordoma. "Uspořádej pro ně brambužinovou hostinu,"

poručil mu. "Ovšem nikoliv z mých osobních zásob. Podávejte jim plody ze sadů určených pro širokou

veřejnost, jen je malinko přeberte."

"Tak a je to," zamručel si pro sebe, když majordomus odešel. "Bylo by jistě obrovskou chybou, nechat je ochutnat mou vlastní sklizeň, páč by pak nechtěli žrát tu jejich." Opřel se pohodlně v křesle, složil ruce na vydutém panděru a zakabonil se.

KAPITOLA ČTRNÁCT

Roky plynuly. Dole pod povrchem vskrytu čekali gremlíni. Shora nepřicházely žádné známky nějakých

aktivit; zdálo se, že mezi lidmi na povrchu vládne klid. Ovšem Vůdce to neznepokojovalo ani za mák.

Věděl, že jeho čas přijde.

I stalo se, že v těch dnech prováděl Vůdce obvyklou inspekci v továrně na výrobu přísavných holínek,

když si náhle všiml mezi pracujícími gremlíny jednoho, který se od ostatních výrazně lišil. Na výšku

totiž neměřil ani jeden celý palec - šestkrát méně, než bylo mezi těmito tvory běžné. Vůdce se zarazil

a překvapeně na něj zíral.

"Hej," křikl. "Ty tam! Přistup ke mně." Přitom na mrňouska, který se celý roztřásl strachy, namířil ukazovák.

"Kdo prosím? To jako já?"

"Kdo jinej? Pojď sem."

Gremlín malého vzrůstu zdráhavě učinil několik kroků vpřed a zastavil v uctivé vzdálenosti od svého

Vůdce.

"Proč jsi tak malej?" zeptal se Vůdce.

"Já... já ani nevím, můj Vůdče," vykoktal ze sebe. "Já... vždycky jsem byl."

"No to jsou nám věci." Vůdce se odmlčel a pohladil si roh. "Jak zajímavé," řekl. "Cosi jako Pygmej."

"Ano, ó Vůdče."

"A tvoji rodiče byli taky tak malí?"

"Ó velmi."

"A je vás, tobě podobných, hodně?"

"Několik by se nás našlo, můj Vůdče."

Vůdce si něco zabručel a kráčel dál. Jakmile se ovšem vrátil do kanceláře, vydal nařízení, že je třeba

shromáždit všechny trpasličí gremlíny a dát jim příkaz, aby se neprodleně začali hromadně množit.

"Chci jich mít mraky," řekl. "Pro začátek stačí, když jich bude pár stovek. Krmte je kvalitníma brambužinama, ať jsou z nich pořádný chlapíci a něco vydržej. Chci jich mít hodně a co nejdřív, mám

pro ně totiž práci."

Minulo deset let.

A pak dalších deset, a shora stále ani náznak, že by si lidé zadělávali na nový problém. Vůdci začínala

docházet trpělivost. Bylo to už zatraceně dlouho, co jeho oddíl gremlínských špehů slídil na povrchu,

aby zjistili, co se mezi lidmi děje. To bylo nedlouho po třetí světové válce, není-liž pravda? No ovšem, bylo. A kolik z jeho plánů se od té doby mohlo realizovat. Ano, uvažoval, zatímco se vyvaloval ve své

obrovské kanceláři a zamyšleně přemísťoval brambužinové plody z ošatky na stole do své vůdcovské

papuly, takových krásných plánů a zatím - skutek utek. Jsem zvědav, co tam nahoře dělají teď. Je čas

se jim podívat na zoubek. Ale ne, pomyslel si, ještě jim dám trochu času. Něco už visí ve vzduchu.

Čekal dalších dvacet let, a pak už nedokázal svoji zvědavost ovládnout. Ihned tam vyšlu generální

inspekci, rozhodl se. Jenom doufám, že se nestalo nic, co by z nich učinilo trvale mírumilovný občany.

Bože můj, to bych nepřežil.

Rychle si k sobě povolal tentokrát ne gremlíny-přeborníky, nýbrž trpasličí gremlíňousky, ty divné,

palec vysoké tvorečky, kteří se v mezidobí zdatně pářili a množili dle Vůdcova výslovného pokynu. Pět

set jich nyní nastoupilo do jeho kanceláře a v očekávání se postavilo do pozoru před jeho stolem, a

jak vcházeli dovnitř, smekali jeden po druhém zelené buřinky a hluboce se Vůdci ukláněli. Jejich

nervózní obličeje nesly stopy rozrušení a strachu.

Vůdce jim věnoval povýšený pohled a zamračil se. "Mám pro vás důležitý úkol," řekl. "Všem vám přikazuji, abyste se neprodleně vydali na povrch mezi lidi. Přikazuji vám rozptýlit se po všech zemích

světa a stát se mojí tajnou službou!"

Zakrslíci s úzkostí pohlédli jeden na druhého.

"Vybral jsem vás," hřímal dále Vůdce, "kvůli vašemu absurdně malýmu vzrůstu. Když se budete jen trochu snažit, nikdo tam nahoře, kam odcházíte, si vás nevšimne, a tak se budete moci nepozorovaně

vplížit na nejutajenější místa a odposlechnout ty nejtajnější projekty lidských plánovačů. Od každého

z vás si vždycky prvního každého měsíce vyžádám zevrubné hlášení i s podrobnostmi o tom, co jste

viděli a slyšeli. Samozřejmě si uvědomuji, že není ve vašich silách, abyste mi sem pokaždé přinesli své

zprávy osobně. Tím byste polovinu drahocenného času ztratili cestováním. Proto jsem zařídil, aby

vám nejrychlejší z mých gremlínů-přeborníků sloužili jako poslíčci. Každého prvního v měsíci je

naleznete, jak na vás čekají v ústích tunelů na povrchu. Předáte jim své poznatky a oni vám výměnou

doručí měsíční zásobu brambužin z mých vlastních plantáží..."

Jakmile trpasličí gremlíni uslyšeli slovo "brambužiny", radostně vykřikli a dali se do svého hopsavého tanečku, se svým věhlasným stravovacím popěvkem na rtech, které si mezi verši hladově olizovali.

Potom se rozprchli každý na jiné místo na povrchu zeměkoule.

Uběhl měsíc a nejrychlejší z gremlínských přeborníků se začali vracet s hlášeními od nových tajných

služeb, a Vůdce - v náladě hladovce, který se chystá spořádat chutnou krmi - se pohodlně uvelebil ve

svém křesle a jal se prokousávat množstvím vzrušujících dokumentů, jež se mu hromadily na stole.

Četl v tichosti, přerušované jen občasným skřípavým smíchem, který mu vyšel, když ho pobavila

nějaká obzvlášť pikantní špionážní informace. A jak tak probíral jedno hlášení po druhém, začala se

mu před očima zhmotňovat představa, jak se teď daří těm lidským šílencům nahoře.

Naneštěstí jeho zvědové neměli příliš jasno v tom, který z lidských národů nyní hraje prim. Podle

jejich vlastních slov to však vypadalo, že armády tří hlavních velmocí na sebe míří přes celou

zeměkouli; první z nich, Rusy ovládaná Evropa, druhá, severoamerický kontinent, a třetí, společné

impérium Indů a Číňanů zahrnující i Japonsko. Vůdce měl pochyby ohledně jedné záležitosti, o které

došlo několik vzájemně si odporujících hlášení, z nichž jedno s určitostí oznamovalo, že Ruskem

ovládaná území zahrnují velkou část Jižní Ameriky. Ovšem celkový dojem byl takový, že na povrchu

existují pouze tři hlavní mocenská uskupení a jejich konkrétní územní hranice nehrají zase až takovou

roli.

Četl dál, zprvu o atomové bombě, o níž se zprávy z větších zemí rozcházely nepatrně. Vypadalo to, že

tři hlavní mocnosti udržely jedna s druhou krok, co se týče vylepšení účinnosti bomby samotné. Zvěd,

jenž měl na starosti severoamerický kontinent, uvedl, že tamější bomby připravené k odpalu mají tvar

mohutných válců tvaru klobásy, s pláštěm z blyštící se oceli a nějakých sto padesát stop na délku. Byly

uskladněny v podzemí hned vedle odpalovacích zařízení a tento zvěd slyšel, jak se jistí američtí

generálové holedbají, že jedna jejich bomba by mohla zničit oblast velikosti šesti set čtverečních mil,

a kdyby bouchlo sedm nebo osm stovek takových najednou dle určitého vzorce, snadno by vymazaly

z mapy stát velikosti Německa či Francie. Prozatím zvěd napočítal sto dvacet tři utajených

podzemních odpalovacích ramp roztroušených po celé Severní Americe. Na základě podkladů bylo

usouzeno, že každé z těchto zařízení pojme skladem nejméně sto kusů bomb. Zvědové, vracející se z

obou zbylých velmocí, Rusoevropy a Indočíny, popisovali zhruba podobný stav věcí.

Vůdce si radostně odfrknul a začal si pročítat hlášení zabývající se biologickými zbraněmi.

V tomto oboru bylo nad slunce jasné, že lidští vědci nezaháleli a pilně se věnovali svým úkolům.

Američané, tak se alespoň psalo v hlášeních, vyvinuli vysoce nakažlivý typ viru obrny, zatímco na

druhé straně Rusové úspěšně namnožili jeden druh viru meningitidy, který měl být podle nich daleko

účinnější než kterýkoliv jiný. Oba dva tyto národy se až donedávna věnovaly pěstování mnoha

vlastních speciálních kultur mikroorganismů v obrovských podzemních nádržích a hotový produkt byl

následně uložen do skleněných soudků, které pak byly uchovávány za přísně hlídaných teplot. A

konstruktéři se předháněli ve vývoji spousty malinkých a úžasně rychlých letadýlek, schopných letět

ve skupinových formacích nad vybranou oblastí, aby v danou chvíli za letu ze svých podbřišků

rozprášily smrtonosné bakterie.

Autoři zpráv však jednohlasně dodávali, že celá myšlenka rozprašování bakterií je naneštěstí již

zastaralá, poněvadž v poslední době doznal velkých pokroků vývoj virových vakcín a očkování proti

bakteriím. Když Američané zjistili, že Rusové se chystají použít vir meningitidy, a Rusové, že

Američané mají plné kádě živé obrny, oba státy urychleně plošně naočkovaly své obyvatelstvo nejen

proti těmto dvěma nemocem, ale i proti mnoha dalším. Tou dobou už totiž existoval účinný způsob

očkování proti všem známým lidským chorobám.

A to byl přesně ten moment, kdy indicko-čínské konsorcium vypálilo svým dvěma rivalům rybník. Ve

zprávě rozvědčíka operujícího v oněch končinách se popisovala skutečnost, jež více než

kompenzovala neuspokojivé závěry na toto téma, ke kterým dospěli zvědové v Americe i Rusoevropě.

Ve zprávě se hovořilo o tom, jak indičtí vědci společně se svými čínskými kolegy dospěli hned na

začátku k závěru, že nemá smysl ztrácet čas výzkumem nemocí člověku již známých. Rozhodli se, že je

potřeba zaměřit se na objevování takových druhů bakterií či virů, které by vyvolaly lidmi dosud

nepoznaná onemocnění. Tím způsobem by se dostali k držení zbraně, vůči níž bude nepřítel

bezbranný za předpokladu, že její pravá povaha bude udržena v tajnosti.

Vládcové tohoto mocného impéria tuto myšlenku nadšeně podpořili a vydali - dle slov autora zprávy -

příkazy v tom smyslu, že veškerý výzkum jejich vědeckých týmů bude v každém směru

upřednostňován. Výsledkem bylo, že mnoho tisíc těchto chytrých magorů se již několik let podílelo

na nejvelkorysejším vědeckém projektu v celé historii lidského lékařství. Od začátku jim byly

poskytnuty neomezené prostředky. Ve vší tichosti pro ně byly vybudovány nekonečné řetězce

prostorných, skvěle vybavených podzemních laboratoří. Pro své pokusy měli zajištěn stálý přísun

lidského materiálu z politických i jiných věznic. Těmto vědcům se ze strany jejich nadřízených politiků

dostalo všemožné motivace, ať již v penězích či uznání; po pravdě, dostávali na svá soukromá konta

obrovské sumy peněz jako kompenzaci za to, že musí pracovat v utajení a - k jejich velké smůle - bez

nároku na slávu.

Po mnoho let se tato ctihodná skupina obyvatel lopotila a prováděla pokusy mezi svými baňkami,

křivulemi, mikroskopy a miskami bujících kultur. Podařilo se jim namnožit množství různých

smrtelných bakterií. Líným virům dokázali změnit povahu na prudkou a plnou elánu. Dokonce se jim

podařilo zkřížit jisté druhy virů, u nichž byla prokázána vzájemná sexuální přitažlivost. Přinutili dosud stabilní organismy projít neuvěřitelnými mutacemi. Provedli milión různých testů na miliónu

pokusných vězňů, a pak to probírali na konferencích, vyměňovali si o tom informace, dávali své

moudré hlavy dohromady a dělali tisíce dalších věcí v naději, že objeví onu novou zbraň, která jim

dosud unikala. Jenže přes všechno úsilí a metály navíc za úspěch, a přes nepochybné vlastenectví a

spalující touhu vypěstovat toho mocného zabijáka, se experimentátorům nepodařilo objevit ten

jediný smrtonosný mikrob, který by uměl zabít lidské tělo a zároveň by byl od základu jiný než ty,

které lidstvo již zná. Jinými slovy, nepodařilo se jim objevit vir, jenž by byl imunní vůči tehdy známým způsobům očkování.

Ale potom k tomu náhle došlo. Je to přesně devět let - psal ve svém hlášení zvěd -, kdy vynikající

mladý čínský bakteriolog, člen vědeckého útvaru umístěného na malinkatém ostrůvku Šakoto-šo u

pobřeží Tchajwanu v Čínském moři, čirou náhodou učinil objev, že vzácná hlubinná ryba - známá pod

názvem Piscortes vulmen - bývá často postižena zvláštní formou nějakého mozkového onemocnění.

Výzkumník si se zájmem povšiml, že jakmile rybka onemocněla, zmocnily se jí divoké přerušované

konvulze, po nichž nevyhnutelně následovala smrt provázená záchvatem zběsilého zmítání. Mladý

vědec úspěšně izoloval virus, který byl příčinou onemocnění, a ihned ho injekčně aplikoval jednomu z

pokusných vězňů. Žádná odezva. Pravda, žádnou ani neočekával, poněvadž viry a bacily, působící

zdravotní problémy ve světě ryb a plazů, obvykle nedokážou zapůsobit stejně i na člověka.

Předmětem pokusu byl zdravý mužský jedinec středního věku s nápadně žlutou kšticí a světlým

huňatým plnovousem, a ačkoliv zůstal následující týden pod přísným dozorem, nezdálo se, že by jevil

nějaké příznaky onemocnění.

Uplynuly zhruba dva týdny, když mladý bakteriolog při velké vizitě procházel kolem řady klecí s

pokusnými lidmi. Když míjel blonďákovu klec, všiml si, že jeho pacient se chová poněkud zvláštně.

Seděl na bobku na zemi v rohu klece a mechanicky otevíral a zavíral ústa. To bylo vše, co dělal. Ale

stačilo to, aby mladík bleskurychle usoudil, že nový virus se má přeci jen trošičku k světu. Vyvodil si, že právě objevil dosud neznámý vir, který je nejspíš schopen zaútočit na člověka stejně jako na rybu.

Skutečnost, že příznaky záchvatu byly mírné, vědce příliš nevzrušovala. Stačilo, že k záchvatu vůbec

došlo.

Urychleně nechal toho člověka zabít a vzorek jeho mozkové tkáně poslal k rozboru na pevninu spolu s

příslušnou zprávou. Dostalo se to na stůl týmu čínských genetiků, kteří se chopili nového viru a - když

se jim potvrdilo, že v dané formě nepůsobí u lidí nic víc než lehké mozkové příhody - podrobili ho sérii pokusů ve snaze nechat ho náležitě zmutovat. Nějakou dobu se jim příliš nedařilo. Jednoho dne však

vystavili vir určitým radioaktivním prvkům.

Když se s pokusem započalo, byli přítomni tři čínští genetičtí inženýři. Dva měli na starost vlastní

pokus, třetí byl jako pozorovatel. Uběhla ani ne hodina práce na experimentu, když tu náhle, tak

náhle, že ani neměli čas vyběhnout z místnosti a zavolat pomoc, všechny tři zachvátil hrozivý zánět

mozkových blan, začali mluvit z cesty a divoce pobíhat po laboratoři. Přitom rozbíjeli zařízení,

vyřvávali nesmyslné bláboly, jeden druhého se pokoušeli pokousat a ve strašných záchvatech se váleli

po podlaze. Během dvaceti minut bylo po nich.

Tak dramatické byly okolnosti - psal zvěd -, za jakých byl ten významný objev uskutečněn. Zjistilo se,

že je-li vir nalezený v mozku vzácné hlubinné rybky Piscortes vulmen izolován a vystaven speciální

radioaktivní kúře, nepředvídaně zmutuje, takže se z něj stane mikrob neobyčejné dravosti, příčina

nového děsivého onemocnění u lidí, nemoci daleko smrtelnější než všechny, které byly dosud

objeveny. Následné pokusy na lidech ukázaly, že vir vstupuje do těla chřípím, a tak přes horní cesty

dýchací útočí přímo na mozkovou tkáň. Také prokázaly, že nemoc je vysoce nakažlivá; když byl

například, jako součást jednoho experimentu, nakažený jedinec umístěn mezi stovkou zdravých lidí

ve výběhu pod širým nebem, všichni do jednoho začali jevit známky choromyslnosti a za několik

hodin byli mrtví.

Přirozeně, dalším krokem bylo vyrobit vakcínu proti této nemoci, jenže z nějakého důvodu se to

nedařilo a dodnes se tento projekt nepovedlo dovést ke zdárnému konci. Přesto přese všechno byly

vydány rozkazy k masové produkci nového viru, jeho uložení do fyziologického roztoku a v

současnosti se to má tak, že již byly vyrobeny milióny galonů a uskladněny ve skleněných soudcích v

klimatizovaných podzemních prostorách pod celou indo-čínskou říší.

Mezitím indo-čínští vládcové rozhodli, že nákaza by měla zavítat na nepřátelské území formou

neviditelné bakteriální mlhy, či přesněji řečeno mlhy plné virů. Byla budována celá letka gigantických

létajících strojů na atomový pohon, jejichž budoucí úkol je distribuovat mlhu, a tyto stroje budou

pomocí dálkového ovladače kvapem vysílány na návětrnou stranu kterékoliv vybrané oblasti, kde

budou kmitat sem a tam a vypouštět do ovzduší virovou mlhu, kterou pak vítr odvane do vnitrozemí

daného státu.

Zpravodajské hlášení o indicko-čínském impériu končilo následujícími slovy:

"Dozajista stojí za povšimnutí, můj Vůdče, že kdyby byli tito lidé okolnostmi donuceni použít tuto

bakteriologickou zbraň dříve, než se jim podaří vyvinout patřičné protilátky, pak je více než

pravděpodobné, že se jim to vymkne z ruky a tak jako jejich protivníky, zabije to i je; poněvadž ten

virus je smrtelný a nesmírně nakažlivý."

Vůdce pozvolna položil zprávu na desku stolu. "Tohle," řekl si v duchu, "jsou zatím ty nejlepší novinky.

Báječné zprávy. Prostě nádhera."

Na chvilku ponechal svůj mozek, aby se zaobíral příjemnými možnostmi, jaké skýtala budoucnost, pak

si odfrknul, malinko se zavrtěl ve své židli a znovu se pustil do pročítání hlášení z ostatních zemí. Jak zjistil, nebylo v nich nic, co by ho v nejmenším znepokojovalo. Čím déle četl, tím víc se v něm rozléval pocit štěstí.

KAPITOLA PATNÁCT

Uběhlo šest měsíců, a když se rok s rokem sešel, jednoho dne se náhle rozeznělo vzdálené dunění,

rachot a hřmění mocných explozí na povrchu.

Nadšení gremlínů nebralo konce, protože jak naslouchali, postávali v ulicích a špicovali uši, přicházely další exploze, každá další byla hlasitější než ta předtím, a zdi jejich podzemních tunelů se začaly chvět, poprašek suché hlíny padal ze stropů a gremlíni cítili, jak se jim země pod nohama lehce chvěje.

Dotknout se stěny rukou znamenalo ucítit vibrace světa, jako by se celá planeta, ta stará znavená

planeta Země, jen s námahou otáčela na rezavé ose.

Na druhý den hřmění a rány přerostly do ohlušujícího přerušovaného řevu, a ačkoliv teď gremlíni

nemohli slyšet jeden druhého, ačkoliv mnoho z nich chodilo s prsty v uších, ačkoliv se podlahy a

stropy jejich příbytků a chodeb třásly jak osiky, ačkoliv se v hliněných zdech objevily veliké praskliny a ačkoliv se na jednom místě Severoatlantické třídy začalo stropem dovnitř vlévat a šplouchat moře

tolik, že si oprava vyžádala devíti set gremlínů a tří hodin práce, ačkoliv existovala velká

pravděpodobnost, že se na ně kterýmkoli okamžikem celý jejich podzemní svět zřítí, přesto gremlíni

tančili v ulicích, smáli se a halekali, častovali se navzájem herdami do zad, tahali jeden druhého za

rohy i za oháňky, vyhazovali své zelené buřinky vysoko do vzduchu a radostně hulákali: "Zas to

rozbalili! Tohle je jejich konec!"

"Komu teď patří zeměkoule?" volali, zatímco skotačivě pobíhali tam a zpět ulicemi.

"Jo, kdo je na ní pánem? Přece my!"

"A co se stalo s tou pašáckou lidskou rasou?"

"Čas se jí naplnil!"

"Velikej den, ten velikej a slavnej den se blíží!"

"Sláva vůdci!"

"Sláva tomuhle dni!"

"Sláva slavnýmu Vůdci!... a slavnýmu dni!"

"Hurá našemu báječnýmu a slavnýmu Vůdci!... skvělýmu a slavnýmu dni!... Třikrát hurá, hurá, hura!"

Pobíhali ulicemi, tančili na stropech hlavou dolů, přivolali své fifinely, aby si skočily s nimi, a fifinely s sebou přivedly fidlátka a veškerá ta podivná populace podzemního světa tančila a skotačila a

skandovala své popěvky a mužští gremlíni popíjeli brambužinový džus ze svých buřinek.

Davy se jich shromáždily na široké hlavní třídě a zůstaly stát před vchodem do Vůdcova doupěte jako

projev své oddanosti. Vůdce se však neukázal. Stál s rozkročenýma nohama, rukama svíral svoji

oháňku, zornice očí bez víček obrácené dovnitř hlavy, takže bylo vidět jen bělmo. Stál docela klidně a

se zvláštním zaujetím naslouchal, jak rámusí a lomozí exploze nahoře. Ze stropu se uvolnila hrudka

hlíny a dopadla mu na rameno. Nevšímal si toho. Na stěně za jeho stolem se objevila drobná

prasklina; ale nevšímal si ničeho, poněvadž si právě, překypuje radostí, představoval obrazy hrůzy a

devastace, které se momentálně odehrávaly pár metrů nad jeho hlavou.

Okem své představivosti uviděl na nebi jasné žhavé záblesky, vybuchující v pečlivě propočítaných

vzorcích po celém jednom kontinentě a spalující na něm vše živé i mrtvé. Viděl pevniny vypálené na

troud, takže z nich vymizel život i vegetace. Potěšeně sledoval vichry, které následovaly po vlně horka

a udeřily na města, z nichž poté nezůstal kámen na kameni, rozfoukávaly městečka jako domečky z

karet a místo vesnic po nich zůstávaly je ledabyle poházené hromádky kamení. Viděl, jak salva za

salvou dlouhatánské tenké rakety tvaru topolů opouštějí odpalovací zařízení na východní polokouli,

stoupají do stratosféry a řítí se přes půlku světa rychlostí pěti tisíc mil v hodině; viděl, jak padají

kolmo dolů, a tam vybuchují - nad každým evropským velkoměstem jedna; sledoval to představení

bouchacích kuliček a jak se po každé explozi objevil obláček smrtící virové mlhy, který se chvíli vznášel a potom pomalu klesl na hlavy těch pod sebou. Nemohl se vynadívat na gigantické létající stroje,

kterým se z břicha valila mlha, jak si ladně poletují tam a zpět nad západním pobřežím Ameriky, kde z

moře na pevninu fičely větry, a úplně nejvíc ho blažil pohled na nekonečný příval jaderných hlavic

odpalovaných ze všech pozemských kontinentů, které nejdříve nabíraly výšku a pak se vydávaly za

svým předurčeným cílem. Ve stratosféře teď bylo rušno.

V myšlenkách si dopřál luxus cesty kolem světa za deset minut, zastavuje krátce na každém

kontinentě, aby potěšil své oči záblesky explozí, jejichž třeskot byl hudbou pro jeho uši. Navštívil

velkoměsta a sledoval, jak se mrakodrapy pozvolna naklánějí a hřmotně padají k zemi v oblacích

prachu. Byl u toho, když na obyvatele aglomerací sestoupila virová mlha a mikrob si našel cestu k

jejich mozkové tkáni, viděl, jak zastavují, rozhlížejí se divoce kolem a nekontrolovaně rozhazují

rukama, vykřikujíce bláboly a pobíhajíce sem a tam ulicemi v záchvatech strašného šílenství. Viděl

plné ulice hulákajících, poskakujících a nesporně dementních mužských a ženských příslušníků lidské

rasy a byl svědkem, když velmi záhy poté jak mouchy padali k zemi, jeden po druhém, svíjejíce se v

křečích na černých vozovkách, pak svíjení ustávalo a oni umírali tam, kde zrovna leželi.

Byl při tom, když města zasáhl vše spalující poryv horka z atomových zbraní, a vycházkovým tempem

se potuloval mezi hromadami mrtvých lidí táhnoucích se jako podivná dekorace podél cest. Viděl

napůl mrtvé lidi, jak si drží sežehlé obličeje ve spálených dlaních, a někdy, když měl obzvlášť štěstí,

mohl sledovat jejich roztavené oči, jak jim malými cirůčky bledé tekutiny stékají po tvářích jako slzy.

Pohledem své představivosti uviděl ty osleplé a nahé pány tvorstva, jak zmateně pobíhají po ulicích,

kůže na jejich ugrilovaných nahých tělech připomínala pomačkaný hnědý sáček, a někteří se rozbíhali

s pažemi nataženými před sebou, aby pak naráželi do zdí, škobrtali o těla na cestách a zůstávali ležet,

kde upadli. Úplně jasně slyšel ty pronikavé hlasy ječících hominidů.

Svět skýtal všude stejný obrázek, a když se ho Vůdce nabažil, zdráhavě povolil své mysli, aby se vrátila do reality jeho komnat. Ano, pomyslel si, jak tam stál v kulise zvuků vzdálených explozí, no ovšem,

musí to být tak, jak jsem to viděl. Bezpochyby je to přesně tak, jak jsem to nahoře právě viděl. Možná

dokonce o oháňku horší. Vsadim se, že jo. "A zkrátka a dobře," promluvil už i nahlas, "už se to konečně děje. Konečně se to včechno, všecičko, vše nádherně děje, u rohatýho, jaká to krása! Budiž

ten cvokhaus pochválen!" Zaplavil ho pocit neskonalého štěstí, jeho štěstí vskutku neznalo mezí.

Luskl prsty a hopsavými kroky - jedna dva tři čtyři - se jako rozverný klokánek přemístil ke svému

stolu, vzal si z ošatky jednu brambužinu, vyhodil ji rozpustile do vzduchu a pokusil se ji v letu chytit do tlamy. Přistála mu na oku. Zahihňal se tomu a zkusil kousek znovu. Tentokrát úplně minul, a tak se s

veselou bezstarostností chopil rukama celé ošatky a vyhodil do vzduchu celý její obsah. Zralé plody

dopadaly a rozprskávaly se mu všude po nastavené tváři, nicméně jeden z nich mu - zcela

nevyhnutelně - zaplul do otevřené papuly a on se smál, pak se zakuckal a znovu se začal smát, otřel si

obličej pijákem a křikl na služebnictvo, aby servírovalo další brambužiny. Vůdce byl ve skvělé náladě.

Jak tam tak stál a zamyšleně vybíral brambužiny z nové ošatky na stole, více než kdy jindy se nechal

opájet svými myšlenkami. Čekal s hlavou malinko na stranu a ušima nastraženýma, aby mu neuniklo

ani jedno prásknutí na povrchu, a potom, když se ozvalo známé žuchnutí, udeřil vší silou sevřenou

pěstí do stolu a zařval: "Dvě města jednou ranou a půl míče mrtvol k tomu!"

Když se ozvala další rána: "Pět měst a milión škvarků!"

A po další zvolal: "Deset tisíc domů, padesát tisíc rozdrcenejch pod nima!"

Po každé explozi zařval výsledky, přičemž vždy mlátil pěstí do stolu.

"Dvacet pět tisíc roztavenejch očních bulv!"

"Milióny tělíček kauterizovaných horkem... všechny během jedný vteřiny!"

"Á, další pán na holení! He! He! O další meloun míň!"

"A teď!" řval z plných plic, nechávaje se celou věcí stále víc unést. "A teď," řekl hlasem, který náhle ztlumil do zlověstného šepotu, "v nějakém městě... v tomto okamžiku je tam půl miliónu živých lidí, zdravých lidí, kteří žijí, dýchají, myslí a mluví" - vyčkal další exploze - "a teď jsou kaput!" zaječel.

"Někde na druhém konci světa si žije svým životem malé městečko..." opíral se oběma rukama o

desku stolu a šeptem odříkával, "bylo jednou jedno malé městečko o dvaceti tisíci duších... a v tomto městečku se deset ženských dnes chystá rodit... nejméně dva zamilované páry dnes budou mít

svatbu... pět set dvojic se dnes večer spolu pomiluje... a zatím, jak tady mluvíme, jsou všichni stále

ještě naživu a plni naděje... ale jen ne tak zhurta... už to přichází, už je to tady... jen počkejte..."

Ozvala se exploze. "Ha, tu máš čerte kropáč! A kampa se to všichni poděli?... kdepa je jim konec?...

zkouší chytit poslední dech pod haldou kamení... nebo snad leží na ulici, obličeje seškvařené do

rudohněda... ječí jako o závod... a umírají."

"No ne, a je tu další!" zařval hromovým hlasem. "Kolipa to bude tentokrát? Stovky tisíc určitě... a když to hapalo, copa vlastně všichni dělali?... jakým bohulibým činnostem se věnovali v ten konkrétní

okamžik, když to bouchlo... někteří počítali prachy... jiní se cpali kravským masem a brambůrkama...

další si dávali čouda... byli tací, co se zrovna něčemu smáli... lili do sebe vodu, či ji právě s díky

odmítali... mnozí si lebedili ve vaně... spousta jich někam chvátala... zápasili se svými tkaničkami...

jedni se chvástali... druzí brali pilulky na zdraví... a teď jim všem zvoní umíráček... nebo hrana..."

Potom se Vůdce zničehonic svou hrou unavil a obešel stůl ke křeslu, pohodlně se do něj zabořil a

počal spřádat plány pro nejbližší budoucnost.

Šest nekonečných dní a nocí se mu nad hlavou ozýval lomoz vybuchujících bomb.

A potom zavládlo ticho.

Vůdce si ticha povšiml, vzhlédl od své práce a naslouchal.

Pak pečlivě odložil tužku na desku stolu, odstrčil židli dozadu, postavil se, přešel doprostřed místnosti, tam se zastavil, klidně stál - hlavu malinko nakloněnou k levému rameni - a znovu se zaposlouchal.

Náhle se rozhostilo hluboké ticho.

KAPITOLA ŠESTNÁCT

Vůdce nyní posedla nesmírná netrpělivost. Nemohl se dočkat, až bude na povrchu a uvidí, co se tam

stalo. Chtěl si najít nějaký pahorek, shlížet na ten nový prázdný svět a mít jistotu, že vláda lidského

zvířete skončila. Měl v úmyslu tam postát a nechat se zaplavit pocitem, že všechny ty kontinenty a

státy na nich, veškeré ty louky a lesy a zvlněné pláně, všechna horstva a úrodná zelená údolí, všechny

ty nekonečné míle území nyní zejí prázdnotou, nikým neovládané, a to vše si teď může nabrat plnými

hrstmi. Přepadla ho nesmírná touha se co nejrychleji vypravit nahoru, ale uvědomoval si, že nejdříve

musí vydat poslední pokyny pro velkolepou migraci jeho druhu směrem vzhůru.

A tak aby se uklidnil, uchopil pevně své dva rohy a prudce s nimi zatřepal nahoru a dolů, jako by

míchal koktejl. Udělalo se mu z toho nevolno a zatočila se mu hlava, ovšem jeho nadšení to dokázalo

okamžitě zchladit. Vzápětí vydal befél, že se všichni gremlíni mají shromáždit v největším sjezdovém

sále, aby si vyslechli jeho poslední podzemní proslov a obdrželi konečné pokyny.

A byli tu opět, sbíhali se ze všech temných koutů světa, a když bylo shromáždění kompletní, na

pódium vkráčel Vůdce a řady gremlínského občanstva okamžitě ztichly.

"Náš slavný den je zde!" vyštěkl náhle.

Tento výrok se stal signálem k dlouhotrvajícímu potlesku a spoustě pokřikování, dalšímu potlesku,

provolávání slávy, pískání na prsty a vyhazování buřinek do vzduchu. Vůdce stál a čekal, až vřava

pomine, a když se konečně dav uklidnil, začal mluvit:

"Já věřím," zařval, "že lidstvo dobojovalo svou poslední válku!" Dav začal znovu tleskat, on je ale rychle utišil nepatrným gestem pravé ruky. "Věřím, že člověk, jako zvířecí druh, na planetě Zemi

navěky vyhynul! Tahle planeta je opět pustá a je k mání!"

Obecenstvo nyní sedělo tiše, vzhlíželo ke svému Vůdci a nábožně naslouchalo každému jeho slovu.

"Po tisíce let patřil tento svět lidem a všechna ostatní zvířata na něm byla jeho služebníky nebo

potravou... všichni, kromě nás!" Následovalo hlasité provolávání slávy a výkřiků: "Slyšte, slyšte."

"Teď si sami utli tipec! Ta nadutá a mocná lidská rasa se už nenaparuje na zemskym povrchu!

Vymřela! Vypařila se! Zmizela! Rozložila se!"

Řečník teď hlasitě vykřikoval každé slovo a divoce kolem sebe rozhazoval rukama.

"Takže," zaječel, "kdo je teď pánem na Zemi?"

"Přece my!" křičeli jak pominutí. "My jsme tam páníčky!"

"Správně!" zařval jim v odpověď. "Přesně tak! Čeká tam nahoře na nás, abysme ji převzali! A zítra se to stane a my tam půjdem a vezmem si ji!"

Posluchačstvo začínalo jevit známky netrpělivosti. Bylo v radostné náladě, nedočkavé a jen jen se dát

do pohybu. Avšak Vůdce s nimi ještě neskončil.

"Než vyrazíme," řval dál, "musím vám říct ještě jednu věc. V situaci, kdy je jasné, že se ze dne na den staneme svrchovanými vládci tak obrovského majetku, mám povinnost vám předat ještě jedno

moudro, které se týká vlastnictví a držení věcí, a sice zní následovně:

"Čím víc jeden vlastní, tím větší je jeho apetýt vlastnit ještě víc. Čím movitější jeden je, tím míň štěstí ve svém bohatství nachází.

A nyní, k tomu se váže několik jednoduchých pravidel, tak neměnných, jako jsou slunce a měsíc na

obloze, proto si je dobře pamatujte. Obzvlášť si na ně vzpomeňte tehdy, až se budete přespříliš

škodolibě radovat z vlastnictví toho kusu vesmíru, protože ten kus je fakt pořádně velikej. A stále

mějte na paměti, co se přihodilo posledním majitelům!"

Vůdce uvolnil zkřížené ruce, dal si je v bok a udělal krok vzad. Během tohoto úkonu si mimoděk

přišlápl konec oháňky, a i když to muselo velmi bolet, choval se, jako by se nic nestalo, a dokonce z ní nohu ani nesundal. Poskytl tím životní lekci v sebeovládání všem těm miliónům přítomných

přihlížejících, kteří nemohli tušit ani ve snu, že se jejich vládce fikaně snaží přesunout váhu svého těla na druhou nohu.

"Proč vám tohle všechno říkám?" pokračoval. "Není vždycky snadné uvědomit si tyhle základní pravdy týkající se vlastnictví, natož je uplatňovat v praxi; a protože tam nahoře, na našem zítřejším

místě určení, číhá spousta lákadel, která by vás mohla dostat do potíží, pokládám za nutné přijmout

několik nových zákonů, které vám pomůžou překonat úskalí vašeho budoucího života. Všechny je

třeba striktně dodržovat, tak nastražte uši a dobře si pamatujte, co vám teď řeknu; poněvadž ten, kdo

poruší kterýkoliv z těchto zákonů, bude bez prodlení eskortován zpátky sem do nor, aby dožil zbytek

svého mizerného života jako věčný poutník po těchto studených temných chodbách. K utišení hladu

tu nebude mít nic než sušené brambužiny v prášku."

V obecenstvu to vyděšeně zašumělo a gremlíni se začali ohlížet jeden na druhého, přikyvujíce vážně

hlavami, jako by chtěli říct: "Slyšte našeho Vůdce. Jak si to můžeme celé pokazit, tak pozorně

poslouchejte, co vám říká."

Vůdce nenápadně přesunul váhu nohy ze své oháňky, poněvadž bolest už byla nesnesitelná. Velice

toužil si to místo namasírovat, ale dokázal své choutky udržet na uzdě. Děsivým hlasem zařval:

"Nikdo nebude nad těmito zákony!

Zákon číslo jedna: Nebudeme vytvářet žádné státy.

Zákon číslo dvě: Nikdo nesmí vlastnit půdu.

Zákon číslo tři: Každý smí žít, kdekoliv se mu zachce, a požívat svobody pohybu bez omezení.

Zákon číslo čtyři: Je zakázáno sestavovat a vyrábět stroje.

Zákon číslo pět: Tímto zákonem zakazuji sbírat či dotýkat se lidských ostatků, kterých se na povrchu

Země válí spousta.

Zákon číslo šest: Nikdo nesmí požádat manželky své za hranici obtěžování.

Zákon číslo sedm: Brambužiny jsou veřejným vlastnictvím. Každý si může kdykoliv dle libosti utrhnout

toto ovoce z kteréhokoliv stromu.

A konečně zákon číslo osm: Není autority, kromě mojí, jež by vládla všem ostatním. Jenom já mám

absolutní moc nade vším."

Vůdce se odmlčel, nasadil ten nejzachmuřenější výraz, zamračil se a sevřel rty tak pevně, že se

vyboulily ven jako dvě malé vlhké klobásky. Úmyslně prodlužoval ticho, aby posluchači stihli vstřebat

jeho proklamaci.

"Toto jsou naše hlavní zákony!" zahřímal. "Toto je osmero principů, jež nikdo nesmí porušit."

Znovu se odmlčel. A nyní tam stál na pódiu s očima napůl přivřenýma, bradou přitisknutou na hrudi,

oháňka se mu pomalu vlnila sem a tam jako kyvadlo nějakých podivných hodin, a tak zůstal plných

pět minut v hlubokém rozjímání. Potom náhle prudce zvedl hlavu, doširoka otevřel oči a zařval z

plných plic: "A dejte si pozor na nacionalifilídu!" Když to dořekl, nasupeně se rozhlédl po sále, takže každý z gremlínů mezi těmi mnoha milióny přítomných získal nepříjemný dojem, že Vůdcův krutý

pohled je určen výhradně jemu; okamžitě se dostavil fyzický pocit rozechvění, jako by se hrot ledově

studené jehly pomalu posunoval po kůži solar plexu.

"Pozor na nacionalifilídu!" křikl znova. "Je to zákeřná a děsivá choroba, vůči které váš organismus, pokud je mi známo, nemusí mít zrovna vždy protilátky. Již jsem vám oznámil, že nechci žádné státy.

Ovšem naneštěstí budeme mít vždy co do činění s kontinenty, poněvadž nedokážu změnit

geografické rozvržení světa. A když nebudeme obezřetní, může se nám lehce stát, že z kontinentů se

stanou státy.

To je vše, co jsem měl na srdci. Zítra ráno, až slunce vyjde nad Evropou, se ukážem na povrchu a

převezmem vládu na Zemi. Ti z vás, kteří žijí pod vzdálenými pevninami, by měli urychleně vyrazit na

cestu domů a zítra jít do akce co nejdříve.

Hlavně pamatujte zákonů!

Vštěpujte je svým fifinelám!

Učte je svá fidlátka!

Recitujte si je doma při každé příležitosti!

Odříkávejte si je v neštěstí, nebo je zpívejte jako šťastné písně!

Toť vše!"

Vůdce se otočil na podpatku a svižným krokem opustil pódium, a všechny ty milióny jeho poddaných

se vyhrnuly ze sálu, spěchajíce domů v myšlenkách na zítřek a na to, jaké divy, světe zboř se, přinese.

KAPITOLA SEDMNÁCT

Tu noc Vůdce nemohl spát. Dlouhé hodiny přecházel neklidně po místnosti, přemýšlel o

nadcházejícím ránu a o tom, zda je možné, aby se v jeho plánech cokoliv pochroumalo. Co když i jiní

dostanou stejný nápad, a převezmou vládu na Zemi jako první? Mají snad Muchlové či Polyvoňkové

něco za lubem? Objeví se zničehonic hroziví Hromáci nebo Kroutivorové a všechno pokazí? Mohlo by

být, že chytráky Sanťáky a lstivé Troglogunty napadla stejná věc jako jeho a právě nyní se jich valí

šiky, aby mu ukradli jeho výhru? Neslaňují v tuhle chvíli Spandulové ze svých oblačných výšin?

"Zatracená práce, k čertu s nimi všemi," řekl si nahlas. Začal mít nahnáno. Celou noc přecházel nervózně po své komnatě, a jak čas pomalu ukrajoval z dlouhých nočních hodin, zrovna tak pozvolna

ubývalo jeho jistoty, že všechno proběhne hladce, a červ pochybnosti v něm hlodal hlouběji a

hlouběji.

A potom konečně nastal rozbřesk a on vyšel ze své komnaty a spěchal ven do ulic.

Spěchal stále dál k nejbližšímu vchodu do jednoho z tunelů, právě toho, který před mnoha lety,

během bitvy o Británii za druhé světové války použil on a jeho spolubojovníci jako ústupovou cestu; a

jak teď kráčel dál, jak spěchal těmi úzkými uličkami, všiml si, že na něj znovu čekají. Odevšad jako

kouzlem vylézali gremlíni i s rodinami. Proudili na hlavní třídu z postranních uliček podél jeho trasy po tisících, aby se připojili k vítěznému tažení na povrch, a brzy se za ním utvořil zástup statisíců hlaviček, který se táhl ulicí daleko za horizont.

Ulice se začala mírně zvedat do kopce směrem k povrchu a potom, daleko vepředu na konci tunelu,

spatřil malý jasný paprsek světla, zrychlil tempo a očima se vpíjel do vzdáleného světýlka, díval se, jak roste, a viděl, jak nezadržitelně nabývá na velikosti a intenzitě, větší a jasnější, a ještě větší a jasnější, a brzy byl u něj a razil si nedočkavě cestu přes kořeny obrovského stromu a pak bylo všude kolem něj

jasné denní světlo a on zas jednou stál na povrchu matičky Země.

Stál docela tiše a rozhlížel se kolem sebe. Kam oko dohlédlo, trčely ohořelé zbytky stromů bez listí,

pahýly a zuhelnatělé větve se povalovaly po zemi mezi pařezy. Za ním se slunce vyhouplo nad obzor a

v místě, kde vyšlo, bylo nebe jasně žluté. Na obloze nebylo mráčku. Vládlo absolutní bezvětří. Něco

tam nahoře chybělo. Nezpívali ptáci. Nebylo slyšet vůbec nic; jenom to strašné ticho.

Pak uslyšel brebentění a výkřiky gremlínů, kteří za ním začali vylézat z ústí tunelu, a tak se otočil a

vydal se na obchůzku mrtvým lesem. Došel až na jeho okraj, na místo, z něhož - poněvadž les byl na

mírně vyvýšeném místě - bylo dobře vidět na krajinu kolem. Vydrápal se po kmeni stromu a stál v

jeho zuhelnatělé zčernalé koruně, odkud měl ještě lepší výhled. Znal tu oblast dobře, protože to bylo

tady, kde se svými věrnými před mnoha lety, v dobách druhé války, plánoval a vedl operace proti

pilotům. Rozeznával rovinku, na níž kdysi stávalo jejich staré letiště, i když po něm již dávno nebylo

ani stopy. Poznával kopečky a dokonce viděl i jednotlivá políčka, rozeznal jejich kuriózní patvary. Ale

něco se s tím vším stalo. Bylo to jaksi jiné. Kopce tam pořád byly, a pole s živými ploty, dokonce i

silnice z Londýna do Doveru směřovala v dálce na jih tak jako kdysi; přesto se celá krajina nějak

nepopsatelně změnila. Něco se s ní stalo, něco nepřirozeného a znepokojivého. Bylo to, jako byste

viděli přes ulici přítele, zavolali na něj, a zjistili, že to je cizí člověk. Bylo to, jako byste pohlédli do zrcadla a místo sebe uviděli někoho cizího.

Vůdce to mátlo a rozčilovalo. Nemohl za živého boha přijít na to, co přesně je na krajině tak

neobvyklého. A pak si to najednou uvědomil. Je to barva! To je ono! Problém je v barvě! Louky měly

být zelené. Živé ploty taky. Všechno mělo být zelené. Vždycky to zelené bylo. Jenže teď je to světle

hnědé. Políčka jsou hnědá, jako bývají sluncem sežehlá pole v jižních zemích za suchého léta. Tráva je

hnědá, spálená a mrtvá, a na živých plotech není lístečku, ačkoliv je léto. Nikde v té skličující pustině není ani vidu po kousku zeleně. Duby a jilmy, vysázené kdysi podél živých plotů, zčernaly a jsou

naprosto holé, všechny se naklánějí na stejnou stranu, jako by je ohnul silný vítr.

Pak znovu zaslechl hlasy gremlínů kdesi za sebou, jak plni nadšení postupují mrtvým lesem. Ze svého

bidýlka vysoko nad nimi viděl, jak pobíhají mezi pahýly stromů. Ze zemských děr se každou vteřinu

rojili další. Na tisíci místech po celé Anglii teď všichni gremlíni dělali jednu jedinou věc; po celém

světě, na všech světadílech a ostrovech sedmi moří vylézali nyní ze svých nor, slídili kolem sebe,

překonávali vzdálenosti, rozptylovali se po pevninách, hledali vhodná místa, kde se usadit a vysázet

nové brambužinové háje. Vůdce se usmíval. Pomyšlení na jeho oblíbenou pochoutku v něm i v této

skličující krajině vzbuzovalo povznášející pocit.

Mrštně slezl po kmeni stromu a šel hledat vhodné místo, kde by si zřídil hlavní stan.

Toho prvního dne se nepřihodilo nic mimořádného.

Ani druhý den nebyl bohatý na události a gremlíni se v novém prostředí začínali usazovat.

Někdy během třetího dne však přiběhl udýchaný gremlín. Lapal po dechu, a strachy a vyčerpáním se

třásl po celém těle. "Ach Vůdče," prudce oddechoval. "Ach Vůdče, támhle jsou lidi!" Rukou mávnul severním směrem.

Zprvu to vypadalo, že Vůdce nepochopil, co mu poslíček říká. Podíval se na něj, jako by měl v hlavě

prázdno, trochu soucitně, tak, jako byste se dívali na někoho, kdyby vám řekl: "To nebe je ze samých prošlých klobás z pošlých prasat."

Posel freneticky zopakoval podstatu své zprávy a teprve potom začal význam těch slov Vůdci

docházet. Vyskočil ze židle a chytil se vzadu za kalhoty, jako by mu do nich někdo hodil kus žhavého

uhlí.

"Tomu nevěřím!" zavřeštěl.

"Ale já viděl..."

"Kde?" zařval náčelník. "Kdes je viděl?"

"Tam!" vydechl zděšený gremlín. "Na tamtu stranu leží trosky velkého města a tam byli."

"Živí lidi?" křičel Vůdce, který stále nemohl uvěřit vlastním uším.

"Ó ano, oni žijou! Já je viděl! Viděl jsem je, ach Vůdče, těmahle mýma vočima!" mluvčí byl téměř v slzách.

"Kolik jich bylo?" obořil se na něj Vůdce.

"Ani nevím. Nezastavil jsem, abych je spočítal. Byl jsem v šoku."

"To si piš, žes byl," zamručel si pro sebe Vůdce. "Já ho mám zase z tebe." Ale mozek už mu pracoval na plné obrátky a on plánoval nový manévr.

Nejdříve vyslal na všechny strany zvědy s rozkazem prohledat celou Anglii a zjistit přesně, kolik lidí

tam zůstalo; ale ještě než byla tato mise naplněna, došla zpoza kanálu La Manche zpráva, že i na

evropské pevnině byli spatřeni živí lidé. Vzápětí přišlo další hlášení, následováno v rychlém sledu

mnoha dalšími z ostatních částí světa, a všechny říkaly to samé.

"Byli zpozorováni živí lidé!"

"Dnes ráno viděni v dálce hýbající se lidi!"

"Nějací lidé byli spatřeni, jak sedí na nějakých kamenech!"

"V této oblasti dál žijou lidi."

Takovýchto stručných hlášení a mnoho jim podobných přicházely nyní k Vůdci celé štosy. Začínalo mu

z toho hrabat v kouli. Spatřoval v tom konec svých nadějí a snů. Běsnil a zuřil a mrskal oháňkou s

takovou vervou, že vydávala práskavé zvuky jako bič. Začal rozdávat nesmyslné příkazy, které

nedávaly smysl, a skupinka gremlínů, jež postávala v uctivé vzdálenosti kolem něj, se třásla hrůzou.

Nato Vůdce ve strachu, že ztratí hlavu úplně, uchopil ji pevně za rohy a zůstal nehybně stát v této

nezvyklé pozici, vrčel a drmolil strašlivé kletby proti lidskému druhu. Když to trvalo už moc dlouho,

zatřásl rázně hlavou několikrát ze strany na stranu a jako obvykle mu to pomohlo téměř ihned

zchladit hněv.

"Tak jo," řekl nyní mnohem klidněji. "Vyšlete zvědy. Ať zjistí, kde ty živý mrtvoly jsou a kolik jich vlastně je. Chci o nich vědět všechno, ale rychle. Rychle! Rychle!"

Následujících několik dnů strávil v netrpělivém očekávání, jaké zprávy mu přinesou, a když konečně

začaly postupně přicházet, prozrazovaly o situaci ve zbytku světa toto:

Téměř v každé zemi se některým lidem podařilo přežít. Jen v jednom nebo dvou státech to odskákali

všichni do jednoho; ale ve většině ostatních zůstalo naživu několik a ve větších zemích mnoho tisíc.

Všech pozůstalých na celém světě bylo přes deset miliónů. Ovšem je třeba říct, že téměř každý z nich

se zdál být buď těžce nemocen, nebo byl na umření. Jeden z gremlínských špehů, který se vrátil ze

západní pevniny, popsal následující typický obrázek:

"Ó Vůdče," řekl, "pozorovat teď lidi, to je úplná pastva pro oči. Tihle kdysi hrdí a mocní tvorové dnes žijou jako krysy v rozvalinách svých měst. Po menších skupinkách se plouží pustými ztichlými ulicemi

obklopeni smradem z hnijících těl, hledají něco k snědku, čmuchají pod haldami kamení, prolézají

sutiny, sbírají všechny odpadky, na které přijdou, a cpou si je do pusy. Někteří jsou skoro nazí. Zdá se, že si navzájem nemají co říct. Jejich tváře - jak zjistíte při bližším pohledu - jsou šedivé a plné

zoufalství jako tváře ztracenců; v očích tupý výraz člověka, který se dívá, ale nevidí nic. Není slyšet

žádné hlasy. Žádné zvuky, leda severák prohánějící se mezi ruinami; jenom ten děsuplný klid a pár

bloudících odevzdaných lidí.

Pak se zničehonic ozve výkřik. Vlastně to není výkřik, je to takový vysokofrekvenční vřískot, který se

zařízne do ticha jako čepel nože a pak putuje jako ozvěna pobořeným městem, rychle nabývá na síle,

a potom se pomalu vytrácí do srdceryvného kvílivého pláče. Většinou to znamená, že jeden z těch

ubožáků se dočista pomátl. Děje se to docela často. Je to následek mozkového viru použitého za

války jako zbraň. Stačí, když budete chvilku sledovat nějakou skupinu, jak se mlčky hrabe v sutinách, a

dřív nebo později spatříte jednoho z nich vyskočit, jako by ho někdo bodnul, začne divoce mávat

rukama a pobíhat, přičemž celou dobu ječí a řve jak pominutý. A docela brzo pak upadne na zem, tam

se chvíli svíjí jako červ a záhy umírá. Jeho kumpáni tomu vůbec nevěnují pozornost. Ani se na něj

nepodívají.

Ach Vůdče, je vážně k popukání se na to dívat. Jaký krásný, báječný pohled. A báječná je i ta jistota, že všichni do jednoho brzo chcípnou, někteří se - jak jsem vám už popsal - pomátnou na rozumu, jiní

podlehnou divné zhoubné chorobě, která má co do činění se zářením uvolněném za pumových

útoků.

Nedovedete si, ó Vůdče, představit moje počáteční leknutí a děs, když jsem poprvé uviděl živé lidi, jak

promenují na našem území, ale teď, teď, když můžu s jistotou říct, že jsou všichni ve stavu rozpadu a

čeká je brzká smrt, ty brďo, jsem to ale rád, že jsem měl možnost být svědkem tak malebné podívané.

Ani vy, ó Vůdče, mohu-li vám učinit tak smělé doporučení, byste si neměl nechat ujít příležitost vidět

tohle safari. S vaším dovolením, měl byste vyrazit co nejdříve k nejbližšímu lidskému stádu, dokud

jsou ještě nějací naživu."

Další zprávy se nesly ve stejném tónu. Všechny popisovaly četné malé izolované skupinky živých lidí,

přežívající v rozvalinách bývalých osídlení. Pár jich bloudilo venku v polích a na pláních, a v některých oblastech, těch, které pohroma zasáhla méně, dokonce činili ubohé pokusy vystavět přístřeší a

obdělávat půdu. Ovšem nebylo pochyb, že oni, a vskutku celý jejich druh, jsou odsouzeni k zániku.

Když Vůdce dočetl všechna hlášení, zamyslel se a ve své moudrosti ihned vydal nařízení: všichni

gremlíni musí od nynějška brát své ženy a ratolesti na obhlídku lidí jako na rodinné výlety do zoo.

Měli by se co nejdříve vypravit k nejbližšímu stádečku lidí a nejméně hodinu je bedlivě pozorovat.

Bude pak pro ně snadnější si uvědomit, jak hluboko předchozí vládcové Země upadli, a navždycky

potlačí tužby vydat se ve šlépějích těchto inteligentních, avšak protivných stvoření. Vůdce choval

naději, že vzpomínky na to, co uvidí, se časem stanou legendami a národními pověstmi, jež se budou

předávat z generace na generaci, vyprávět fidlátkům a ta fidlátka fidlátkům jejich fidlátek.

Vydat takové nařízení, to si náhodou Vůdce mohl ušetřit, poněvadž hra "na čumendu" se mezitím

rychle vyhoupla na gremlínský národní sport číslo jedna a hrála se s neutuchajícím entuziasmem

všude. Výlet, jednou denně, nebo v nejhorším případě jednou týdně, k nejbližším rozvalinám, aby se

jeden pokochal pohledem na ta ubohá zvířata, to byla zábava, které žádný gremlínský občan

neodolal. A v těch několika oblastech, kde žádní živí lidé nezbyli, gremlíni vážili dlouhé unavující cesty do vzdálených krajů, aby tu legraci neprošvihli. Kradmo se plížili mezi hromadami kamení z

rozbořených zdí a špehovali každou melancholickou skupinu těch příšer, sledovali je, jak slídí po

něčem k snědku, dívali se, jak se hrabou v sutinách, přihlíželi a vyčkávali a pořád doufali, že jedna z

těch bestií začne vykazovat ty vřískavé pazvuky, běhat dokolečka a mávat divoce rukama - neboť to

bylo na celé podívané to nejzábavnější.

* * *

A tak lidé vymřeli. Během jediného roku nezůstal naživu ani jeden.

Jenže na odchodu si s sebou vzali velmi málo; a po sobě toho nechali ještě míň. Pozabíjeli sebe a

téměř všechny ochočené i divoké čtyřnožce. Provedli na vegetaci povrchovou úpravu plamenem. Ale

jinak nezničili žádné z věcí, kromě těch, jež sami stvořili. Nezměnili vesmír, co by se za nehet vešlo.

Nevychýlili ani jednu hvězdu z dráhy. Nepohnuli sluncem ani zeměkoulí. Dokonce nepohnuli ani

horou, jak správně předpověděl jeden z nich. Nevysušili oceány, ani neovlivnili příliv a odliv.

Nedokázali změnit tvar světadílů. Jenom malinko poškrábali krustu této malé planety, vyhloubili do ní

pár dírek, přemístili několik kamínků a obrátili pár řádků povrchové hlíny. Když odešli, Země zůstala

stejná jako před nimi, a jak běžel čas, všechny stopy jejich přechodného pobytu se z ní vytratily. Nic

nenasvědčovalo, že ten kousek vesmíru byl kdysi obýván lidmi.

A tak lidé vymřeli a zanechali Zemi v moci gremlínů. Jenže jen co se Vůdce se svými poddanými začali

radovat ze štěstí, které je potkalo, a mít škodolibou radost z majetku, jenž jim spadl do klína, začaly

se dít prapodivné věci.

První náznak, že se děje nějaká čertovina, přišel k Vůdci ve formě krátké depeše od gremlínů z

jednoho odlehlého světadílu. Zpráva zněla zhruba takto: "Nějak nás ubývá. Prosím, pomozte!"

Nebylo tudíž žádným překvapením, že Vůdce nehodlal v tomto případě dělat z komára velblouda.

Přirozeně se dovtípil, že informace se vztahuje k masové migraci gremlínů z jednoho kontinentu na

druhý. Asi jim v té zemi bylo příliš horko; nebo tam bylo příliš mokro či příliš zima. Určitě v tom

nebylo nic vážnějšího. Vyřeší se to později. Vždyť nehoří; a stejně, jeho momentální zájem je

soustředěn na nejnovější metodu kultivace brambužin, jak ji právě zveřejnili jeho experti.

Nedávno totiž uspěli s výpěstkem kultivaru brambužiníku, jehož ovoce dorůstá velikosti Vůdcovy

sevřené pěsti. Nyní je nabádal, aby znásobili svoje snahy, v naději, že se jim posléze podaří

vypěstovat něco ještě většího. "Chci, aby byly velký jak todle!" neustále pokřikoval a ukazoval při tom na svou hlavu. "Teda, nejmíň tak velký, a taky plný šťávičky. To je nejdůležitější..."

Uprostřed zahradnické seance mu byla doručena další zpráva - tentokrát z jiného světadílu - a tahle

zvedla Vůdce fofrem ze židle. Zněla následovně: "Všichni se ztrácejí. Všichni mizí neznámo kam.

Milión z nás je nenávratně pryč. Rychle pomozte!"

"Co má tohle, krucinál, znamenat?" řekl nejvyšší a pozvedl oči k mrňavému zaprášenému poslíčkovi, který zprávu přinesl.

Ten byl očividně vyvedený z rovnováhy. Přimáčkl dlaně na čelo a zakryl si oči.

"Ach Vůdče," zajíkal se, "děje se něco hrozného a nevysvětlitelného."

"Tak mi to vysvětli," řekl Vůdce. "Co to má, sakra, znamenat ,Všichni se ztrácí'?"

"Ale oni se opravdu..."

"Kam?"

"Nikam, ó Vůdče. Prostě mizej."

"Nemluv pitomosti," obořil se na něj Vůdce. Ta věc mu začala dělat vážné starosti. "Kam ti našinci mizí?"

Malý poslíček byl strachy bez sebe. Nenapadala ho kloudná odpověď. Zaváhal, nervózně si tiskl ruce a

pak řekl hlasem plným zoufalství: "No... no, hádám, že se vracejí tam, odkud na začátku přišli."

"Ah-ha!" řekl Vůdce. "A kdepak, můžu-li se ptát, tohle místo je? Byla by to ode mne velká drzost, požádat tě, abys mi to řekl?"

"Ach můj pane, já to prostě nevím. Já... my... my všichni jsme si mysleli, že byste odpověď na to mohl znát vy."

"Odpověď na co?"

"No přece, kam jdeme a jestli se, až zmizíme, navrátíme do končin, odkud jsme přišli."

"Kdo říká, že se chystáme zmizet?" vyštěkl Vůdce. "Přestaň mi tady žvanit takový nehorázný blbiny."

"Ale pane, ach Vůdče, to je prosím..." Hlas náhle ustal. Zdálo se, že řečník tam už není. Vůdce se na něj celou dobu díval, ale odejít ho neviděl, a teď, oči navrch hlavy, zíral upřeně na místo, kde předtím gremlín stál. "Hej!" zařval. "Hej! Vrať se! Kam ses poděl?" Ale nikdo neodpovídal. Malý poslíček zmizel beze stopy.

Vůdce ucítil, jak se mu čelo orosilo ledovým potem, který se mu řinul do očí. "To je absurdní," řekl.

"Tenhle nesmysl se musí okamžitě zarazit." Ale nestačil ani doříct větu, a už k němu dobíhali další gremlíni s vyděšeným výrazem v pobledlých tvářích. Obklopili ho a všichni najednou začali tropit

neskutečný povyk:

"Všichni jsme v loji!"

"U nás už je po všem!"

"Má nás to na háku!"

"Šíří se to jak mor!"

"Brzo to odpískáme!"

"Pomozte nám, ó Vůdče, jste naše naděje!"

Dav kolem Vůdce rostl a on přes jeho hlavy mohl v dálce vidět další tvorečky, jak k němu celí vyděšení

spěchají sotva dechu popadají a za běhu něco pokřikují.

Tehdy ze zástupu vystoupil úplně nejdivnější gremlín. Měl dlouhé, bílé, vybraně se zužující rohy.

Hlava byla obrovská, s vysokým vypouklým čelem a dívala se na svět klidnýma bystrýma očima;

vyloupl se z davu a rozvážně promluvil k Vůdci.

"Já to věděl." prohlásil. "Tušil jsem, že to tak dopadne."

"Mluv k věci!" zařval Vůdce.

"Celou dobu jsem to věděl. Bylo to nevyhnutelné."

"Proč proboha?!"

"Vy to víte až příliš dobře, ovšem nejste s to si to připustit."

"Nechceš být doslovnější?!"

"Dobrá, tak budu. Je to proto, že náš druh je ten nejnepravděpodobnější aspirant na..."

"Nejneco...!" hulákal Vůdce. "Co máš, k sakru, na mysli?"

"Jen to, co říkám," odvětil nejdivnější z gremlínů. "Jsme ti nejnepravděpodobnější lidi. Víte, dosud jsme existovali jen v lidské mysli, nebo snad ne? Jen trochu toho žití, tu a tam a navíc... jak bych to

jenom řekl... navíc jen jakýmsi imaginativním způsobem. To vidí každý bloud."

"To je rouhání!" vypísknul Vůdce.

"Je to pravda," odpověděl divňous. "Přiznejme si to." Hovořil tiše a v jeho hlase bylo cítit tón flegmatické rezignace. "A teď, teď, když se lidi vytratili, se i my dozajista velmi brzo vytratíme za nimi.

To jsou jednoduché počty."

"Ty prťavej blbečku!" vykřikl Vůdce.

"Proč si to nepřiznat?" řekl ten zvláštní exemplář.

Vůdce ho probodával pohledem a náhle si uvědomil, že se dívá nikoliv na něj, ale skrze něj. Jeho

tělíčko bylo najednou průhledné... zůstala po něm jenom sotva patrná silueta... silueta vybledla... a

byla fuč. Zástupy gremlínů vyslechly jejich rozhovor. Všichni zpanikařili, začali poskakovat jako v

bleším cirkuse a křičet na svého Vůdce. A ten si náhle všiml, že mu i oni začínají mizet přímo před

očima. V davu se objevovala prázdná místa, zprvu neveliká, jen malé prázdné prostory po skupinkách

čtyř či pěti gremlínů. Uprázdněná místa se šířila docela rychle a zástup gremlínů se zmenšoval, jeho

brebentění odeznívalo, až Vůdci došlo, že se dívá na prázdný kus země, porostlý sežehlou trávou.

Nikde ani živáčka. Byl sám.

Pomalu a zmateně se rozhlížel kolem, ale všechno živé bylo pryč. Měl pocit, jako by se měl každým

okamžikem probudit - nebo usnout; bylo těžké to rozlišit. Vnímal skutečnost, že postupně ztrácí

vědomí, ale proč, to netušil, protože v hlavě mu hučelo a cítil, jak mu tělem zurčí teplá tekutina.

Pokusil se udělat krok dopředu. Bezvýsledně. Pak si náhle uvědomil - ke své velké nelibosti -, že už

tam není. Také on se vytratil. Vyhynul spolu se zbytkem svého druhu.

* * *

Na Zemi teď zavládl klid. Jenom větry zametaly její tvář. Občas bylo slyšet kapky deště, tu a tam

proudila nějaká ta řeka, řítily se vodopády, vlnky oťukávaly pobřeží pevnin, ale přesto bylo relativní

ticho, protože její zvířecí obyvatelé odešli.

Zvířata sice byla pryč, ale život v mnoha svých nejnižších formách přetrval. Červíci s růžovou

pokožkou pozvolna klouzali hlínou pod povrchem. Trochu hlouběji v zemi vlekli své tělesné schránky

broučci s množstvím nožiček a s obrovským apetitem na jiné broučky, a všude, v každé kaluži vody, v

kořenech rostlin, ve špíně i blátě, ve hnijící vegetaci, se to hemžilo milióny a milióny živých

organismů, které přijímaly živiny a množily se. Neměly ani pořádnou velikost a mozek už vůbec ne.

Ale byly Život. Měly Život. Disponovaly tou kouzelnou věcí, onou jiskrou motivující síly, ze které se

během stovek miliónů let vyvinul sám člověk.

Nyní ten proces začínal znova, a pokud si planeta Země udrží své místo ve vesmíru, pak se

pravděpodobně během příštích miliónů let vyvine další inteligentní komplikovaný tvor a převezme

vládu nad světem. Snad bude docela jiný, než byli lidé, možná mnohem větší a jiného tvaru. O něco

víc rozumu by mu neuškodilo. Možná bude mít větší talent porozumět vesmíru. Může mít dokonce

schopnost odhalit příčinu a smysl Života.

Možná, možná, možná.

Z anglického originálu Sometime Never

vydaného nakladatelstvím Collins

roku 1949 ve Velké Británii

přeložil Pavel Sojka

Jazyková redakce Tereza Houšková

Odpovědný redaktor Petr Zenkl

Obálka, grafická úprava, frontispice

a sazba Luboš Drtina

Vydalo nakladatelství & vydavatelství

VOLVOX GLOBATOR

Prvního pluku 7, 186 00 Praha 8

www.volvox.cz

jako svou 843. publikaci

Vytiskl Finidr, s.r.o., Český Těšín

Vydání první

Praha 2009

TATO KNIHA NEPŘINÁŠÍ POUZE

NÁDHERNÉ PŘÍBĚHY ROALDA DAHLA ...

Víte, že 10 % z autorského honoráře z prodeje každé této knihy bude použito na pomoc činnosti

charitativních nadací Roalda Dahla?

Nadace Roalda Dahla podporuje dětské zdravotní sestry Roalda Dahla ve Velké Británii, které pečuji o

děti s epilepsií, krevními onemocněními a poškozením mozku. Nadace se rovněž zabývá praktickou

pomocí dětem a mladým lidem s mozkovými a krevními potížemi a s jejich gramotností - s tím vším se

Roald Dahl důvěrně za svého života setkal - prostřednictvím grantů udělovaných nemocnicím a

charitativním nadacím ve Velké Británii stejně jako jednotlivým dětem a jejich rodinám.

Muzeum Roalda Dahla a Povídkové centrum, se sídlem v Great Missenden poblíž Londýna, se nachází

v obci Buckinghamshire, kde Roald Dahl žil a psal. V muzeu, jehož cílem je probudit lásku ke čtení a

psaní, se nachází autorův jedinečný archiv s korespondencí a rukopisy. Také tu nalezneme dvě

zábavné biografické galerie, plné exponátů ze života Roalda Dahla. Muzeum se navíc pyšní

interaktivním Povídkovým centrem. Celý komplex je místem vhodným pro návštěvu rodin, učitelů a

jejich žáků, aby tak všichni návštěvníci mohli objevovat vzrušující svět tvůrčí literatury.

www.roalddahlfoundation.org

www.roalddahlmuseum.org

Nadace Roalda Dahla (Roald Dahl Foundation - RDF) je registrována pod č. 1004230.

Muzeum Roalda Dahla a Povídkové centrum (Roald Dahl Museum, Story Centre - RDMSC) jsou

registrovány pod č. 1085853.

Charitativní fond Roalda Dahla (Roald Dahl Charitable Trust),

což je nově založená charitativní nadace, podporuje činnost RDF a RDMSC.

??

??

??

??

-5-