Roald Dahl

Od A do Z

Souborné vydání nejlepších povídek

Svazek 2

OBSAH

MUŽ Z JIHU / 5

PAN BOTIBOL / 16

PAN FEASEY / 39

PAN HODDY / 71

PANÍ BIXBYOVÁ A KOŽICH OD PLUKOVNÍKA / 79

PANÍ DOMÁCÍ / 96

POSLEDNÍ DĚJSTVÍ / 106

POZOR, ZLÝ PES / 136

PRASE / 149

PŘÁNÍ / 171

RUMMINS / 174

SEKÁČ FOXLEY / 186

SKOPOVÉ NA PORÁŽKU / 201

SMRT VELMI STARÉHO MUŽE / 211

STOPAŘ / 224

TI NEZESTÁRNOU / 237

TO JEDINÉ / 256

TO SLADKÉ TAJEMSTVÍ ŽIVOTA / 262

VČERA BYLO KRÁSNĚ / 269

VELKÁ ŠOUPANÁ / 274

VELKÝ SAMOČINNÝ VĚTOSTROJ / 300

VOJÁK / 320

VZHŮRU K NEBESŮM / 330

WILLIAM A MARIE / 343

ZROZENÍ A KATASTROFA / 372

ZVUKOVÁ SKŘÍŇKA / 379

$

MUŽ Z JIHU

Blížila se šestá a napadlo mě, že bych si mohl dát pivo, vzít si ho k bazénu, natáhnout se na lehátko a dopřát si trochu večerního sluníčka.

Zašel jsem do baru, koupil jsem si ležák a zvolna jsem se s ním ubíral zahradou k vodě.

Byla to pěkná zahrada s trávníky, záhony azalek a vysokými kokosovými palmami, jejichž chocholy vál vítr tak silný, že listy šustily a praskaly, jako by byly v plamenech. Pod vějíři listů se pohupovaly trsy velkých hnědých kokosů.

Bazén obklopovala spousta lehátek, bílých stolků a obrovských pestrobarevných slunečníků a všude posedávali v plavkách snědí muži a opálené ženy. V bazénu se koupaly pouze tři nebo čtyři dívky a asi deset mladíků: rozdováděně na sebe cákali, pokřikovali a házeli si velkým nafukovacím míčem.

Zastavil jsem se a pozoroval je. Dívky byly Angličanky a patřily k hotelovým hostům. Mladíky jsem neznal, ale měli americký přízvuk a napadlo mě, že by to mohli být námořní kadeti, kteří dostali vycházku z výcvikové lodi, jež toho rána dorazila do přístavu.

Přišel jsem ke žlutému slunečníku, kolem kterého stála čtyři volná lehátka, posadil jsem se, nalil si pivo a s cigaretou v ústech jsem si udělal pohodlí.

Posezení na sluníčku s pivem a retkou bylo velmi příjemné. A sedět a pozorovat chlapce a děvčata, jak se ráchají v zelené vodě, bylo příjemné dvojnásob.

Kadeti u Angličanek slušně bodovali. Dospěli do fáze, kdy se potápěli a podtrhávali jim pod vodou nohy.

Právě tehdy jsem si všiml malého postaršího mužíka, který si čiperně vykračoval podél bazénu. Rázoval si to krátkými, rychlými, pružnými kroky ve sněhobílém, dokonale čistém obleku a při každém odrazu se vyhoupnul vysoko na špičky. Měl veliký krémový panamák, napichoval si to podle vody a rozhlížel se po lidech a lehátkách.

5$

Zastavil se vedle mě a v úsměvu odhalil obě řady drobných nesouměrných zoubků pokrytých nažloutlými skvrnami. Odpověděl jsem též úsměvem.

„Promiňte, prosím, můžu sednout si?“

„Jistě,“ přikývl jsem. „Poslužte si.“

Hupnul za lehátko, aby zkontroloval pevnost opery, pak se usadil a dal si nohu přes nohu. Měl bílé jelenicové boty s děrovaným povrchem kvůli větrání.

„Příjemný večer,“ pronesl. „Tady na Jamaika večery jsou vůbec nejvíc příjemný.“ Nedokázal jsem se rozhodnout, jestli mluví s italským, nebo španělským přízvukem, ale byl jsem si vcelku jistý, že je odkudsi z Jižní Ameriky. Teď zblízka bylo také vidět, jaký je to veterán. Mohlo mu být takových osmašedesát nebo sedmdesát.

„Opravdu,“ souhlasil jsem. „Je tady nádherně.“

„A smím ptát se: kde vzali se titi? Nejsou z hotelu.“ Ukazoval na mládež v bazénu.

„Myslím, že to jsou američtí námořníci,“ odpověděl jsem. „Američtí kadeti z výcvikové lodi.“

„Ale jistě, Američan. Kdo jiná dělal by tak kravál? Nejste Američan, ne?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Nejsem.“

Najednou se objevil jeden americký kadet před námi. Ještě z něj kapala voda a po jeho boku stála anglická dívenka.

„Sedí tady někdo?“ optal se.

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Můžem si přisednout?“

„Jen račte.“

„Díky,“ řekl. V ruce držel srolovaný ručník, a když se usadil, vybalil z něj krabičku cigaret a zapalovač. Nabídl cigaretu dívce, ale odmítla; pak nabídl jednu mně a já si vzal. Mužík náhle řekl: „Ne, já děkuji, ale viržinko myslím já si dám.“ Vytáhl pouzdro z krokodýlí kůže a vzal si doutník, pak vylovil z kapsy kapesní nůž i s nůžtičkami a odstřihl doutníku špičku.

6$

„Ukažte, já vám zapálím.“ Američan natáhl ruku se zapalovačem.

„Je vítr, to nebude fungovat.“

„Ale bude. Vždycky funguje.“

Mužík vyndal nezapálený doutník z úst, dal hlavu na stranu a zadíval se na mladíka.

„Vždycky?“ zopakoval pomalu.

„To si pište, nikdy neselže. Aspoň mně určitě ne…“

Mužík měl stále nakloněnou hlavu a hleděl mladíkovi do očí. „Ale ale. Tak vy řeknete, že tenten slavný zapalovač nikdy neselže? To řeknete?“

„Samo,“ potvrdil mladík. „Přesně tak.“ Bylo mu tak devatenáct, možná dvacet a měl podlouhlý pihovatý obličej a ostrý, ptačí nos. Pihy pokrývaly i tvarohově bledou hruď s řídce rašícími nazrzlými chlupy. V pravé ruce držel připravený zapalovač, jen škrtnout kolečkem. „Nikdy neselže,“ prohlásil a zazubil se, protože to s vychvalováním svého přístrojku úmyslně přeháněl. „Ať se děje, co se děje.“

„Počkat počkat, prosím.“ Ruka s doutníkem se zvedla vně natočenou dlaní nad hlavu, jako by řídila pouliční provoz. „Počkat chvilku.“ Malý muž mluvil zvláštním, tichým, bezbarvým hlasem a celou dobu nespouštěl z mladíka oči.

„A nechcete vsadit se?“ Věnoval klukovi úsměv. „Půjdem vsadit se, že vám ten zapalovač nezapálí.“

„Jasně, vsadím se s váma,“ souhlasil mladík. „Proč ne?“

„Líbí se vám sázky?“

„Samo, sázky, to je moje.“

Mužík se odmlčel a prohlížel si doutník, a musím říct, že se mi jeho chování moc nelíbilo. Zdálo se mi, jako by se snažil z věci něco vytěžit a udělat z kluka hlupáka, a současně jsem získal dojem, že má něco za lubem.

Vzhlédl, znovu se zadíval na mladíka a řekl pomalu: „Mně taky líbí se sázky. Uděláme o to sázku? Ale hezkou, velkou sázku.“

7$

„Počkejte, přibrzděte,“ bránil se chlapec. „To nemůžu. Ale o čtvrťák se s váma vsadím. Klidně i o dolar nebo o nějaký ty šilinky - nebo co se tady vlastně používá.“

Malý muž znovu zatřepal rukou. „Slyšte, půjdem udělat legraci. Uděláme sázku. Pak půjdem do mého hotelového pokoje nahoru, kam nelítá vítr, a uděláme sázku, že tenten váš slavný zapalovač nezapálíte desetkrát za sebou bez vynechání.“

„Vsadím se, že to dokážu,“ prohlásil chlapec.

„Dobře. Tak. Uděláme sázku?“

„Jasně, sázím se s váma o babku.“

„Ne, ne. Udělám vám dobrou nabídku. Jsem bohatý muž a pro legrační. Dívejte, před hotelem mám auto. Velmi dobré auto. Americký auťák. Americký výroba. Cadillac…“

„Počkejte přece. Moment.“ Mladík se zaklonil v lehátku a zasmál se. „Já nic tak cennýho nemám. To je blbost.“

„Ne blbost. Půjde se vám zapálit zapalovač desetkrát v řadě a je váš cadillac. Chcete přece cadillaka?“

„To víte, že bych cadillaka chtěl.“ Mladík se zubil.

„Výborně. Tak. Uděláme sázku a já vsadím cadillaka.“

„A co vsadím já?“

Mužík šetrně odtrhl červený proužek ze svého dosud nezapáleného doutníku. „Já budu chtít od vás nic, co vy nemůžete dovolit si, příteli. Chápete?“

„Tak co teda vsadím?“

„Bude vám to lehké, ano?“

„Oukej. Tak co to bude?“

„Takové maličké nic, které vám je k ničemu a kdybyste ho náhodou přišel, nebude vás to nic mrzet.“

„Jako například?“

„Jako například řekněme váš malíček z levé ruky.“

„Řekněme co?“ Chlapec se přestal zubit.

„Ano. Proč ne? Vyhrajete - vezmete auto. Prohrajete - vezmu malíček.“

„To nechápu. Co tím myslíte, že vezmete malíček?“

„Usekám ho.“

8$

„Šmarjápano! To je pěkná magořina. Radši zůstanu u toho dolaru.“

Mužík se opřel, rozpřáhl ruce dlaněmi vzhůru a pohrdavě škubl rameny. „Ale,“ řekl. „Nerozumím tomu. Říkáte, že funguje dobře, ale vsadit nechcete se. Tak zapomeneme, ano?“

Mladík nehybně seděl a upíral nepřítomný pohled na koupající se. Najednou si vzpomněl, že si ještě nezapálil. Vložil si cigaretu do úst, skryl zapalovač v dlaních a škrtl. Knot se vznítil a rozhořel se silným žlutým plamínkem, který mladíkovy složené dlaně dokonale chránily před větrem.

„Můžu si taky připálit?“ ozval jsem se.

„Bože, promiňte, zapomněl jsem, že nemáte oheň.“

Natáhl jsem ruku pro zapalovač, ale mladík vstal, přistoupil ke mně a posloužil mi.

„Díky,“ řekl jsem a mladík se vrátil na lehátko.

„Jak se vám tu líbí?“ nadhodil jsem.

„Pohoda,“ odpověděl. „Je tady moc hezky.“

Pak se rozhostilo ticho. Zpozoroval jsem však, že mužíkův šílený návrh nasadil přece jen Američanovi brouka do hlavy. Seděl na lehátku nějak ztichle a očividně v něm zvolna narůstalo napětí. Brzy začal poposedávat, škrábat se na prsou a mnout si zátylek; pak si položil obě ruce na kolena a začal bubnovat prsty. Netrvalo dlouho a poklepával si i nohou.

„Ještě k té vaší sázce,“ pronesl konečně. „Vy teda navrhujete, abysme šli nahoru do vašeho pokoje, a pokud se mi povede rozžehnout tenhle zapalovač desetkrát za sebou, vyhraju cadillaka; pokud jedinkrát selže, přijdu o malíček levý ruky. Říkám to správně?“

„Jistě. Tak je sázka. Ale já myslím, že vy máte strach.“

Jak to uděláme, když prohraju? Budu si ten malíček muset podržet, abyste ho useknul?“

„Ale ne! To nebylo by dobré. A vy cukal by. Dělal bych to jinak: první vám přivážu jednu ruku na stůl a stojím$

se s nožem tak, abych sekal v tom momentu, kdy zapalovač nezapálí.“

„Co je to za rok, ten váš cadillac?“ zeptal se mladík.

„Promiňte. Nerozumím.“

„Z kterýho je roku - jak je ten cadillac starej?“

„Aha! Jak starý? Ano. Minulý rok. Celý nový auťák. Ale vidím, že sázení nemáte v žaludku. Tak jsou všichni Američani.“

Mladík se na chvíli odmlčel a pohlédl nejprve na dívenku, potom na mě. „Tak jo,“ řekl pronikavým hlasem. „Vsadím se s váma.“

„Dobře!“ Malý muž tiše tlesknul ručkama. „Výborně,“ radoval se. „Uděláme to teď. A vy,“ obrátil se na mě, „byl byste laskavý a dělal nám… jak se říká - rozhodčí?“ Mál vybledlé, téměř bezbarvé oči s maličkými zářivými zornicemi.

„Po pravdě řečeno,“ zaváhal jsem, „ta sázka mi připadá dost uhozená. Moc se mi to nelíbí.“

„A mně také ne,“ ozvala se Angličanka. Promluvila za celou dobu poprvé. „Myslím, že je to hloupá a nesmyslná sázka.“

„Vážně tomu klukovi chcete useknout prst, když prohraje?“ zeptal jsem se.

„Jistě! A když vyhraje, dám mu cadillaka. Tak šup šup. Půjdem do mého pokoje.“

Vstal. „Chcete první vzít si šaty?“ řekl.

„Ne,“ odpověděl mladík. „Půjdu takhle.“ Pak se otočil ke mně. „Prokážete mi tu laskavost a půjdete s náma jako svědek?“

„Dobrá,“ odvětil jsem. „Půjdu s vámi, ale říkám vám, že se mi ta sázka vůbec nelíbí.“

„Ty pojď taky,“ vyzval dívku. „Pojď. Něco uvidíš.“

Mužík nás vedl zahradou zpět do hotelu. Nadšení a zápal z něj jen čišely a každý jeho ráz jako by dostával ještě větší odpich.

„Bydlím na vedlejší budově,“ řekl. „Chcete první dívat si auto? Je přímo tady.“

10$

Dovedl nás k místu, odkud jsme viděli hlavní příjezdovou cestu k hotelu, a ukázal na elegantní světle zelený cadillac zaparkovaný opodál.

„Tady je. Ten zelený. Líbí se?“

„Že váháte, je to krasavec,“ ocenil mladík.

„Dobře. Tak šup šup nahoru a vidíme, jestli uděláte výhru.“

Následovali jsme ho do obytného křídla a vystoupali po schodech do prvního patra. Odemkl dveře a všichni jsme vpochodovali do velkého, útulného dvoulůžkového pokoje.

V nohách jedné postele ležel přehozený dámský župan.

„První,“ řekl mužík, „dáme kapku martini.“

Gin i vermut byly přichystané na malém stolku v rohu, jen je namíchat - byl tam i šejkr, led a spousta skleniček. Začal míchat martini, ale ještě předtím zazvonil na pokojskou a teď se ozvalo zaklepání a dovnitř vešla černošská služebná.

„Vida!“ odložil láhev ginu, vylovil z kapsy peněženku a z ní vytáhl librovou bankovku. „Uděláte něco pro mě, prosím.“ Podal pokojské bankovku.

„Pro vás,“ řekl jí. „My budeme hrát takovou malou hru tady teď a já chci, abyste sehnala mi dvě - ne, tři věci. První chci nějaké hřebíky, druhý kladívko, třetí sekáček - masový, ten půjčíte si v kuchyni. Seženete to, ano?“

„Sekáček!“ Pokojská vytřeštila oči a spráskla ruce. „Opravdický sekáček na maso?“

„Ano ano, jistě. Tak šup šup, prosím. Jistě seženete ty věci.“

„Ano, pane, pokusím se. Snad to seženu.“ A odešla.

Malý muž nám rozdal martini. Stáli jsme tam a popíjeli: mladík s podlouhlým pihovatým obličejem, špičatým nosem a bledým tělem, jehož nahotu zakrývaly jen vyšisované hnědé bermudy; dívka se světlými vlasy a vysokou, hranatou, vyhublou postavou v bledě modrých dámských plavkách, která přes okraj sklenice neustále upírala oči na mladíka; mužík s bezbarvýma

11$

očima v čisťounkém bílém obleku, který popíjel martini a přitom pokukoval po Angličance v bledě modrých plavkách. Nevěděl jsem, co si o tom všem mám myslet. Zdálo se, že mužík myslí sázku vážně a že neméně vážně pomýšlí na onu záležitost se sekáním prstu. Ale co když, sakra, ten kluk prohraje? To ho pak fofrem povezeme do nemocnice právě v tom cadillaku, který nevyhrál. Úžasná představa. Jen co je pravda. Úžasná pitomost, řekl bych, to v první řadě.

„Nemyslíte, že ta sázka je dost hloupá?“ řekl jsem.

„Myslím, že je to férová sázka,“ odpověděl mládenec. Obrátil už do sebe jednoho velkého panáka.

„A já si myslím, že je pěkně pitomá a nesmyslná,“ utrhla se dívka. „Co když prohraješ?“

„No a co? Když o tom tak přemejšlim, nenapadá mě jeden jedinej případ, kdy by mi byl levej malíček k užitku. Tady je.“ Mladík se za prst chytil. „Tady je, a nikdy pro mě nic neudělal. Tak proč bych se o něj teď neměl vsadit? Myslím, že je to fér.“ Mužík s pousmáním zdvihl šejkr a dolil nám. „Ještě než začneme,“ spustil, „dám panu… panu rozhodčí autoklíče.“ Vyndal z kapsy klíčky a podal mi je. „Papíry,“ dodal, „doklady auta a pojištění, jsou v autě v přihrádcích.“

Pak znovu vešla černá pokojská. V jedné ruce nesla malý sekáček, jaký se používá v řeznictví k přesekávání kostí, a v druhé ruce kladívko a krabičku s hřebíky.

„Dobře! Máte všechno. Díky, díky. Už můžete jít.“ Počkal, až se za pokojskou zavřou dveře, pak položil náčiní na postel a řekl: „A teď hezky připravíme se, ano?“ Pak se obrátil na chlapce: „Pomozte mi prosím s tím stůl. Poneseme ho kousek.“

Byl to běžný hotelový psací stolek s obdélníkovou deskou, zhruba metr dvacet na metr, na němž ležel kalamář s pery, psací podložka a několik papírů. Sklidili psací potřeby a poodnesli stolek od stěny doprostřed místnosti.

„A teď,“ zavelel, „židle.“ Popadl židli a postavil ji ke

12$

stolku. Jednal velmi čile a hbitě: jako člověk organizující hry na dětské besídce. „A teď hřebíky. Musím přibít hřebíky.“ Došel si pro ně a začal je zatloukat do desky stolu.

Stáli jsme v hotelovém pokoji, mladík, dívka a já, drželi v rukou martini a sledovali jsme mužíkovo počínání. Pozorovali jsme ho, jak zatlouká do stolu dva hřebíky, zhruba patnáct centimetrů od sebe. Nezatloukl je až po hlavičku: nechal oba maličko vyčnívat. Pak zkusil, zda drží pevně.

Člověk by řekl, že to ten parchant nedělá poprvé, blesklo mi hlavou. Nikdy není na vahách co dál. Stůl, hřebíky, kladívko, sekáček z kuchyně. Přesně ví, co chce a jak to má připravit.

„A teď,“ prohlásil, „potřebujeme jenom už kus provázek.“ Vyštrachal jej odněkud. „Dobře, nakonec jsme připravení. Sedněte prosím ke stůl,“ vybídl mladíka.

Mladík odložil sklenici a usedl.

„Teď ložíte levou ruku mezi tito dvě hřebíky. Ti jsou tam k tomu, aby držela vám ruka v místě. Tak, výborně. Teď vážu vám ruku pevně hezky na stůl… to je ono.“

Omotal mladíkovi provaz kolem zápěstí, pak několikrát kolem dlaně a nakonec provázek pevně přivázal k hřebíkům. Odvedl důkladnou práci, a když byl hotov, mladík rukou nemohl pohnout ani o píď. Volné byly pouze prsty.

„Teď prosím svíráte pěst, jen malíček necháváte ven. Ten jediný musí tak zůstat, aby ležel na stůl.“

„Vý-bor-ně! Vý-bor-ně! Teď můžeme začít! Pravou rukou pracujete zapalovač. Okamžik ještě, prosím.“

Přiskočil k posteli a popadl sekáček. Vrátil se a postavil se vedle stolku se sekáčkem v ruce.

„Všichni jsme připravení?“ zeptal se. „Pane rozhodčí, vy musíte startovat.“

Angličanka stála v bledě modrých plavkách za opěradlem mladíkovy židle. Stála, ani nedutala. Mladík seděl zcela nehybně, zapalovač držel v pravé ruce, oči upíral na sekáček. Mužík upíral oči na mě.

13$

„Připraven?“ zeptal jsem se mladíka.

„Ano.“

„A vy?“ otočil jsem se k mužíkovi.

„Docela připraven,“ potvrdil, zdvihl sekáček a držel jej asi půl metru nad mladíkovým prstem, aby mohl bez meškání seknout. Mladík ho sledoval, ale nepokusil se ucuknout a zachoval klidnou tvář. Jen pozvedl a svraštil obočí.

„Tak dobře,“ řekl jsem. „Začněte.“

Mladík řekl: „Počítejte prosím nahlas, kolikrát ho zapálím.“

„Ano,“ přikývl jsem. „Budu vám počítat.“

Palcem odklopil víčko zapalovače, stejný prst přitiskl na kolečko a prudce škrtl. Z kamínku vykřesly jiskry, knot se vznítil a rozhořel se žlutým plamínkem.

„Jedna!“ zvolal jsem.

Mladík plamínek nesfoukl; zaklapl víčko zapalovače a takových pět vteřin čekal, než ho znovu otevřel.

Silně a rázně škrtl kolečkem a na knotu znovu vyšlehl plamínek.

„Dva!“

Mluvil jsem jen já. Mladík upínal oči na zapalovač. Mužík držel sekáček v napřažené ruce a rovněž visel očima na zapalovači.

„Tři!“

„Čtyři!“

„Pět!“

„Šest!“

„Sedm!“ Byl to očividně spolehlivý zapalovač. Z kamínku létaly velké jiskry a knot měl správnou délku. Sledoval jsem mladíkův palec, jak překlopil víčko přes plamen. Pak chvíli nic. Potom palec znovu víčko odklopil. Všechno dělal palec. Palec měl všechno pod palcem. Nadechl jsem se, abych řekl osm. Palec škrtnul kolečkem. Z kamínku křísly jiskry. Vyskočil plamínek.

„Osm!“ řekl jsem a v tom okamžiku se otevřely dveře. Všichni jsme se otočili a spatřili malou starší ženu

14$

s černými vlasy, která stála ve dveřích; zastavila se jen asi na dvě vteřiny, načež se vrhla dopředu a vykřikla: „Carlosi! Carlosi!“ Chňapla ho za zápěstí, vykroutila mu sekáček a odhodila nástroj na postel. Pak popadla mužíka za klopy sněhobílého oblečku a začala jím vehementně lomcovat, přičemž k němu celou dobu cosi brebentila silným, rozezleným hlasem, asi Španělsky. Třásla jím tak rychle, že najednou přestal být vidět. Zbyla z něj jen sotva patrná silueta, rozmazaná jako paprsky rychle se otáčejícího kola.

Zpomalila a malý muž se znovu objevil. Odvlekla ho přes celou místnost k jedné posteli a strčila do něj, až si pozadu kecnul na zadek. Seděl na kraji postele, mžikal očima a zkoušel, jestli mu hlava stále sedí na krku.

„Omlouvám se,“ řekla žena. „Je mi strašně líto, co se tady stalo.“ Mluvila anglicky téměř bezchybně.

„Je to hrozné,“ pokračovala žena. „Asi za to mohu já. Člověk ho nemůže nechat deset minut o samotě! Na chvíli odejdu, abych si nechala umýt vlasy, vrátím se a on už zase tropí neplechu.“ V tváři měla hlubokou účast a lítost.

Mladík si odvazoval ruku od stolu. Angličanka i já jsme stáli mlčky.

„Ten člověk je postrach,“ durdila se žena. „U nás na jihu usekal různým lidem už celkem čtyřicet sedm prstů a přišel o jedenáct aut. Nakonec hrozilo, že ho dají někam zavřít. Proto jsem ho také odvezla sem.“

„Dělali jsme malou sázku,“ zamumlal mužíček z postele.

„Předpokládám, že jste se vsadili o auto,“ řekla žena.

„Ano,“ odpověděl mladík. „O cadillaka.“

„Žádný vůz nemá. Ten cadillac je můj. Ale o to je to horší,“ povzdychla si, „když se sází, ačkoli nemá nic, co by mu patřilo. Stydím se za něj; je mi to všechno opravdu velice líto.“ Připadala mi jako ohromně milá dáma.

„Nic se nestalo,“ řekl jsem, „tady jsou klíčky od auta.“ Položil jsem je na stolek.

„Dělali jsme malou sázku,“ mumlal mužík.

15$

„Už nemá nic, co by mohl vsadit,“ dodala žena. „Nic mu nezbylo. Zhola nic. Pravda je taková, že já sama jsem na něm kdysi všechno vyhrála. Dalo mi to velkou práci a trvalo to léta, dlouhá léta, ale nakonec jsem na něm vyhrála úplně všechno.“ Vzhlédla, podívala se na mladíka a na tváři se jí rozhostil mírný, posmutnělý úsměv. Přešla ke stolku a natáhla ruku, aby si vzala klíček od vozu.

Vidím to jako dnes: ruka měla jen ukazováček a palec.

PAN BOTIBOL

Pan Botibol si prorazil cestu otáčivými dveřmi a ocitl se v rozlehlé vstupní hale hotelu. Sundal si klobouk, sevřel ho oběma rukama před sebou, nervózně popošel kupředu, zastavil se a rozhlédl se po poledním davu, hledaje v něm známou tvář. Několik lidí se otočilo a s mírným úžasem na něj zůstalo hledět; pan Botibol zaslechl - nebo se mu zdálo, že zaslechl - nejméně jednu ženu, jak říká: „Můj ty bože, podívejte, co nám to sem přišlo!“

Konečně zahlédl pana Clementse, který seděl u malého stolku ve vzdálenějším koutu dvorany, a chvatně k němu zamířil. Clements ho viděl přicházet a teď sledoval, jak se pan Botibol opatrně proplétá mezi stoly a lidmi, jak krotce a bojácně cupitá a drží klobouk oběma rukama před sebou. Pomyslel si, že člověk s tak podivným a podezřelým vzezřením si určitě musí připadat mizerně. Bylo až zarážející, jak moc se pan Botibol podobal chřestu. Jako by nad útlým, stonkovitým hrudníkem ani neměl ramena; jeho tělo se směrem vzhůru jen postupně zužovalo, až konečně přešlo v malou plešatou hlavu tvořící jakýsi hrot. Byl napasovaný do lesklého modrého dvouřadového obleku, který jeho podobu se zmíněnou zeleninou pozoruhodně umocňoval.

Clements povstal, podali si ruce, a ještě než se posadili, pan Botibol z ničeho nic spustil: „Rozhodl jsem se, ano,

16$

rozhodl, že nabídku, kterou jste mi učinil včera večer před odchodem z mé kanceláře, přijmu.“

Clements už několik dní vyjednával jménem svých klientů o koupi firmy známé jako Botibol a spol., jejímž jediným vlastníkem byl pan Botibol, a předchozího dne večer přednesl prodávajícímu první nabídku. Byla příliš nízká a byla míněna jen jako sonda, jako signál, že kupující mají o obchod vážný zájem. A to se podívejme, pomyslel si Clements, ten starý trouba na to skočil a nabídku přijal. Několikrát vážně kývl hlavou, aby zakryl své ohromení, a prohlásil: „Dobrá, dobrá, to moc rád slyším, pane Botibole.“ Kývl na číšníka a zavolal: „Dvakrát velké martini.“

Pan Botibol zvedl obě ruce a zděšeně zaprotestoval: „To ne, prosím!“

„Ale pane Botibole,“ zahlaholil Clements. „Takováhle příležitost po přípitku přece volá.“

„Piji jen velice zřídka a během dne nikdy - prostě nikdy.“

Ale Clements byl teď v rozverné náladě a na protesty nebral ohledy. Objednal martini a svou veselou náladou a tlacháním pana Botibola přiměl, aby si s ním připil na právě uzavřený obchod. Pak krátce pohovořil o sestavování a podpisu prodejní smlouvy, a když vypověděl vše, co měl na srdci ohledně obchodních záležitostí, poručil si ještě dva koktejly. Pan Botibol se znovu vzpíral, ale tentokrát už ne tak zarputile. Clements tedy objednal nápoje a pak se otočil a přátelsky se na svého spolustolovníka usmál. „Nu, pane Botibole,“ oslovil ho, „když teď máme všechno za sebou, navrhuji, abychom zapomněli na obchody a příjemně spolu poobědvali. Co vy na to? Jste mým hostem.“

Jak si přejete, jak si přejete,“ souhlasil pan Botibol bez nadšení. Mluvil takovým unylým hláskem a pomalu vyslovoval každé slovo zvlášť, jako by něco vysvětloval malému dítěti.

Jakmile vešli do jídelny, Clements objednal Château Lafite 1912 a k tomu dvě tučné koroptve na roštu. V hlavě

17$

si propočítával, jakou dostane provizi, a byl spokojený. Začal pohotově konverzovat a klouzal z jednoho tématu na druhé v naději, že svého společníka něčím zaujme. Ale nebylo to k ničemu. Jak se zdálo, pan Botibol poslouchal jen na půl ucha. Tu a tam pokýval svou malou hlavou a utrousil: „Ach tak.“ Když se na stole objevilo víno, Clements se pokusil zapříst rozhovor o něm. „Věřím vám, že je jedinečné, ale mně prosím nalijte jen slzu,“ zmařil jeho snahy pan Botibol.

Clements vyprávěl zábavnou historku. Když skončil, pan Botibol se na něj chvíli vážně díval a pak prohlásil: „Jak zábavné.“ Clements usoudil, že bude lépe nic neříkat, a oběd dojedli mlčky. Pan Botibol popíjel své víno, a když mu hostitel doléval sklenici, nezdálo se, že by protestoval. Ve chvíli, kdy dojídali, Clements odhadoval, že jeho host má v sobě nejméně tři čtvrtiny láhve.

„Je libo doutník, pane Botibole?“ zeptal se.

„Ne ne, děkuji.“

„Trochu brandy?“

„Ne, to opravdu ne. Nejsem zvyklý…“

Clementsovi neuniklo, že muži sedícímu proti němu zčervenaly tváře a že se na něj dívá lesklýma, uslzenýma očima. Nebylo by špatné toho starého moulu ještě pořádně opít, když už jsem v tom, řekl si a objednal dvě sklenice brandy.

Za chvíli měli brandy na stole. Pan Botibol si velké sklenice chvíli podezřívavě prohlížel, pak uchopil tu svou a rychle do sebe nasál celý její obsah. Špulil přitom rty, takže připomínal nějakého ptáka. Z ničeho nic promluvil.

„Jak já vám závidím, pane Clementsi.“

„Mně? A proč.“

„Povím vám to, pane Clementsi, povím. Tedy pokud vám nebude vadit, že jsem tak smělý.“ Botibolův nervózní hlas zněl jaksi pisklavě, takže vznikal dojem, jako by se za všechno, co říká, jedním dechem hned omlouval.

„Prosím, vysvětlete mi to,“ pobídl ho Clements.

18$

„Závidím vám, protože, jak se mi zdá, máte úspěch, protože jste v životě něčeho dosáhl.“

Ten se propije k melancholii, pomyslel si Clements. To je jeden z těch, co se při skleničce rozesmutní, a to já nesnesu. „Úspěch?“ řekl nahlas. „Nemyslím, že jsem nějak zvlášť úspěšný.“

„Ale ano, jste. Řekl bych, pane Clementsi, že celý váš život je cosi radostného a naplněného úspěchem.“

„Vždyť jsem úplně obyčejný člověk,“ namítl Clements, který v duchu odhadoval, nakolik je ten druhý opravdu opilý.

„Já vím…“ začal pan Botibol pomalu, vyslovuje každé slovo zvlášť, „já vím, že mi to víno nejspíš trochu stouplo do hlavy…“ Na chvíli se odmlčel. Bylo zřejmé, že hledá vhodná slova. „Dovolte mi ale, abych vám položil jednu otázku.“ Vysypal na stůl trochu soli a teď ji špičkou prstu tvaroval do podoby miniaturní hory.

„Pane Clementsi,“ oslovil svého hostitele, aniž zvedl oči, „myslíte si, že je možné, aby se člověk dožil dvaapadesáti let a za celý život v ničem nedosáhl ani sebenepatrnějšího úspěchu?“

„Ale pane Botibole,“ zasmál se Clements, „každý přece občas v něčem uspěje, i když jsou to jen maličkosti.“

„Ne ne,“ ohradil se pan Botibol mírně, „v tom se pletete. Například já si nevzpomínám, že bych kdy v něčem uspěl. V životě jsem ani jedinkrát nezakusil nic, co by připomínalo úspěch.“

„Ale jděte,“ opáčil Clements s úsměvem. „To nemůže být pravda. A co dnes ráno? Prodal jste svůj podnik za sto tisíc. To je přece úspěch jako hrom.“

„Ten podnik jsem zdědil po otci před devíti lety. V té době bych za něj dostal čtyřikrát tolik. Za mého vedení ztratil tři čtvrtiny své hodnoty. Tomu se dá jen sotva říkat úspěch.“

Clements věděl, že mu nelže. „Ano, jistě,“ přisvědčil. „To se stává. Ale oba stejně dobře víme, že každý člověk

19$

během života nějaký ten drobný úspěch zakusí. Nemusí jít o nic světoborného. Vždyť koneckonců vstřelit gól při školním fotbalovém utkání, to je taky úspěch, ne? Když zaběhnete dobrý čas nebo se naučíte plavat, není to snad malý triumf? Jenže člověk na takové věci prostě zapomene. Zapomenete, v tom to je.“

„Já jsem nikdy gól nedal,“ povzdechl si pan Botibol. „A plavat jsem se nenaučil.“

Clements odmítavě zamával rukama a podrážděně zafrkal.

„Ano, jistě, ale copak nechápete, copak nevidíte, že tu jsou tisíce, doslova tisíce jiných věcí, jako… no třeba…. jako když se vám podaří ulovit pěknou rybu, nebo když spravíte motor auta. Taky se občas člověku povede někoho potěšit dárkem, nebo se mu slušně urodí fazole, jindy vyhraje nějakou sázečku nebo… nebo… ale k čertu s tím! To bych vám tu mohl vypočítávat donekonečna.“

„Možná vám se to podaří, pane Clementsi, ale mně se na mou duši nic takového nikdy nepovedlo. Právě to se vám snažím říct.“

Clements postavil sklenici s brandy na stůl a zadíval se na tu pozoruhodnou bytost bez ramen, která seděla naproti němu. Pan Botibol v něm znovu vzbudil zájem. Je to hlupák, pomyslel si. O tom nemůže být pochyb. Neskutečný, kolosální trouba. Clements najednou dostal chuť toho chlapa pořádně ztrapnit. „A co ženy, pane Botibole,“ zeptal se tónem, který vůbec nenaznačoval, že by se za tu otázku styděl.

„Ženy?“

„Ano, ženy! Každý muž, co jich po světě chodí, i ten nejubožejší pobuda, po kterém ani pes neštěkne, přece někdy dosáhl aspoň nepatrného úspěchu u…“

„To nikdy!“ vzkřikl rázně pan Botibol, který jako by se najednou probral z letargie. „Ne, pane, nikdy!“

Já mu snad jednu vlepím, řekl si v duchu Clements. To se už nedá vydržet. Musím se trochu ovládat, protože jinak

20$

snad opravdu vyskočím a vysolím mu políček. „Chcete říct, že je nemáte rád?“ zeptal se nahlas.

„Ale mám, jemináčku, ovšemže mám. Dokonce k nim cítím obdiv, skutečně velký obdiv. Ale myslím, že… páni drazí… jak to jen říct… obávám se, že s nimi nějak nedovedu vyjít. Nikdy jsem to neuměl. Nikdy. Víte, pane Clementsi, já vypadám opravdu divně. Vím, že vypadám divně. A ony na mě zírají a často se mi i smějí. Ještě nikdy se mi nepodařilo dostat se k nim takříkajíc na dostřel.“ Kolem koutků úst se mu mihl náznak úsměvu, chabého a nesmírně smutného.

Clements toho měl právě tak dost. Zamumlal něco ve smyslu, že pan Botibol jistě přehání, pak pohlédl na hodinky, kývl na číšníka, aby mu přinesl účet, a omluvil se, že bude muset ještě zajít do své kanceláře.

Na ulici před hotelem se rozešli. Pan Botibol si přivolal taxi a nechal se zavézt ke svému domu. Odemkl, vešel do obývacího pokoje a zapnul rádio. Pak se posadil do velkého křesla s koženým potahem, pohodlně se opřel a zavřel oči. Ne že by se mu přímo točila hlava, ale maličko mu zvonilo v uších a myšlenky se vynořovaly a mizely rychleji než obvykle. Ten advokát do mě nalil trochu moc vína, říkal si. Chvíli tu zůstanu a poslechnu si nějakou hudbu. Pak se z toho vyspím a bude mi líp.

V rádiu hráli symfonii. Pan Botibol si odjakživa rád sem tam poslechl symfonický koncert a věděl toho o hudbě alespoň tolik, že ve skladbě poznal Beethovenovo dílo. Jak si tak hověl v křesle a poslouchal ty skvostné tóny, v jeho podnapilé mysli se začala pomalu rodit dosud nepoznaná představa. Nezdálo se mu to, protože nespal. Byl tedy zcela při vědomí, když ho napadlo toto: Hudbu, která právě zní, jsem složil já. Jsem velký skladatel. Tohle je premiéra mé nejnovější symfonie. Koncert se koná ve velkém sále, který je zcela zaplněný lidmi - kritiky, hudebníky a milovníky hudby z celé země - a já stojím před orchestrem a diriguji.

21$

Pan Botibol si celou tu scénu dovedl živě představit. Viděl sám sebe, jak stojí na pódiu s bílou vázankou a ve fraku a před sebou má orchestr - shluk houslí nalevo, uprostřed violy a napravo violoncella, vzadu za nimi všechny dřevěné dechy, fagoty, bubny a činely. Hudebníci s nesmírnou, téměř fanatickou úctou sledují každý pohyb jeho taktovky. Za ním, v pološeru rozlehlého koncertního sálu, k němu vzhlížejí rady bledých uchvácených tváří lidí, kteří s rostoucím nadšením naslouchají nejnovější ze symfonií nejvelkolepějšího skladatele, jakého svět kdy poznal. Někteří z posluchačů mají sevřené pěsti a zarývají si nehty do dlaní, protože hudba, kterou slyší, je krásná až k nesnesení. Pan Botibol se tou vzrušující představou nechal strhnout do té míry, že začal mával rukama do taktu jako nějaký dirigent. Začalo ho to natolik bavit, že dokonce povstal a postavil se čelem k rádiu, aby si dopřál volnost pohybu.

Stál uprostřed místnosti, vysoký, hubený a bez ramen, navlečený do svého těsného dvouřadového obleku, poškubával svou malou plešatou hlavou sem a zase tam a mával rukama ve vzduchu. Znal tu symfonii natolik, že občas dokázal poznat, kdy přijde změna tempa nebo hlasitosti. Při rychlých a hlučných pasážích se rozháněl tak divoce, že několikrát málem upadl, když hudba hrála zvolna a tlumeně, předklonil se a jemnými pohyby rukou tišil hráče - a neustále za sebou cítil přítomnost mnohasethlavého obecenstva, strnulého, napjatého, naslouchajícího. Symfonie konečně vygradovala do strhujícího závěru a zároveň s ní se vystupňovalo i vzrušení pana Botibola. Pohodil divoce hlavou, jako by chtěl během těch několika posledních mohutných akordů vyburcovat svůj orchestr k ještě většímu nasazení.

Vtom skladba skončila. Hlasatel ještě cosi říkal, ale pan Botibol rychle vypnul rádio a celý udýchaný se svalil do křesla.

„Uf!“ ulevil si nahlas. „Bože můj, co jsem to vyváděl!“

22$

Na obličeji i na čele mu vyrážely malé kapičky potu a stékaly po krku za límec. Pan Botibol vytáhl kapesník a setřel je a ještě chvíli zůstal sedět. Vyčerpaně hekal, ale měl nesmírnou radost.

„Tedy musím říct,“ pronesl nahlas a zalapal po dechu, „že jsem se opravdu pobavil. Něco tak zábavného jsem snad nezažil za celý život. Jemináčku, to jsem si užil. To bylo náramné!“ Téměř okamžitě si začal pohrávat s myšlenkou, že by to mohl zkusit ještě jednou. Ale hodí se to vůbec? Neměl by si takové nápady zakázat? Nedalo se popřít, že se teď, když se na své počínání díval zpětně, cítil trochu provinile. Hned ho taky napadlo, jestli na tom třeba není něco vysloveně nemravného. Takhle se zapomenout! A k tomu si představovat, že je génius. Kdo to kdy viděl? Byl si jistý, že takové věci nikdo nedělá. A co kdyby do pokoje vešel Mason a přistihl ho při tom? To by bylo strašné!

Natáhl se pro noviny a předstíral, že je čte, ale za chvíli už pokradmu nahlížel do večerního programu rozhlasového vysílání. Prst se mu zastavil pod řádkem, na němž stálo: 8:30, večerní koncert, Brahms, Symfonie č. 2. Dlouho si řádek prohlížel. Slovo „Brahms“ začalo blednout a mizet a postupně se na jeho místě objevil nápis „Botibol“. Botibolova Symfonie č. 2. Viděl své jméno vytištěné zřetelnými černými literami. Právě ho četl. „Ano, ano,“ zašeptal. „Moje symfonie má premiéru. Svět ji netrpělivě očekává. Bude tak skvělá jako autorovo dosavadní dílo, říkají si lidé, nebo snad ještě velkolepější? A skladatel sám se nechal umluvit, aby provedení své nové skladby dirigoval. Je plachý a uzavřený, na veřejnosti se objevuje jen zřídka, ale při této příležitosti ho přesvědčili, aby…“

Pan Botibol se v křesle napřímil, předklonil se a stiskl knoflík zvonku vedle krbu. Ve dveřích se objevil sluha Mason, malý stařík s vážnou tváří, jediný člověk, který mu v domě dělal společnost.

„Ehm… Masone, najde se v domě nějaké víno?“

23$

„Víno, pane?“

„Ano, víno.“

„Bohužel ne, pane. Víno jsme tu naposledy měli asi tak před patnácti nebo šestnácti lety. Váš otec, pane…“

„Já vím, Masone, já vím, ale byl bych rád, kdybyste nějaké sehnal. Chtěl bych si k večeři otevřít láhev něčeho dobrého.“

Sluhu pánův požadavek očividně vyvedl z míry. „Dobrá, pane, a co by to mělo být?“

„Červené bordeauxské, Masone. Nejlepší, jaké seženete. Vezměte ho celou bednu. Řekněte, ať mi ho hned pošlou.“

Když byl zase sám, na okamžik se svého lehkovážného rozhodnutí zděsil. Víno k večeři?! Jen tak pro nic za nic?! Vlastně ano, proč by ne. Proč by si pořád měl něco odpírat? Navíc by se to bez vína neobešlo. Zdá se, že na něho víno působí příznivě. Velice příznivě. Chce víno a bude ho mít. Ať si jde Mason třeba k čertu.

Po zbytek odpoledne odpočíval. V sedm třicet Mason ohlásil, že se podává večeře. Láhev vína stála na stole a pan Botibol z ní začal pít. Sám si dolil sklenici a ani za mák se nestaral o to, že si ho Mason podezřívavě prohlíží. Dolil si celkem třikrát. Pak se zvedl od stolu, prohlásil, že si nepřeje být rušen, a vrátil se do obývacího pokoje. Do začátku přenosu zbývala čtvrthodina. Nedokázal teď myslet na nic jiného než na nadcházející koncert. Uvelebil se v křesle a oddal se sladkému přemítání o tom, co ho čekalo o půl osmé. Byl velkým skladatelem, netrpělivě vyčkávajícím ve své šatně za koncertní síní. Z dálky k němu doléhal vzrušený šum davu, který pomalu plnil sedadla v hledišti. Věděl, co si ti lidé mezi sebou říkají, protože v novinách se už řadu měsíců nepsalo o ničem jiném. Botibol je génius, jemuž se Beethoven, Bach, Brahms, Mozart ani nikdo jiný ze skladatelů nemůže velikostí ani zdaleka rovnat. Každé z jeho nových děl je velkolepější než to předchozí. Jaká bude asi jeho nejnovější symfonie? Nemůžeme se dočkat, až ji uslyšíme! Ó ano, právě to si

24$

určitě říkají. Pan Botibol povstal a začal rázovat po pokoji. Co chvíli to mělo začít. Zvedl ze stolu tužku, kterou chtěl použít jako taktovku, a zapnul rádio. Hlasatel právě končil úvodní řeč a vtom zahřměl potlesk, což znamenalo, že na pódium vešel dirigent. Odpolední koncert pouštěli z gramofonových desek, ale tohle byl skutečný živý přenos. Pan Botibol se otočil, postavil se čelem ke krbu, prohnul se v pase a předvedl grandiózní úklonu. Pak se zase obrátil k rádiu a pozvedl taktovku. Aplaus utichl. Na okamžik se rozhostilo ticho. V obecenstvu někdo zakašlal. Pan Botibol vyčkával. Symfonie započala.

Jakmile začal dirigovat, znovu před sebou zřetelně uviděl celý orchestr, obličeje jednotlivých hudebníků, a dokonce i výraz jejich tváří. Tři z houslistů měli prošedivělé vlasy. Jeden cellista byl pořádný tlouštík, jinému na nose seděly brýle s masivní hnědou obroučkou a v druhé řadě bylo vidět muže, hráče na lesní roh, kterému v jedné polovině obličeje škubalo, ale všichni působili velkolepě. I hudba byla velkolepá. Během některých působivých pasáží zakoušel pan Botibol takové radostné rozechvění, že se neudržel a nahlas vykřikl, a při třetí větě se v něm jednou spontánně vzedmula extatická vlna vycházející z plexu solaris, sestupovala ke stěně žaludku a vyvolávala příjemné šimrání. Ale hřmotný potlesk a hlasité projevy nadšení, které přišly na konec, byly ze všeho nejlepší. Pomalu se otočil ke krbu a uklonil se. Potlesk neutichal a on se nepřestával klanět, dokud ho hlas moderátora náhle nevrátil zpět do obývacího pokoje. Vypnul rádio a zhroutil se do svého křesla, vyčerpaný, ale nadmíru šťastný.

Jak se tam tak rozvaloval, potěšeně se usmíval, utíral si mokrý obličej a lapal po dechu, začal pomalu spřádat plány na příští představení. Proč to neudělat pořádně? Proč nevytvořit z jednoho z pokojů něco jako malý koncertní sál, kde by byla scéna a řady sedadel a kde by mohl dirigovat se vším všudy? Když si koupí gramofon, bude se moci své nové zálibě věnovat kdykoli a nebude

25$

se muset spoléhat na rozhlasové vysílání! Ano, to je ono. Přesně tak to udělá!

Nazítří dopoledne se zastavil v dekoratérské firmě, kde si objednal přetvoření největší místnosti v domě na miniaturní koncertní sál. Bylo dohodnuto, že na jednom konci pokoje bude stát malé vyvýšené pódium a zbytek místnosti bude vyplněn řadami sedadel potažených rudým plyšem. „Budu tam pořádat taková malá představení,“ vysvětlil pan Botibol zástupci firmy a chlapík přikývl a řekl, že to jistě bude velice hezké. Hned vzápětí si u jiné firmy objednal instalaci drahého gramofonu s automatickým výměníkem desek a dvěma silnými reproduktory, z nichž jeden měl stát na scéně a druhý vzadu v hledišti. Pak ještě nakoupil záznam všech devíti Beethovenových symfonií na gramodeskách a v obchodě, který se specializoval na záznamy zvukových efektů, si objednal několik nahrávek potlesku a nadšených projevů publika. Nakonec si pořídil skutečnou dirigentskou taktovku, tenkou hůlku ze slonoviny, která ležela v krabičce na polštářku potaženém modrým hedvábím.

Osmého dne byla místnost dokončena. Všechno bylo dokonalé - červeně potažené židle, ulička vedoucí středem místnosti a dokonce i malý stupínek pro dirigenta s mosazným zábradlím. Pan Botibol rozhodl, že první koncert se bude konat hned téhož dne po večeři.

V sedm hodin se odebral do své ložnice, vzal si bílou vázanku a oblékl se do fraku. Cítil se úžasně. Když se na sebe podíval do zrcadla, vůbec mu nevadilo, že jeho vysoká postava bez ramen působí bizarním dojmem. Skvělý skladatel, pomyslel si a usmál se na svůj odraz, může vypadat, jak se mu zlíbí. Vlastně se od něj čeká, že bude vypadat podivně. Přece jen ale zalitoval, že nemá žádné vlasy. Určitě by si je nechal narůst dost dlouhé. Sešel dolů do jídelny, rychle spořádal večeři, vypil půl láhve vína a cítil se ještě lépe. „Nedělejte si o mě starosti, Masone,“ řekl sluhovi. „Nezešílel jsem. Jen se trochu bavím.“

26$

„Jistě, pane.“

„Už vás nebudu potřebovat. Dohlédněte prosím na to, aby mě nikdo nerušil.“

Pan Botibol zamířil z kuchyně do svého miniaturního koncertního sálu. Vzal desky s Beethovenovou První symfonií, ale dřív, než je založil do gramofonu, přidal k nim další dvě. Jedna z nich, kterou měl přístroj přehrát jako první, než začne záznam hudby, byla označena nápisem „dlouhotrvající nadšený potlesk“. Druhá, která měla přijít na řadu poté, co skončí symfonie, byla nadepsána „neutuchající aplaus, tleskání, nadšené výkřiky a provolávání slávy“. Na výměníku bylo jednoduché mechanické zařízení, které pracovníci firmy nastavili tak, aby zvuk z první a poslední desky, tedy potlesk, vycházel pouze z reproduktoru umístěného v hledišti. Hudba zaznamenaná na ostatních deskách měla znít z reproduktoru schovaného za řadou židlí pro členy orchestru. Když poskládal desky do správného pořadí, vložil je do gramofonu, ale přístroj hned nespustil. Namísto toho zhasl všechna světla v místnosti s výjimkou lampičky, která osvětlovala dirigentský stupínek. Pak se usadil do jedné z židlí na pódiu, zavřel oči a dopřál své mysli volnost, aby se mohla oddat známým, rozkošným představám. Velký komponista je nervózní a netrpělivě vyčkává, až bude moci předvést své poslední mistrovské dílo. Obecenstvo se mezitím schází, lidé debatují vzrušeným polohlasem a tak dále. Když se dostatečně zasnil a vcítil do své role, povstal, uchopil taktovku a spustil gramofon.

Místností zazněla fantastická vlna potlesku. Pan Botibol vkráčel na pódium, vystoupil na stupínek, otočil se čelem k publiku a uklonil se. V té tmě dokázal rozeznat jen nezřetelné obrysy sedadel po obou stranách uličky, do tváří lidem vidět nebylo. Ale hlučeli, jak se patří. Takový potlesk! Pan Botibol se obrátil k orchestru. Aplaus za jeho zády utichl. Do mechanismu zapadla další deska. Symfonie začala.

27$

Tentokrát to bylo úchvatnější než kdy předtím; v průběhu představení mnohokrát zaregistroval vzrušené mravenčení v břišní krajině. Jednou, když si uvědomil, že se představení přenáší do celého světa, ucítil v zádech mrazení, které proběhlo podél celé páteře odshora dolů. Ale nejvíce vzrušující byl potlesk, který přišel nakonec. Obecenstvo jásalo a tleskalo a dupalo a křičelo Bravo! Bravo! Bravo! a on se otočil k potemnělému hledišti a vážně se uklonil vlevo a vpravo. Pak chtěl odejít ze scény, ale lidé ho nepustili. Uklonil se ještě několikrát a sestoupil z pódia. Vyvolali ho zpátky. Obecenstvo jako by zešílelo. Prostě ho vůbec nechtěli pustit. Bylo to fantastické. Skutečně skvělé ovace.

Ani později, když se usadil do křesla v jiné místnosti, ho nadšení neopustilo. Zavřel oči, protože nechtěl, aby něco narušilo tu nádhernou iluzi. Zabořil se do opěradla a bylo mu, jako by se vznášel. Zakoušel opravdu jedinečný pocit, který nezmizel ani poté, co vyšel nahoru do ložnice, svlékl se a ulehl do postele.

Příští večer dirigoval Beethovenovu - nebo spíše Botibolovu - Druhou symfonii, a lidé šíleli stejně jako u té první. Následujících několik večerů hrál vždy po jedné symfonii, až se konečně dopracoval k Deváté. Jeho vzrušení postupně rostlo, protože obecenstvo si před každým koncertem znovu a znovu opakovalo: „Tentokrát to nedokáže. Nemůže přijít s dalším mistrovským dílem, vždyť to je nad lidské síly.“ Ale jemu se to podařilo. Všechny skladby byly stejně velkolepé. Poslední symfonie, Devátá, byla obzvlášť vzrušující, protože v ní nečekaně zazněl skvostný chorál, který všechny posluchače překvapil a nadchl. Pan Botibol musel řídit zároveň orchestr i velký pěvecký sbor. Z Itálie přiletěl Benjamino Gigli, aby zazpíval sólový tenorový part, basového partu se ujal Enrico Pinza. Když symfonie skončila, obecenstvo křičelo do ochraptění. Celý hudební svět byl na nohou a tleskal mu, všude

28$

se předháněli v odhadech, jakého dalšího skvostu se lze od tak úžasné osobnosti příště nadít.

Zkomponovat, představit a oddirigovat devět jedinečných symfonií za devět dnů by považoval za slušný výkon každý, takže asi nikoho nepřekvapí, že to panu Botibolovi trochu stouplo do hlavy. Rozhodl se, že publikum znovu překvapí. Složí řadu mistrovských skladeb pro klavír, které jako sólista sám představí. Příštího dne brzy ráno se tedy vypravil do předváděcí místnosti firmy, která prodávala nástroje značek Bechstein a Steinway. Byl tak svěží a plný síly, že šel celou cestu pěšky, a při chůzi si pobrukoval drobné úryvky z půvabných nových skladeb pro klavír. Měl jich plnou hlavu. Napadaly ho neustále; v jedné chvíli dokonce z ničeho nic pocítil, že má v hlavě otvor, jímž se dovnitř snáší vír tisíců a tisíců notiček, černých i bílých, a že jeho mozek, jeho úžasný muzikální mozek, je registruje tak rychle, jak přicházejí, ihned je rozplétá, řetězí je a přetváří v rozkošné melodie. V hlavě se mu rodila nokturna, etudy a valčíky a on si říkal, že už brzy, velice brzy, předá všechny své nové skladby vděčnému světu, který ho tolik obdivuje.

Konečně stanul před obchodem s klavíry. Strčil do dveří a vešel dovnitř. Působil teď téměř sebevědomým dojmem. Během posledních několika dní se velice změnil. Jeho někdejší nervozita byla z větší části ta tam a už ho tolik nezajímalo, co si ostatní myslí o jeho vzhledu. „Chci koncertní křídlo,“ řekl prodavači, „ale zařiďte to tak, aby při stisku kláves nástroj nevydával žádný zvuk.“

Prodavač se k němu naklonil a pozvedl obočí.

„Je to možné?“ zeptal se pan Botibol.

„Ano, pane, myslím, že ano, pokud si to přejete. Smím se vás ale zeptat, k čemu chcete ten nástroj používat?“

„Když to chcete vědět, hodlám předstírat, že jsem Chopin. Budu sedět a mačkat klapky a hudbu za mě obstará gramofon. Hrozně mě to baví.“ A bylo to venku, jen tak.

29$

Pan Botibol ani nevěděl, co ho přimělo s tím vyrukovat. Ale už se stalo, už to řekl a nedalo se s tím nic dělat. Svým způsobem se mu ulevilo, protože si dokázal, že mu nevadí mluvit s lidmi o tom, co provádí. Ten muž mu nejspíš odpoví, že to je báječný nápad. A nebo taky ne. Dost možná, že ho bude pokládat za blázna, kterého by měli někam zavřít.

„Takže teď to víte,“ dodal pan Botibol.

Prodavač se hlasitě rozesmál: „Ha ha! Ha ha ha! No to se vám povedlo, pane! Na mou duši. To mám za to, že vám kladu takové přihlouplé otázky.“ Najednou se přestal smát a upřeně se na pana Botibola zadíval. „Jak možná víte, pane, prodáváme rovněž samostatně nehlučné klávesnice, které se používají pro nácvik prstokladu.“

„Chci velké koncertní křídlo,“ prohlásil pan Botibol rozhodně. Prodavač se na něj znovu zadíval.

Jakmile si pan Botibol vybral klavír, zmizel z obchodu, jak nejrychleji to jen bylo možné. Navštívil ještě obchod s gramodeskami a objednal si velké množství alb s nahrávkami Chopinových nokturn, etud a valčíků v podání Arthura Rubinsteina.

„Můj ty bože, vy si ale budete užívat!“

Pan Botibol se otočil a spatřil podsaditou dívku s krátkýma nohama a nevýrazným obličejem. Stála stejně jako on u pultu.

„Ano,“ odpověděl. „To tedy budu.“ Za běžných okolností se zásadně odmítal bavit se ženami na veřejnosti, ale tahle ho překvapila.

„Chopina miluju,“ prohlásila dívka. Držela v ruce tašku z hnědého papíru, v níž měla jedinou desku, kterou si právě koupila. „Mám ho raději než všechny ostatní skladatele.“

Bylo utěšující slyšet její hlas - zvláště po smíchu toho prodavače klavírů. Pan Botibol by s ní rád promluvil, ale nevěděl, co říci.

30$

„Ze všeho nejraději mám Nokturna,“ pokračovala dívka. „Hrozně mě uklidňují.“

„Inu…“ vykoktal ze sebe pan Botibol. Dívka zvedla oči a mile se na něj usmála, aby ho zbavila rozpaků. A právě ten úsměv způsobil, že se najednou rozpovídal. „Tak tedy, nechtěla byste, nebo snad, chci říct… jestli by vám to ovšem…“

Znovu se na něj usmála, tentokrát proto, že si nemohla pomoci.

„Chtěl jsem říct, že bych byl rád, kdybyste se třeba u mě někdy zastavila a poslechla si nějakou z těch desek.“

„To je od vás opravdu milé.“ Na okamžik se odmlčela, aby rozvážila, jestli má v rozhovoru pokračovat. „Myslíte to vážně?“

„Ano. Byl bych velice potěšen.“

Žila ve městě už dost dlouho na to, aby věděla, že starší muži, tedy ti oplzlí, neztrácejí čas a nesnaží se navazovat známost s někým tak neatraktivním, jako je ona. V životě potkala jen dva muže, kteří se jí vemlouvali na veřejnosti, a v obou případech šlo o opilce. Tenhle ale nebyl opilý. Byl jen nervózní a vypadal dost zvláštně, ale v hlavě neměl. A když se to vezme kolem a kolem, byla to vlastně ona, kdo začal rozhovor. „To by bylo báječně,“ řekla. „Opravdu báječné. A kdy můžu přijít?“

A jé, povzdechl si v duchu pan Botibol. Jejda, jejda, jejda.

„Mohla bych přijít zítra,“ nedala mu vydechnout. „Odpoledne mám volno.“

„Hm, ano, jistě,“ odpověděl pomalu. „Ano, samozřejmě. Dám vám svou vizitku. Tady je.“

„A. W. Botibol,“ přečetla nahlas. „To je zvláštní jméno. Já jsem Darlingtonová. Slečna L. Darlingtonová. Ráda vás poznávám, pane Botibole.“ Napřáhla paži, aby si s ní mohl potřást rukou. „Už se na tu návštěvu moc těším! V kolik hodin mám přijít?“

31$

„Kdykoli,“ ujistil ji. „Přijďte, prosím, kdykoli se vám to bude hodit.“

„Tedy ve tři hodiny?“

„Ano, ve tři hodiny.“

„Výborně! Budu u vás ve tři.“

Díval se za tou podsaditou osůbkou s krátkýma zavalitýma nohama, sledoval ji, jak vychází z obchodu, a říkal si božínku, co jsem to jen udělal! Byl svým jednáním ohromený. Nespokojený ale nebyl. Jenže pak si vzpomněl na svůj malý koncertní sál a znervózněl. Má ji tam zavést, nebo ne? Jeho znepokojení ještě vzrostlo, když si uvědomil, že to je jediná místnost v domě, kde je gramofon.

Toho dne večer neřídil žádný koncert. Namísto dirigování seděl v křesle a dumal o slečně Darlingtonové a o tom, co by měl udělat, až ho přijde navštívit. Následujícího dne ráno mu dovezli objednaný klavír, krásného bechsteina v barvě tmavého mahagonu. Klavír do domu vnesli bez noh; zkompletovali jej až na pódiu koncertního sálu. Byl to impozantní nástroj. Když pan Botibol odklopil víko a udeřil prstem na jednu z klapek, nic se neozvalo. Původně měl v úmyslu omráčit svět přednesem svých prvních klavírních skladeb - šlo mimochodem o sérii etud - hned, jakmile bude mít křídlo doma, ale to teď nebylo myslitelné. Slečna Darlingtonová a její návštěva mu působily příliš velké starosti. Při obědě už se tak třásl úzkostí, že nebyl s to jíst.

„Masone, ve tři hodiny očekávám návštěvu jisté mladé dámy,“ oznámil sluhovi.

„Co prosím, pane?“ otázal se Mason.

„Ve tři hodiny přijde mladá dáma.“

„Výborně, pane.“

„Uveďte ji do obývacího pokoje.“

„Ano, pane.“

Přesně ve tři zaslechl zacinkání zvonku. Chvíli nato už ji Mason přiváděl do pokoje. Vešla a usmála se. Pan Botibol povstal a potřásl si s ní rukou.

32$

„Páni!“ vzkřikla. „To je ale báječný dům! Nevěděla jsem, že jdu na návštěvu k milionáři.“

Usadila své malé buclaté tělo na velikou pohovku a pan Botibol se posadil proti ní. Nevěděl, co má říct. Cítil se příšerně. Ona se ale téměř okamžitě ujala slova a začala vesele vykládat hned o tom, hned zase o něčem jiném. Mluvila dlouho a bez přestání - většinou o jeho domě, o nábytku a kobercích a o tom, jak od něho bylo milé, že ji pozval, protože takovou spoustu vzrušení ještě nezažila. Prozradila mu, že celý den tvrdě pracuje, že bydlí v penzionu, kde se dělí o pokoj s dalšími dvěma děvčaty. On prý nemá ani představu, jak moc je z téhle návštěvy nadšená. Panu Botibol se po chvíli začal cítit lépe. Seděl, naslouchal žvatlání děvčete, které se mu docela zamlouvalo, a pomalu kýval svou lysou hlavou nahoru a zase dolů. Čím déle mluvila, tím víc se mu líbila. Byla veselá a upovídaná, ale i ten největší hlupák by si musel všimnout, že to je jen slupka, pod kterou se skrývá osamělá a uštvaná chudinka. Dokonce ani panu Botibolovi to neuniklo. Velmi dobře si toho všiml. A právě v té chvíli se v jeho hlavě zrodil odvážný a riskantní nápad.

„Slečno Darlingtonová, rád bych vám něco ukázal,“ řekl jí a odvedl ji z pokoje rovnou do svého koncertního šálku. „Běžte a podívejte se.“

Vstoupila dovnitř a zůstala stát hned za dveřmi. „Jémináčku! No tohle! Vždyť vy tu máte divadlo! Opravdové malé divadlo!“ Pak si všimla klavíru na pódiu a dirigentského stupínku s mosaznou ohrádkou. „To je přece koncertní sál!“ zvolala. „Vy tu pořádáte opravdové koncerty? Ach, pane Botibole, to je báječné!“

„Líbí se vám to?“

„Ano, moc!“

„Tak pojďte, vrátíme se zpátky do pokoje a já vám něco řeknu.“ Její nadšení mu dodalo sebedůvěry. Byl rozhodnut dát se do toho a všechno jí vylíčit. „Půjdeme zpátky a já vám budu vyprávět něco zvláštního.“ Jakmile se usadili

33$

v obývacím pokoji, začal jí líčit svůj příběh. Vyprávěl jí všechno a vzal to od začátku - jak jednou poslouchal jakousi symfonii a začal si představovat, že je skladatel, jak vstal a začal dirigovat a jaké mu to působilo nesmírné potěšení. Vyprávěl jí, jak to zkusil znovu a pocítil totéž co předtím a jak si vybudoval malou koncertní síň a postupně v ní oddirigoval devět symfonií. Zcela upřímný ale nebyl. Řekl jí totiž, že to dělá jedině proto, aby měl z hudby co největší požitek. Že hudbě lze dobře naslouchat, jedině když se člověk přinutí vnímat každou notu a každý akord. A k tomu že je třeba dvou věcí - předstírat si, že jsem to dílo složil, a představit si, že ho obecenstvo slyší poprvé. „Myslíte si, opravdu si myslíte, že někdo zvenčí může nějakou symfonii procítit alespoň z poloviny tak intenzivně jako autor, který ji slyší poprvé zahranou od orchestru?“

„Ne,“ pípla ustrašeně. „Ovšemže ne.“

„Tak se staňte skladatelem! Ukradněte tu hudbu! Vezměte ji autorovi a darujte si ji.“ Pohodlně se opřel a poprvé se na ni usmál. „Nu, co si o tom myslíte, slečno Darlingtonová? „

„Musím uznat, že to zní opravdu moc zajímavě,“ odpověděla zdvořile a zmateně. Dlužno ale přiznat, že mu v té chvíli byla na hony vzdálená.

„Chtěla byste to zkusit?“

„Ach to ne, prosím.“

„To je mi líto.“

„Obávám se, že bych nebyla schopna pociťovat totéž co vy, pane Botibole. Nemyslím, že mám tak silnou představivost.“

Viděla mu na očích, že je zklamaný, a tak dodala: „Ale kdybyste mi to chtěl předvést, moc ráda se posadím do hlediště a budu poslouchat.“

Pan Botibol byl rázem na nohou. „Už to mám!“ vzkřikl. „Klavírní koncert! Vy hrajete na piano, já diriguju. Jste skvělá pianistka, největší na světě. První veřejné

34$

provedení mého Klavírního koncertu číslo i. Vy budete hrát, já dirigovat. Nejlepší klavíristka a největší skladatel poprvé spolu. Jedinečný zážitek! Obecenstvo bude šílet! Lidé budou čekat celé hodiny, aby se na ně dostalo místo v sále. Bude to… bude to…“ Zarazil se. Stál za křeslem, oběma rukama spočíval na opěradle a najednou působil rozpačitým a trochu ustrašeným dojmem. „Promiňte. Nechal jsem se unést. Tak vidíte. Stačí, abych pomyslel na další vystoupení, a celý se rozruším.“ Pak tklivým hlasem dodal: „Prosím, slečno Darlingtonová, nechtěla byste… neodehrála byste se mnou jeden koncert?“

„Takhle si přece hrají děti,“ namítla, ale usmívala se přitom.

„Zůstane to jen mezi námi. Nikdo se o tom nedozví.“

„Dobrá,“ přivolila nakonec. „Budu hrát. Možná jsem blázen, ale stejně si s vámi zahraju. Užijeme si trochu legrace.“

„Výborně!“ zvolal pan Botibol. „Kdy? Dnes večer?“

„No, já nevím, jestli…“

„Ale ano,“ přerušil ji dychtivě. „Prosím. Udělejme to dnes večer. Přijdete, povečeříme spolu a pak odehrajeme ten koncert.“ Pana Botibola se opět zmocnilo nadšení. „Musíme si pár věcí upřesnit. Jaký je váš oblíbený klavírní koncert, slečno Darlingtonová?“

„No, řekla bych, že Beethovenův pátý koncert, Císařský.“

„Tak tedy Císařský. Dnes večer ho budete hrát. Na večeři přijďte v sedm. A vezměte si večerní šaty. Bez nich by se ten koncert neobešel.“

„Mám šaty, ve kterých jsem tancovala, ale neměla jsem je na sobě, ani nepamatuju.“

„Večer si je vezměte.“ Odmlčel se, chvíli se na ni mlčky díval a potom se tichým hlasem zeptal. „Nemáte z toho strach, slečno Darlingtonová? Možná se vám do toho moc nechce - obávám se, že jsem se neovládl a nechal se příliš unést. Zdá se mi, že jsem vás do toho vmanipuloval. Vím, jak hloupé vám to musí připadat.“

35$

To je lepší, pomyslela si. Mnohem lepší. Teď vím, že je všechno v pořádku. „Ne ne,“ řekla nahlas. „Opravdu se na to těším. Jen mě trochu vyděsilo, že to berete tak vážně.“

Když odešla, pět minut počkal a pak vyrazil do města. Zašel do obchodu s gramodeskami a koupil záznam Beethovenova Císařského koncertu s dirigentem Toscaninim a sólistou Horowitzem. Hned poté se vrátil domů, oznámil svému ohromenému sluhovi, že na večeři přijde host, a pak vyšel nahoru a převlékl se do fraku.

Dorazila v sedm. Měla na sobě dlouhé šaty bez rukávů ušité z nějaké lesklé zelené látky. Najednou už panu Botibolovi nepřipadala tak obtloustlá ani tak nehezká jako dřív. Ihned ji uvedl ke stolu. Mason se sice kolem nich mlčky plížil a vrhal na návštěvnici nepřátelské pohledy, ale jinak večeře proběhla hladce. Když jí pan Botibol nabídl druhou sklenici vína, vesele zaprotestovala, ale neodmítla. Během všech tří chodů bez ustání štěbetala a pan Botibol naslouchal, přikyvoval, a jakmile byla její sklenice jen z poloviny prázdná, rychle ji dolil.

Pak se usadili v obývacím pokoji a hostitel se ujal slova. „A teď se, slečno Darlingtonová, pokusíme vcítit do svých rolí.“ Víno ho jako obvykle rozveselilo a ani mladá žena, která na alkohol nebyla vůbec zvyklá, se necítila špatně. „Vy, slečno Darlingtonová, jste znamenitá pianistka. Jaké je vaše křestní jméno, slečno Darlingtonová?“

„Lucille.“

„Světová klavíristka Lucille Darlingtonová. A já jsem skladatel Botibol. Musíme se chovat a mluvit a přemýšlet, jako bychom jimi skutečně byli.“

„A jaké je vaše křestní jméno, pane Botibole? Co znamená to A?“

„Angel,“ odpověděl jí.

„Angel? To snad ne.“

„Ano!“ vyhrkl podrážděně.

„Angel Botibol,“ zopakovala tiše a zachichotala se. Pak

36$

se ale ovládla a prohlásila: „Myslím, že to je velmi neobvyklé a vznešené jméno.“

„Jste připravena, slečno Darlingtonová?“

„Ano.“

Pan Botibol povstal a začal nervózně popocházet po místnosti. Zadíval se na hodinky. „Už bychom pomalu měli jít,“ řekl. „Právě mi oznámili, že sál je k prasknutí plný. Nikde ani místo volné. Před koncertem bývám pokaždé nervózní. Míváte trému, slečno Darlingtonová?“

„Ach ano, vždycky. A teď, když mám hrát s vámi, jsem obzvlášť nervózní.“

„Myslím, že se jim to bude líbit. Dal jsem do toho koncertu všechno, slečno Darlingtonová. Komponování mě skoro zabilo. Když jsem to dopsal, na několik týdnů jsem onemocněl.“

„Chudáčku,“ špitla.

„Už je čas,“ zavelel. „Všichni hudebníci jsou na svých místech. Pojďme.“ Odvedl ji chodbou ke koncertní místnosti a přikázal jí, aby chvíli počkala přede dveřmi. Sám vklouzl dovnitř, nastavil osvětlení a zapnul gramofon. Pak se pro ni vrátil. V okamžiku, kdy vcházeli na scénu, se ozval aplaus. Oba se zastavili a několikrát se uklonili směrem ke ztemnělému hledišti. Pan Botibol se postavil za pultík a slečna Darlingtonová usedla za klavír. Potlesk pomalu utichl. Pan Botibol pozvedl taktovku. Do mechanismu zapadla další deska a Císařský koncert začal.

Bylo to úžasný pohled. Vytáhlý pan Botibol bez ramen stál na stupínku ve fraku a mohutnými rozmachy rukou se tak tak strefoval do rytmu a baculatá slečna ve svých blyštivých zelených šatech se skláněla nad klávesnicí obrovského koncertního křídla a ze všech sil bušila do němých klapek. Dokázala rozpoznat pasáže, kdy má klavír ztichnout. V takových chvílích složila způsobně ruce do klína a hleděla před sebe se zasněným a uchváceným výrazem ve tváři. Pan Botibol ji sledoval. Zvlášť úchvatná mu připadala při sólových partech druhé věty. Přebíhala

37$

něžně prsty po klávesách, nakláněla hlavu hned na jednu, hned zase na druhou stranu, a jednou dokonce zavřela oči a dlouho hrála poslepu. Během úchvatné poslední věty pan Botibol ztratil rovnováhu, a nebýt mosazného zábradlí, kterého se na poslední chvíli zachytil, byl by spadl z pódia. Ale navzdory všem drobným potížím koncert důstojně dospěl k majestátnímu závěru. Pak teprve přišel ten pravý potlesk. Pan Botibol sestoupil se stupínku, vzal slečnu Darlingtonovou za ruku a dovedl ji k okraji scény. Tam se ti dva zastavili, uklonili se, pak znovu a ještě jednou… klaněli se, dokud potlesk a provolávání slávy zcela neodezněly. Čtyřikrát odešli ze scény a čtyřikrát se zase vrátili. Když se měli vracet popáté, pan Botibol zašeptal: „To vás volají. Jděte tam sama.“

„Ne,“ zaprotestovala, „chtějí vás. Vás chtějí. Prosím.“

On ji ale postrčil kupředu, takže se musela jít poděkovat. Vrátila se a řekla: „Teď vy. Žádají si vás. Copak neslyšíte, jak vás volají?“ A tak pan Botibol vyšel sám na scénu, ukláněl se vážně napravo, nalevo i před sebe, a odešel, teprve když ovace docela utichly.

Odvedl ji přímo do obývacího pokoje. Stěží popadal dech a obličej měl zalitý potem. I ona byla trochu zadýchaná a tváře jí zářily červení.

„Skvělé představení, slečno Darlingtonová. Dovolte, abych vám blahopřál.“

„Ale ten koncert, pane Botibole! Naprosto jedinečný!“

„Hrála jste dokonale, slečno Darlingtonová. Máte pro hudbu skutečný cit.“ Vytáhl kapesník a utřel si zvlhlé čelo. „A zítra hrajeme můj druhý koncert.“

„Zítra?“

„Samozřejmě. Cožpak jste zapomněla, slečno Darlingtonová? Podepsali jsme smlouvu na celý týden.“

„Ach ano… jistě… nějak jsem na to zapomněla.“

„Ale je to tak v pořádku, že?“ zeptal se ustaraně. „Po vašem dnešním výkonu bych nesnesl, aby mou hudbu hrál někdo jiný.“

38$

„Myslím, že to půjde,“ zakoktala. „Ano, půjde to.“ Zadívala se na hodiny nad krbem a vyjekla. „Propána, už je pozdě! Budu muset jít. Zítra přece vstávám do práce.“

„Do práce?“ podivil se pan Botibol. „Do práce?“ Pomalu a s nechutí se začínal vracet do reality. „Ach ano, do práce, samozřejmě. Musíte ráno vstávat.“

„To tedy musím.“

„A kde vlastně pracujete, slečno Darlingtonová?“

„Já? No… Na chvíli zaváhala a podívala se na pana Botibola. „Abych řekla pravdu, pracuju na staré akademii.“

„Doufám že je to příjemné zaměstnání,“ podotkl. „O jakou akademii jde?“

„Učím hru na klavír.“

Pan Botibol nadskočil, jako by ho někdo píchl zezadu špendlíkem, a otevřel ústa dokořán.

„To je naprosto v pořádku,“ pravila s úsměvem. „Vždycky jsem si přála být Horowitz. A mohla bych, prosím, mohla bych zítra být Schnabel?“

PAN FEASEY

Když nadešel ten velký den, byli jsme oba na nohou brzy.

Já jsem se odešel do kuchyně oholit, ale Claud se hned oblékl a vyrazil ven nanosit do auta slámu. Kuchyň byla v přední části domu, takže jsem oknem viděl slunce, které se právě vyhouplo zpoza řady stromů táhnoucí se po vrcholu kopce na druhé straně údolí.

Pokaždé když Claud prošel kolem okna s náručí slámy, zahlédl jsem přes okraj zrcadla jeho tvář. Byl tak soustředěný, že ani nedýchal, velkou kulatou hlavu měl vytrčenou dopředu a čelo mu až k vlasům brázdily hluboké vrásky. Takový výraz jsem u něho viděl jen jednou, a to tehdy večer, když měl žádat Clarice o ruku. Dnes samým vzrušením nedokázal ani normálně chodit a našlapoval tak zlehka, jako by ho betonový chodník kolem benzinové

39$

stanice pálil do chodidel. Nosil do nákladního prostoru dodávky další a další slámu, aby to tam měl Jackie pohodlné.

Pak se vrátil do kuchyně, aby nachystal psům snídani. Sledoval jsem, jak staví na sporák hrnec s polévkou a začíná míchat. Měl dlouhou kovovou lžíci, a než obsah hrnce začal vřít, v jednom kuse jím míchal. Každou půlminutu se předklonil a strčil nos do odporně nasládlých výparů vařícího se koňského masa. Pak začal do hrnce přidávat další ingredience - tři oloupané cibule, pár mladých mrkviček, hrst nasekaných kopřivových vršků, kávovou lžičku masového extraktu a dvanáct kapek rybího tuku - všeho se dotýkal jen konečky svých velkých tlustých prstů, tak jemně, jako by manipuloval s kousky benátského skla. Z mrazničky vytáhl sekané koňské maso, odměřil hrst do Jackieho misky a tři hrsti do druhé, a když byla polévka hotová, přelil jí maso v obou miskách.

Tenhle obřad se odehrával před mýma očima každé ráno po dobu pěti měsíců, ale ještě nikdy ho nevykonával tak soustředěně a s takovým napjatým zaujetím. Nepromluvil ani slovo, dokonce se na mě ani nepodíval, a když se otočil a vyšel ven pro psy, zdálo se, jako by i jeho zátylek a ramena šeptaly: Ježíši, nedopusť, aby se něco pokazilo, a hlavně nedovol, abych dneska něco zpackal já.

Slyšel jsem, jak tiše mluví na psy v kotci a přitom je poutá. Když je přivedl do kuchyně, vzpínali se a tahali za vodítko, aby se dostali ke snídani, zvedali přední nohy a mávali svými obrovskými ocasy sem tam, jako když práská bičem.

„Tak jo,“ řekl Claud, když se konečně rozhodl promluvit. „Kterej z nich to je?“

Skoro každé ráno mi nabízel, ať se s ním vsadím o krabičku cigaret, ale dnes bylo v sázce mnohem víc. Věděl jsem, že si tím chce jen trochu dodat sebevědomí.

Sledoval mě, jak obcházím oba krásné, naprosto stejné, vysoké a sametově černé psy a pak ustoupil a přitáhl vodítka na délku paže, abych se mohl lépe podívat.

40$

„Jackie!“ zkusil jsem starý trik, který nikdy nefungoval. „Hej, Jackie!“ Dvě totožné hlavy s týmž výrazem se okamžitě obrátily a najednou se na mě dívaly dva páry identických žlutých očí. Jednu dobu jsem si namlouval, že oči jednoho ze psů mají tmavší odstín žluté než oči toho druhého. Jindy jsem měl za to, ze Jackieho lze poznat podle protáhlejší hrudi a nepatrně svalnatějšího zadečku. Pletl jsem se.

„No tak,“ pobízel mě Claud. Hádal jsem už tolikrát, ale bylo zřejmé, že dnes by ho obzvlášť potěšilo, kdybych se spletl.

„Tenhle,“ řekl jsem. „Tohle je Jackie.“

„Kterej?“

„Ten nalevo.“

„A mám tě!“ vykřikl a tvář se mu rázem celá rozzářila.

„Zase vedle!“

„Tomu nevěřím.“

„Jseš vedle jak ta jedle. A teď poslouchej, Gordone, něco ti prozradím. Během posledních pár tejdnů ses skoro každý ráno pokoušel uhádnout, kterej z nich to je - a víš co?“

„Co?“

„Já jsem ti to počítal. A skončilo to tak, že ses nedokázal strefit ani v polovině případů! Líp bys dopad, kdyby sis pokaždý hodil mincí!“

Tím chtěl naznačit asi toto: pokud jsem je nedokázal rozlišit já (přestože jsem je vídal vedle sebe každý den), proč by ksakru měl mít strach, že se to podaří panu Feaseymu? Claud si uvědomoval, že pan Feasey je v rozeznávání psů přihlášených pod falešným jménem vyhlášený přeborník, ale taky věděl, že rozpoznat dva psy, kteří se neliší ničím, je opravdu těžké.

Položil misky s krmením na podlahu a Jackiemu přisunul tu, ve které bylo méně masa, protože Jackie měl dnes běžet. Když ustoupil, aby mohl sledovat, jak psi jedí, na tváři se mu znovu usídlil ustaraný výraz. Obrátil své

41$

velké bledé oči k Jackiemu a zadíval se na něho s takovou bezmeznou láskou, jakou dosud dával pohledem najevo výhradně Clarice.

„Víš, Gordone,“ ozval se, „je to přesně tak, jak jsem ti vždycky říkal. Za posledních sto let závodilo pod falešným jménem spousta hafanů, ale takovouhle záměnu dějiny psích dostihů nepamatujou.“

„Kéž bys měl pravdu,“ řekl jsem a v duchu jsem si začal vybavovat to mrazivé odpoledne těsně před Vánoci - bylo to před čtyřmi měsíci - kdy mě Claud požádal, jestli si může vypůjčit dodávku, a vyrazil směrem na Aylesbury, aniž řekl, kam má namířeno. Měl jsem za to, že jel za Clarice, jenže když se k večeru vrátil, měl s sebou psa, kterého prý koupil od nějakého chlapíka za pětatřicet šilinků.

„Je rychlej?“ chtěl jsem vědět. Stáli jsme venku u čerpadel. Claud držel psa na vodítku a díval se na něho. Vzduchem poletovaly sněhové vločky a pár jich přistálo psovi na zádech. Motor dodávky stále běžel.

„Rychlej?“ odfrkl Claud. „Pomalejšího psa jsi nejspíš v životě neviděl.“

„Tak pročs ho kupoval?“

„No,“ řekl a na jeho dobytčí tváři se objevil mazaný, tajnůstkářský výraz. „Napadlo mě, že možná vypadá tak trochu jako Jackie. Co myslíš?“

„Když ses o tom teď zmínil, musím uznat, že asi jo.“

Podal mi vodítko, abych vzal psa dovnitř a vysušil mu srst, a sám se vypravil kolem pumpy do kotce pro svého miláčka. Když se vrátil a postavili jsme ty dva poprvé vedle sebe, vzpomínám si, že poodstoupil a vydechl: „Ježíši na nebi!“ Zůstal před nimi stát bez hnutí, jako by právě spatřil přízrak. Pak se beze slov a velice rychle pustil do díla. Spustil se na kolena a začal psy krok za krokem pečlivě porovnávat. Jeho vzrušení každou vteřinou rostlo, takže jsem měl pocit, jako by se v místnosti postupně oteplovalo. Byla to dlouhá prohlídka, během níž mlčky

42$

zkontroloval i drápy, osmnáct u každého z obou psů, aby zjistil, jestli se neliší barvou.

„Hele,“ řekl, když konečně vstal. „Buď tak hodnej a projdi se s nima párkrát po místnosti, jo?“ Zůstal celých pět nebo šest minut stát opřený o sporák, oči přivřené a hlavu nachýlenou na stranu, díval se na ně, mračil se a kousal se do rtů. Potom, jako by se mu nechtělo věřit tomu, co prve viděl, si zase klekl, aby si všechno znovu překontroloval. Najednou ale nechal srovnávání, vyskočil na nohy a zadíval se na mě. Tvář měl napjatou, nepohnul se mu v ní ani sval, a kůže kolem očí a nosních dírek mu podivně zbělela. „Tak jo,“ řekl trochu roztřeseným hlasem. „Víš co? Jsme za vodou. Jsme pracháči.“

A pak těch tajných porad v kuchyni, jen já a Claud, toho plánování do poslední podrobnosti a vybírání nejvhodnějšího závodiště. Každou druhou sobotu, celkem osmkrát, jsme zamkli čerpací stanici (následkem toho jsme pokaždé přišli o výdělek za celé odpoledne) a odvezli Jackieho dvojníka až k Oxfordu, na ošuntělou malou dostihovou dráhu poblíž Headingtonu, kde se hrálo o velké peníze, přestože závodiště tvořila jen řada starých sloupků, šňůra vyznačující směr běhu, obrácený bicykl, který tahal atrapu napodobující zajíce, a šest bloků pro psy se startovacím zařízením na vzdáleném konci dráhy. Sem jsme dopravili Jackieho dvojníka během šestnácti týdnů celkem osmkrát, zapsali ho u pana Feaseyho a postávali v ledovém dešti před nahloučeným davem, dokud jeho jméno nenapsali křídou na tabuli. Říkali jsme mu Černý panter. Když nastal jeho čas, Claud ho odvedl ke startovním blokům a pak se postavil k cílové čáře, aby ho včas ochránil před rváči. Tyhle divoké rafaný do startovní listiny nechávali zapsat cikáni jen proto, aby po závodě roztrhali nějakého jiného psa na kusy.

Jistě si dovedete představit, že nám z toho bylo dost smutno - vézt toho psa tolikrát celou tu cestu, zapsat ho do závodu a pak ho sledovat a modlit se. Ať se dostih vyvíjel

43$

jakkoli, stejně pokaždé doběhl poslední. Modlení samozřejmě nebylo zapotřebí a ve skutečnosti jsme se nikdy doopravdy nestrachovali, protože to dobračisko prostě neumělo pořádně běhat a to bylo celé. Loudal se jako krab. Jen jednou neskončil poslední, to když velký žlutohnědý pes jménem Jantarový blesk nešťastně došlápl do díry, zlomil si kost v hlezně a doklopýtal do cíle po třech nohách. I tak to bylo o fous. Tak se rychle propadl mezi naprosté outsidery, a když jsme ho nechávali závodit naposledy, bookmakeři na něj vypsali kurs dvacet nebo třicet ku jedné, vyvolávali jeho jméno a vyzývali lidi, aby ho podpořili.

Toho slunečného dubnového dne konečně nastal čas, aby místo něj nastoupil Jackie. Claud prohlásil, že dvojníka už nasazovat nesmíme, aby panu Feaseymu nedošla trpělivost a nevyřadil ho kvůli pomalosti ze závodů nadobro. Podle Clauda nastal z psychologického hlediska právě teď nejvhodnější čas dovést věc do konce. Jackie prý v každém případě vyhraje o třicet, možná i o padesát délek.

Claud se ujal Jackieho výchovy, když byl pes ještě malé štěně, a přestože mu bylo teprve patnáct měsíců, byl to dobrý a rychlý běžec. Ještě nikdy nezávodil, ale věděli jsme, že dokáže divy. Jakmile bylo psovi sedm měsíců, Claud s ním začal každou neděli jezdit na malou soukromou tréninkovou dráhu v Uxbridgi a měřit mu čas. Vynechal jen jednou, to když musel s Jackiem na nějaké očkování. Claud tvrdil, že na to, aby vyhrál závody nejvyšší třídy u pana Feaseyho, Jackie ještě nemá. Díky dvojníkovi jsme ho ale dostali do nejnižší třídy, mezi úplné nuly. Podle Clauda mohl při závodě klidně upadnout, zase vstát a doběhnout jako první - když ne o dvacet, tak jistě aspoň o patnáct délek.

To dopoledne jsem měl jediný úkol - zajet do banky ve vesnici, vybrat padesát liber pro sebe a padesát pro Clauda (vypůjčil si je ode mě a chtěl si je postupně odpracovat), ve dvanáct hodin zamknout benzinovou stanici a na jedno z čerpadel vyvěsit nápis - zavřeno, vrátím se

44$

zítra. Claud měl zavřít psího dvojníka v kotci za benzínkou, naložit Jackieho do dodávky a pak by se jelo. Nemůžu říct, že bych úplně sdílel Claudovo vzrušení, ale to bylo nejspíš tím, že jsem do toho závodu nevkládal takové naděje jako on, který se těšil, že si bude moct koupit dům a oženit se. Taky jsem na rozdíl od něho nevyrůstal se smečkou chrtů. Claud celé dny nepřemýšlel o ničem jiném než o psech, jen občas večer si možná vzpomněl na Clarice. Já jsem měl svou čerpací stanici, která mě dostatečně zaměstnávala, a k tomu malý autobazar. Pokud chtěl Claud hloupnout se psy, neměl jsem nic proti tomu, zvlášť když jsme si jako dnes, tedy kdyby to vyšlo, tím mohli něco přivydělat. Vlastně se klidně přiznám, že při pomyšlení na to, kolik vsadíme a kolik bychom mohli vyhrát, mi v žaludku pokaždé trochu zaškubalo.

Psi mezitím dojedli snídani a Claud je vyvedl na krátkou procházku na pole naproti benzínce. Já jsem se oblékl a usmažil vejce. Pak jsem zajel do banky a vybral peníze (celou sumu v jednolibrových bankovkách). Zbytek dopoledne mi při obsluhování zákazníků uběhl velice rychle.

Přesně ve dvanáct jsem všude pozamykal a vyvěsil na čerpadlo ceduli s oznámením. Zpoza stanice vyšel Claud. Vedl na vodítku Jackieho a nesl velký kufr z červenohnědé lepenky.

„Kufr?“

„Na prachy,“ řekl na vysvětlenou Claud. „Sám jsi říkal, že dva tisíce liber do kapes nikdo nenacpe.“

Byl krásný zlatavý jarní den, všude na keřích se rozvíjela poupata a buky za silnicí obrostly světlezeleným listím, skrz které prosvítalo slunce. Jackie vypadal nádherně. Svalnaté půlky zadečku se mu vzdouvaly jako dva melouny a kožich se mu leskl jako černý samet. Zatímco Claud nakládal kufr do auta, pes se vzepjal a zakřepčil na zadních, aby předvedl, v jaké je kondici. Pak zvedl oči ke mně a vesele se zašklebil, jako by věděl, že s námi jede na závody, kde vyhraje dva tisíce liber a sklidí spoustu slávy. Takový široký

45$

a téměř lidský úsměv jsem u žádného jiného psa neviděl. Zvedl horní ret a k tomu roztáhl koutky tlamy tak, že se ukázaly všechny zuby snad až na poslední stoličky vzadu. Pokaždé, když jsem ho viděl takhle se zakřenit, jsem se neubránil pocitu, že se vzápětí dá do hlasitého smíchu.

Nastoupili jsme do dodávky a vyrazili. Já jsem měl na starosti řízení. Claud seděl vedle mě a Jackie stál vzadu na slámě, nahlížel nám přes rameno a díval se, co se děle za čelním sklem. Claud se neustále otáčel a snažil se ho přimět, aby si lehnul. Nechtěl, aby to Jackieho v nějaké ostré zatáčce vyhodilo, ale pes byl příliš vzrušený, než aby dokázal poslechnout. Pokaždé se na Clauda jen zašklebil a zavrtěl svým dlouhatánským ocasem.

„Máš ty peníze, Gordone?“ Claud si odpaloval jednu cigaretu od druhé a nedokázal chvíli posedět v klidu.

„Ano.“

„Moje taky?“

„Vzal jsem celkem sto pět liber. Pětilibrovku pro navíječe, aby nezastavil zajíce a nepřerušil závod.“

„Dobře,“ řekl Claud a promnul si dlaně o sebe s takovou silou, jako by mrzlo a chtěl se zahřát. „Dobře, dobře, dobře.“

V Great Missendenu jsme projeli úzkou a krátkou High Street a zahlédli starého Rumminse, jak míří do hospody U koňské hlavy na svou ranní pintu piva. Za vesnicí jsme odbočili doleva, přehoupli se přes chilternský kopec a dorazili do Princes Risborough, odkud už to bylo do Oxfordu jen něco přes dvacet mil.

Najednou jsme zmlkli a obou se nás postupně zmocnilo jakési napětí. Seděli jsme úplně tiše, neřekli ani slovo a každý sám jsme se v duchu potýkali se svým strachem, vzrušením a úzkostí. Claud nepřestával kouřit a v jednom kuse vyhazoval dlouhé nedopalky z okna. Při podobných výletech obvykle cestou tam i zpátky bez přestání mluvil, vykládal mi, co všechno už v životě prováděl se psy, čím si vydělával, kde všude byl a kolik mu vynesla ta

46$

nebo ona výhra. Dozvídal jsem se od něho, co jiní lidé dokážou udělat psům, jakých zlodějin, krutostí a neuvěřitelných fíglů jsou majitelé zvířat schopni. Dnes mu ale myslím do řeči moc nebylo. Mně vlastně taky ne. Seděl jsem za volantem, sledoval silnici a snažil se nemyslet na to, co nás v nejbližší budoucnosti čeká. Namísto toho jsem si zkoušel vybavit, co všechno mi Claud navykládal o podivných čachrech, které provázejí chrtí dostihy. Přísahám, že jsem nepoznal nikoho, kdo by o zákulisí psích závodů věděl tolik jako Claud. Od té doby, co jsme si pořídili Jackieho dvojníka a začali realizovat svůj plán, se mě snažil do všeho zasvětit. Teď jsem toho, alespoň v teorii, věděl skoro tolik jako on.

Začalo to hned během našeho prvního strategického zasedání v kuchyni. Bylo to den poté, co přivezl Jackieho dvojče. Vzpomínám si, jak jsme seděli a sledovali oknem zákazníky. Claud mi vysvětloval, co všechno je potřeba udělat, a já jsem se ze všech sil snažil dávat pozor. Nakonec jsem se vzmohl na jedinou otázku.

„Nechápu,“ řekl jsem, „proč k tomu vůbec potřebuješ to dvojče. Nebylo by bezpečnější nechat pokaždý běžet Jackieho a během prvních pár závodů ho přimět, aby zvolnil a doběh jako poslední? A až bude dost dobrej a připravenej, nechali bysme ho běžet naplno. Kdybysme to dělali, jak se má, vyšlo by to nastejno, ne? A navíc by nehrozilo, že nás chytej při podvádění.“

No, jak říkám, víc jsem toho ze sebe nedostal. Claud po mně šlehl pohledem a zarazil mě. „Hele! Nic takovýho! Byl bych rád, aby sis laskavě uvědomil, že žádný zastavování já nikdy nedopustím. Co to do tebe vjelo, Gordone?“ Vypadalo to, že jsem ho tou otázkou opravdu ranil a zaskočil.

„Nechápu, proč by na tom mělo bejt něco špatnýho.“

„Tak teď mě poslouchej, Gordone. Když budeš dobrýho psa nutit, aby zastavil, zlomíš mu srdce. Dobrej pes ví, že je rychlej, a říkám ti, že kdyby se jen díval, jak mu

47$

ostatní psi utíkaj, a věděl, že je nesmí dohonit, zlomilo by mu to srdce. Navíc kdybys věděl, jaký triky některý chlápci používaj, aby při závodech zastavili svý psy, nic takovýho by tě ani nenapadlo.“

„Tak mi nějaký prozraď.“

„Udělaj skoro cokoli, jen aby přinutili psa zpomalit. A zastavit dobrýho chrta není jen tak. Má takovou kuráž a je tak natěšenej, že ho ani nemůžeš nechat, aby se díval, jak jiný psi závoděj. Bude mít takovou chuť se k nim přidat, že ti vytrhne vodítko z ruky. Kolikrát jsem viděl, jak si pes při závodě zlámal nohu a stejně chtěl běžet až do konce.“

V tu chvíli se odmlčel a zamyšleně se na mě zadíval těma svýma bledýma očima. Co říkal, mínil smrtelně vážně a bylo vidět, že se ze všech sil snaží všechno důkladně promyslet. „Možná,“ navázal, „že bych ti měl něco prozradit. Jestli se do toho máme pořádně pustit, asi bys měl vědět, proti čemu stojíme.“

„Jen do toho,“ vybídl jsem ho. „Rád bych to věděl.“

Chvíli jen mlčel a díval se z okna. „To hlavní, co sis měl pamatovat,“ řekl nakonec, „je, že tyhle chlapi, co jezděj se psama po závodech, jsou po čertech prohnaný. Jsou tak mazaný, že si to nejspíš ani nedovedeš představit.“ Znovu se zarazil, tentokrát aby si uspořádal tok myšlenek.

„Vem si například, kolika různejma způsobama můžeš psa zpomalit. Zaprvý máš šněrování, to je nejběžnější.“

„Šněrování?“

„Jo. Sešněruješ je. To se dělá nejčastějc. Utáhneš psovi řemen od náhubku tak pevně, že skoro nemůže dejchat, jasný? Chytrej chlap ví, na kterou dírku řemen upnout a o kolik dýlek tak psa při závodě zpomalí. Obvykle stačí přitáhnout řemínek o pár dírek a pes ztratí tak pět šest dýlek. Když ho sešněruješ na doraz, doběhne poslední. Viděl jsem spoustu sešněrovanejch psů, co se za parnýho dne zhroutili a zdechli. Udusili se, prostě se udusili, a můžeš mi věřit, že moc pěknej pohled na ně nebyl. Jiný

48$

chlapi svazujou psům dva prsty u nohy bavlněnou nití. Pes pak neběží, jak by měl. Vyhodí ho to z rovnováhy.“

„To nezní zase tak hrozně.“

„Jiný lepěj kus rozměklý žvejkací gumy psovi pod ocas. Přímo tam, kde přirůstá ocas k tělu. A to není žádná sranda,“ dodal rozhořčeně. „Když pes běží, ocas se mu mírně pohupuje nahoru a zase dolů a guma se pak přilepuje ke chlupům na nejcitlivějších místech zadku. To se, jak si dovedeš představit, nelíbí žádnýmu psovi. Pak máš prášky na spaní. Ty se teď užívaj hodně. Musíš vycházet z váhy těla, přesně jako doktor. Ty, co tuhle metodu užívaj, dokážou prášek přesně odměřit, aby psa zpomalili o pět, deset, nebo patnáct dýlek. A to jsem zmínil jen pár normálních způsobů.“ řekl. „Ty jsou vlastně docela nevinný. Úplný nic proti jinejm metodám jak zpomalit psa, který používaj především cikáni. Některý z těch cikánskejch fíglů jsou tak odporný, že se mi o nich skoro ani nechce mluvit, jako když třeba psovi prostě strčej nohu do želez a nechal past sklapnout. Takový věci by člověk neudělal ani svýmu nejhoršímu nepříteli.“

Když mi o těch metodách povyprávěl - a byly to skutečně strašné věci, protože většinou šlo o to způsobit zvířeti rychle a bolestivě zranění - navázal líčením o tom, co lidé dělají, aby jejich pes naopak vyhrál.

„Věci, který lidi dělaj, aby pes běžel rychle, jsou stejně strašlivý jako ty, který maj zvíře zpomalit,“ řekl tiše s neproniknutelným výrazem v tváři. „Asi nejčastějc se používá gaultheriová silice. Když kolem tebe projde pes a na hřbetě nemá žádný chlupy nebo má po celým těle lysiny, tak to je tahle silice. Přímo před závodem ji vmasírujou psovi do kůže. Někdy se k tomu používá taky Sloanova mast, ale nejčastějc tahle silice. Strašně štípe. To pálení je tak nesnesitelný, že pes peláší, jak nejrychlejc dokáže, jen aby se tý bolesti zbavil.

Pak jsou taky zvláštní drogy, který zvířeti vpravíš do těla jehlou. Jenže to je moderní metoda, a většina z těch pásků,

49$

co se motaj kolem závodiště, o tom ví starou belu. To leda týpci, co si to na závodiště přifrčí ve velkým bouráku z Londýna se psem, kterýho si za velký prachy vypůjčili od nějakýho trenéra - ty občas používaj jehličky.“

V duchu ho vidím, jak sedí na kuchyňském stole s cigaretou přilepenou ke koutku úst, jak přivírá oči, aby se mu do nich nedostal kouř, dívá se na mě štěrbinami mezi zvrásněnými víčky a říká: „Tohle si, Gordone, musíš zapamatovat. Když si ty lidi usmyslej, že by jejich pes měl vyhrát, není nic, co by pro to neudělali. Když se to veme z druhý strany, žádnej pes nedokáže běžet rychlejc, než na co je stavěnej, ať si s ním dělaj, co chtěj. Takže jestli se nám podaří dostat Jackieho do nejnižší třídy, je to v suchu. Žádnej pes z nejnižší třídy se Jackiemu nevyrovná, ani kdyby ho pomazali silicí nebo nadopovali. Nepomoh by ani zázvor.“

„Zázvor?“

„Jasně. Finta se zázvorem se používá dost často. To se veme kus syrovýho zázvoru velkej asi jako vlašskej ořech a asi pět minut před startem se vpraví do psa.“

„To jako myslíš, že mu ho nacpou do tlamy? Že ho spolkne?“

„Ne,“ řekl. „Do tlamy ne.“

A tak to šlo dál. Během každého z dlouhých výletů, které jsme podnikli, abychom nechali Jackieho dvojníka závodit, jsem se dozvídal další a další podrobnosti o tomhle okouzlujícím sportu - zejména o dalších metodách, jak psa zpomalit, nebo ho naopak přimět, aby běžel rychleji (a to včetně názvů drog, jimiž se psi dopovali, a množství, která jim bylo třeba podat). Dostalo se mi poučení o „krysí kúře“ (způsobu, jak liknavé psy přimět k pronásledování figuríny napodobující zajíce), která spočívala v tom, že se do plechovky zavře krysa a plechovka se následně uváže psovi kolem krku. Do víčka plechovky se vyřízne malá díra, jen tak velká, aby jí krysa mohla vystrčit hlavu a psa rafnout. Pes se na krysu samozřejmě nedostane, takže jen

50$

běhá dokola jako šílený, a čím víc třese plechovkou, tím víc ho krysa kouše. Když někdo krysu nakonec vypustí z plechovky, milý a učenlivý tvor, který dosud jen vrtěl ocasem a neublížil by ani mouše, se na hlodavce vrhne a ve vzteku ho roztrhá na kusy. Tohle párkrát zopakuješ, tvrdil Claud - a dodával, že jemu se to zajídá - a ze psa se stane učiněný zabiják, který se pustí za čímkoli, dokonce i za napodobeninou zajíce.

Minuli jsme Chilternské vrchy a vyjeli z bukových lesů do rovinaté krajiny jižně od Oxfordu, kde rostly hlavně jilmy a duby. Claud seděl tiše vedle mě, přiživoval si nervozitu nepřetržitým kouřením cigaret a každých pár minut se otočil, aby se ujistil, jestli je Jackie v pořádku. Pes konečně ležel a pokaždé, když se k němu Claud obrátil a tiše k němu promluvil, odpověděl mu mírným zavrtěním ocasu, při kterém sláma kolem zašustila.

Zanedlouho jsme měli vjet do Thame, na širokou High Street, kde v den konání trhu vystavovali v kotcích prasata, krávy a ovce a kam jednou za rok zavítali kolotočáří, aby tu zaparkovali své karavany a postavili přímo uprostřed města autíčkové dráhy, houpačky a jiné atrakce. Claud se v Thame narodil a pokaždé, když jsme městem projížděli, to neopomněl zmínit.

„Tak,“ říkal vždycky, když jsme zahlédli první thameské domy, „tohle je Thame, kde jsem se narodil a kde jsem výrost, Gordone.“

„To jsi mi říkal.“

„Když jsme byli kluci, natropili jsme se všude kolem nějakejch rošťáren,“ oznamoval mi s mírnou nostalgií v hlase.

„To věřím.“

Odmlčel se a pak začal vyprávět o časech, kdy teprve dospíval. Myslím, že si jen potřeboval na chvíli ulevit od napětí, které v něm postupně narůstalo.

„U sousedů měli kluka,“ začal, „Gilbert Gomm se jmenoval. Měl takovou ostře řezanou fretčí tvář a jednu nohu

51$

měl kratší než druhou. Podnikali jsme spolu děsný věci. Víš, co jsme dělali, Gordone?“

„Co?“

„V sobotu večer, když máma s tátou odešli do hospody, jsme chodili do kuchyně a tam jsme odšroubovali hadici od plynovýho vařiče a pouštěli plyn do flašky od mlíka naplněný vodou. Pak jsme si sedli a popíjeli tu vodu z čajovejch šálků.“

„To bylo tak dobrý?“

„Dobrý?! Bylo to naprosto odporný, ale nacpali jsme do toho spoustu cukru, takže to nakonec nechutnalo tak hnusně.“

„Proč jste to pili?“

Claud se otočil a nevěřícně se ne mě zadíval. „Chceš říct, žes nikdy nepil Hadí vodu?“

„Nemůžu říct, že bych to někdy zkusil.“

„Myslel jsem, že to jako děcko dělal každej. Motáš se z toho jak po víně, jen hůř. Záleží na tom, jak dlouho necháš probublávat plyn vodou. Každou sobotu jsme se tím zpili, až nám šla hlava kolem, a bylo to báječný. Jednou se ale táta vrátil domů dřív a nachytal nás. Na ten večer do smrti nezapomenu. Já držím láhev od mlíka, plyn si krásně probublává vodou, Gilbert klečí na podlaze a čeká, až mu dám znamení, aby zavřel kohoutek, a vtom vejde táta.

„Co vám řek?“

„Pane na nebi, Gordone, to bylo hrozný. Táta neřekne jediný slovo, jen zůstane stát u dveří, nahmatá opasek a začne si pomalu rozepínat přezku. Pak zvolna vytahuje pásek z kalhot a přitom ze mě nespouští oči. Byl to vysokej, mohutnej chlap, ruce měl jako lopaty, pod nosem černej knír a na tváři mu všude vystupovaly tmavý fialový žilky. Najednou ke mě přiskočí, popadne mě vzadu za kabát a začne mi vší silou sázet jednu za druhou. Mlátil mě koncem opasku, kde byla přezka, a řeknu ti, Gordone, už jsem myslel, že mě fakt zabije. Nakonec toho ale nechal, pomalu navlík pásek zase do kalhot, zapnul přezku,

52$

zahrnul si podolek a odkrknul si, protože vypil moře piva. Pak se zved a beze slova se zase vrátil do hospody. To byl nejhorší vejprask, jakej jsem v životě dostal.“

„Kolik ti tenkrát bylo?“

„Asi tak osum, myslím,“ řekl Claud.

Jak jsme se blížili k Oxfordu, znovu umlkl. V jednom kuse otáčel hlavu, aby se přesvědčil, že je Jackie v pořádku, pohladil ho a přejel mu dlaní po hlavě. Jednou se obrátil úplně, klekl si na sedadlo a obestlal psa další slámou. Přitom mumlal něco o tom, že je v dodávce průvan. Minuli jsme okraj Oxfordu, projeli spletí úzkých cest, které vedly otevřenou venkovskou krajinou, a po chvíli jsme se ocitli na hrbolaté silnici a začali předjíždět řídký zástup lidí, mužů i žen, kteří se pěšky nebo na bicyklech táhli týmž směrem. Někteří z mužů s sebou vedli chrty. Před námi jela velká limuzína. Skrz zadní okno bylo vidět, že na zadním sedadle sedí dva muži a mezi sebou mají psa.

„Sjížděj se sem odevšad,“ řekl Claud temným hlasem. „Pro tamhletoho si nejspíš byli přímo v Londýně. Nejspíš si ho vypůjčili jen na odpoledne z nějakýho tréninkovýho střediska. Podle všeho by to moh bejt jeden z těch psů, co běhaj v Derby.“

„Doufám, že ho nepostaví proti Jackiemu.“

„Bez obav,“ uklidňoval mě Claud. „Všichni nový psi jdou automaticky do nejvyšší třídy. To je základní pravidlo a pan Feasey nedopustí, aby se nedodržovalo.“

U brány na závodiště stála manželka pana Feaseyho a vybrala od nás startovné, ještě než jsme vjeli dovnitř.

„Ten by ji nechal i šlapat do těch pitomejch pedálů a pohánět zajíce, kdyby na to měla dost síly,“ poznamenal Claud. „Starej Feasey holt nezaměstná víc lidí, než musí.“

Přejel jsem přes závodiště a zaparkoval na konci řady aut vyrovnaných podlé živého plotu nahoře. Oba jsme vystoupili a Claud rychle obešel auto, aby vysvobodil zezadu Jackieho. Stál jsem vedle auta a čekal. Závodiště

53$

se rozkládalo na velké pláni, která se na jednom konci dost příkře zvedala. My jsme stáli nahoře nad svahem a dívali se dolů. V dálce jsem zahlédl šest startovních bloků a dřevěné sloupky vymezující závodní trať, která nejprve vedla spodní částí pláně, ostře se stáčela v pravém úhlu a nakonec mířila do svahu, kde byl cíl a kde se shromažďoval dav lidí. Třicet yardů za cílovou čárou stál obrácený bicykl, který poháněl zaječí atrapu. Protože je to přenosné zařízení, používá se k vlečení zajíce při všech chrtích dostizích. Je umístěné na chatrné dřevěné plošině, která stojí na čtyřech dřevěných kůlech zatlučených do země. Na plošinu se připevní obráceně, koly vzhůru, obyčejný starý bicykl. Bicykl se obrátí zadním kolem ke trati a z tohoto zadního kola se odstraní pneumatika, takže zbude jen dutý kovový ráfek. Šňůra, která vleče atrapu, se volným koncem přiváže k ráfku a navíječ (nebo poháněč zajíce) se postaví obkročmo nad bicykl, sehne se a otáčí rukama pedály, takže se šňůra navíjí na ráfek. Přitahuje zaječí figurínu k sobě libovolnou rychlostí až po čtyřicet mil za hodinu. Po každém závodu někdo odnese zaječí atrapu připevněnou na druhý konec šňůry ke startovním blokům. Rozvine tak šňůru navinutou na ráfku a připraví zařízení k dalšímu použití. Z vyvýšené plošiny může navíječ sledovat závod a regulovat rychlost zajíce tak, aby ho udržoval přímo před vedoucím psem. Kdykoli se mu zachce, může atrapu zastavit, takže se závod anuluje (například když to vypadá, že vyhraje pes, který by vyhrát neměl). Prostě jen otočí pedály opačným směrem a šňůra se zamotá do středu kola. Může taky pohyb zajíce najednou zpomalit, třeba jen na vteřinu, takže se pes v čele automaticky trochu zarazí a ostatní ho doběhnou. Navíječ je zkrátka důležitý chlapík.

Všiml jsem si, že navíječ pana Feaseyho už stojí na své plošině, opírá se o bicykl a skrz cigaretový kouř si prohlíží dav diváků. Měl na sobě modrý svetr a zdálo se, že je to silák.

54$

V Anglii platí zvláštní zákon, podle kterého se podobné podniky mohou konat na stejném závodišti jen sedmkrát za rok. Proto bylo veškeré zařízení, které pan Feasey používal, přenosné, aby je mohl po sedmém závodu přemístit na jinou dráhu. Se zmíněným zákonem si nemusel vůbec lámat hlavu.

U cíle už se shromáždil dost početný shluk diváků a napravo od nás vyrostla řada Stánků, v nichž úřadovali bookmakeři. Claud mezitím vysvobodil psa z dodávky a odváděl si ho ke skupince lidí postávajících kolem malého zavalitého chlapíka v rajtkách, pana Feaseyho. Každá z osob v hloučku měla na vodítku psa a pan Feasey si zapisoval jména zvířat do přehnutého zápisníku, který držel v levé ruce. Přišoural jsem se blíž, abych ho mohl sledovat.

„Kterejpak to je?“ ptal se pan Feasey, drže tužku nad blokem.

„Půlnoc,“ odvětil muž s černým psem na vodítku.

Pan Feasey poodstoupil a velice důkladně si psa prohlédl.

„Půlnoc. Dobrá, píšu si to.“

„Jane,“ řekl chlapík stojící vedle.

„Hned se kouknu. Jane… Jane… ano, v pořádku.“

„Bojovník.“ Tohohle psa přiváděl čahoun s dlouhými zuby. Měl na sobě tmavomodrý dvouřadový oblek, tak obnošený, že se místy leskl, a jakmile vyslovil jméno zvířete, začal se volnou rukou zvolna škrábat na zadnici.

Pan Feasey se sehnul, aby se mohl na psa řádně podívat. Dlouhán zvedl oči k nebi.

„Odveď si ho,“ řekl pan Feasey.

Muž rychle sklopil zrak a přestal se škrábat.

„No tak, odveď si ho.“

„Poslechněte, pane Feasey,“ zašišlal chlapík skrz dlouhé zuby. „Přece byste nebyl takovej.“

„Koukej fofrem zmizet, Larry, a přestaň mě zdržovat.

55$

Oba dobře víme, že Bojovník má na pravý přední pacce dva bílý prsty.“

„Koukněte, pane Feasey,“ nedal se chlap, „dyť ste Bojovníka neviděl nejmíň šest měsíců.“

„Ztrať se, Larry, a honem. Nemám čas se s tebou dohadovat.“ Pana Feaseyho ta rozepře zřejmě nevyvedla ani v nejmenším z míry. „Další,“ řekl jen.

Viděl jsem, jak z hloučku vystoupil Claud s Jackiem. Velkou hovězí tvář měl úplně ztuhlou, jakoby zdřevěnělou, strnule zíral do jakéhosi bodu asi yard nad hlavou pana Feaseyho a svíral vodítko tak pevně, že mu klouby na ruce vystupovaly jako řada bílých cibulek. Dovedl jsem si představit, jak se asi cítí. Cítil jsem se v té chvíli stejně, ne-li hůř. Vtom se ale pan Feasey dal do smíchu.

„Helemese,“ zakřičel. „Tohle je Černej panter. Přichází náš šampión.“

„Je to tak, pane Feasey,“ hlesl Claud.

„No, něco vám povím,“ řekl pan Feasey, který se ještě nepřestal smát. „Můžete se sebrat a rovnou si ho odvízt domů. Já ho nechci.“

„Ale pane Feasey…“

„Tak šestkrát nebo osmkrát jsem ho nechal běžet a to stačí. Koukněte, proč ho rovnou neutratíte?“

„Poslechněte, pane Feasey. Nechte ho prosím ještě jednou běžet a dám vám pokoj.“

„Už ani jednou! Dneska tu mám tolik psů, že to sotva zvládneme. Pro takovýhle zdechliny tady není místo.“

Měl jsem pocit, že se Claud dá do pláče.

„A teď vážně, pane Feasey,“ řekl. „Už čtrnáct dní vstávám den co den o šestý, chodím s ním ven a masíruju ho. Můžete mi věřit, že to je úplně jinej pes než ten, co tu závodil posledně.“

Při slovech „jinej pes“ pan Feasey nadskočil, jako by dosedl na připínáček. „Co to má znamenat?!“ křikl. „Jakej jinej pes?“

56$

Musím uznat, že Claud se zachoval jako pašák a neztratil hlavu. „Heleďte, pane Feasey, přece mi nebudete podsouvat, co jsem neřek. Víte moc dobře, jak jsem to myslel.“

„No dobrá, dobrá. Ale stejně si ho odveďte. Stavět takhle pomalý psy do závodu nemá smysl. Buďte tak hodnej, odvezte si ho domů a nezdržujte ostatní.“

Díval jsem se na Clauda, Claud se díval na pana Feaseyho a pan Feasey se díval na dalšího psa v řadě. Pod hnědým tvídovým sakem měl žlutý pulovr, a díky té žluté skvrně na prsou, tenkým nohám v jezdeckých kamaších a hlavě, která sebou škubala na jednu a hned zase na druhou stranu, připomínal tak trochu nějakého neposedného ptáčka, snad stehlíka.

Claud postoupil o krok kupředu. Tvář mu začínala rozčílením nachovět, a jak polykal, ohryzek mu viditelně poskakoval nahoru a zase dolů.

„Já vám řeknu, co udělám, pane Feasey. Jsem si tak jistej, že se ten pes zlepšil, že se s váma vsadím o libru, že nedoběhne poslední. Tady ji máte.“ Pan Feasey se pomalu otočil a zadíval se na Clauda. „Přeskočilo vám?“ zeptal se ho. „Vsadím se s váma o babku, tady je, jen abych vám dokázal, že mám pravdu.“

Byl to nebezpečný tah a Claud věděl, že tím vzbudí podezření, ale taky mu bylo jasné, že mu nic jiného nezbývá. Chvíli bylo ticho. Pan Feasey se sehnul a znovu si psa prohlédl. Viděl jsem, jak pomalu přejíždí očima po těle zvířete a krok za krokem ho celé zkoumá. Důkladnost toho chlapíka byla obdivuhodná, a jeho paměť taky. Z toho malého sebevědomého mizery, který si dokázal zapamatovat postavu, zbarvení a zvláštní znaky možná několika stovek různých, ale přitom velmi podobných psů, šel tak trochu strach. Nikdy nepotřeboval víc než jeden malý záchytný bod - jizvičku, zploštělý prst, nepatrné zakřivení hlezna, méně klenutá záda nebo tmavší žíhání. Panu Feaseymu nic neuniklo.

57$

Teď si v podřepu prohlížel Jackieho. Tvář měl růžovou a otylou, ústa malá a sevřená, jako by ani nedokázal roztáhnout koutky natolik, aby se mohl usmát, a oči měl jako dvě malé kamery zaostřené na psa.

„No,“ řekl, když se narovnal, „když už jsme u toho, je to ten samej pes.“

„To bych prosil!“ vykřikl Claud. „Za co mě proboha máte, pane Feasey?“

„Abych řek pravdu, myslím, že jste praštěnej. Ale proti lehce vydělaný libře nic nemám. Nejspíš jste už zapomněl, že ho Jantarovej blesk minule málem natáhnul i se zlomenou nohou, co?“

„Tenkrát nebyl pes ve formě,“ ohradil se Claud. „To ještě nedostával hovězí a masáže a nechodil jsem s ním trénovat na silnici jako teď. Podívejte, pane Feasey, přece ho nešoupnete do nejvyšší třídy, jenom abyste vyhrál sázku. Tenhle pes patří do nejnižší třídy, pane Feasey. To snad víte.“

Pan Feasey se zasmál. Roztáhl malá knoflíkovitá ústa do kroužku, rozesmál se a pak se podíval na hlouček lidí stojících opodál. I ti se dali do smíchu.

„Poslechněte,“ řekl a položil chlupatou ruku Claudovi na rameno. „Já svý psy znám. Na to, abych vyhrál tu libru, nepotřebuju švindlovat. Poběží v nejnižší třídě.“

„Dobře,“ přitakal Claud. „Sázka platí.“ Pak odešel s Jackiem stranou a já jsem se k nim připojil.

„Panebože, Gordone, to bylo o chlup!“

„Málem jsem se z toho sesypal.“

„Ale jsme tam,“ prohlásil. Na tváři se mu znovu usídlil ten napjatý výraz a začal rychle rázovat tím zvláštním krokem, jako by mu pod nohama hořelo.

Branou stále přicházeli na závodiště další diváci. Postupně se jich nashromáždily dobré tři stovky. Nebylo to moc příjemné obecenstvo. Vykutálení chlápci a ženské s umouněnou tváří, zkaženými zuby a vychytralýma očima. Velkoměstská spodina. Vyřinuli se z města jako

58$

splašky z prasklého potrubí, trousili se branou ze silnice a slévali se nahoře na svahu jako smrdutá kaluž. Sešli se tu všichni, páskové, cikáni, dryáčníci - prostě špína, odpad a kal vyhřezlý z prasklých odpadních trubek velkého města. Někteří se psy, jiní jen tak. Viděli jsme psy, které měl majitel přivázané jen na kusu špagátu, ohavné psy s povislými hlavami, vyhublé prašivé čokly, kterým od věčného spaní na podlaze vyrazily na zadku boláky, smutné staré psy s šedivými čumáky, nadopované psy, psy nacpané ovesnou kaší, aby běželi pomalu, psy, kráčející tak prkenně, jako by jim zdřevěněly nohy. Zejména jeden z nich, ten bílý, se sotva vlekl.

„Claude, proč má ten bílej pes tak zdřevěnělý nohy?“ zeptal jsem se.

„Kterej?“

„Tamhleten bílej.“

„Aha. Jo tak, už vím. Nejspíš ho pověsili.“

„Pověsili?“

„Jo, pověsili. To zavěsíš psa za postroj na čtyryadvacet hodin a necháš mu plandat nohy.“

„Ale proč, panebože?“

„Abys ho zpomalil, to se rozumí. Některejm lidem nestačí psa nadopovat, nacpat nebo ho sešněrovat. Tak ho pověsej.“

„Aha.“

„Buď to,“ dodal Claud, „nebo je obrousej. Vemou kus hrubýho smirku a sedřou jim z pacek kůži, aby je to bolelo, když běžej.“

„Jo, chápu.“

A pak tu byli psi v lepší formě, slibněji vyhlížející fešáci, kteří každý den dostávali koňské maso, ne pomeje, suchý chleba nebo vodu, ve které se vařilo zelí, jako jiní. Těm se hned jinak leskla srst, vrtěli ocasy, škubali za vodítko, nebyli omámení drogami ani nacpaní, ale možná je čekal ještě nepříjemnější osud v podobě utažení řemenu na náhubku o čtyři dírky. Ale dej pozor, ať může dejchat,

59$

Jocku. Ne ať ho nadobro uškrtíš. Ať se v polovině závodu nesesype. Jen aby trochu supěl, chápeš? Utahuj to postupně, vždycky o jednu dírku, dokud neuslyšíš, jak sípe. Všimneš si, že začne otvírat tlamu a lapat po dechu. To je tak akorát, ale nesmí mu lízt oči z důlků. Na to si dej pozor, jo? jasný?

Jasný.

„Pojď trochu stranou od těch lidí, Gordone. Jackiemu nedělá moc dobře, když se kolem něj motá tolik psů. Ještě by z toho byl vedle.“

Zamířili jsme nahoru do svahu, došli až k zaparkovaným autům a několikrát jsme se kolem nich prošli tam a zase nazpátek, aby měl pes pohyb. V některých autech jsme zahlédli muže, jak sedí se svými psy. Když jsme procházeli kolem nich, pokukovali po nás okny a mračili se.

„Teď pozor, Gordone. Nestojíme o žádný trable.“

„Jistě.“

To byli nejlepší psi ze všech, které jejich opatrovníci drželi jako tajné zbraně v autě a rychle je vyváděli, jen aby je na poslední chvíli nechali zapsat (často pod nepravým jménem). Pak je zase odvedli do vozu a těsně před závodem s nimi zamířili rovnou ke startovním blokům. Sotva závod skončil, muselo se s nimi znovu rychle do aut, aby je nějaký příliš zvědavý otrapa dlouho neočumoval. Tak zněl příkaz trenéra, který psa ve velké profesionální stáji připravoval. Tak jo. Můžete ho mít, ale ať ho proboha nikdo nepozná. Tohohle psa znají tisíce lidí, takže musíte bejt opatrný, jo? A přijde vás to na padesát liber.

Tohle byli moc rychlí psi, ale na tom, jak rychle dokázali utíkat, zase tak moc nezáleželo. Stejně je nejspíš čekalo žihadlo, jen tak pro jistotu. Jeden a půl kubíku éteru pod kůži, provede se to v autě a vstřikovat se musí pěkně pomalu. Každý pes pak získá nejmíň desek délek. Někdy se používal kofein rozpuštěný v oleji nebo kafr. Ty je taky dokázaly popohnat. Ti muži ve velkých autech to věděli. Někteří z nich znali i účinky whisky. Tu je ale potřeba vpíchnout přímo do žíly. Provést intravenózní vpich není

60$

žádná legrace. Člověk může žílu minout. Netrefíte se do žíly, whisky nezabere a jste v háji. Takže raději éter, kofein nebo kafr. Nedávej jí toho moc, Jocku. Kolik že váží? Osmapadesát liber. Tak jo, ale víš, co nám ten chlap říkal. Počkej chvilku. Napsal jsem si to na kus papíru. Tady to je. Desetina kubíku na deset liber tělesný váhy udělá na třech stech yardech pět dýlek. Počkej chvilku, ať to můžu spočíst. Kriste pane, nejspíš to budeš muset odhadnout, Jocku. Vem to prostě od oka. Uvidíš, že to bude dobrý. Stejně na tom tak moc nesejde, protože ostatní zvířata, co poběžej v tom závodě, jsem vybíral taky já. Musel jsem starýmu Feaseymu vrazit pětku. Celou pětku jsem mu nacpal, našemu drahýmu panu Feaseymu, a říkám mu to máte ode mě z lásky, jako dáreček k narozeninám.

Moc vám děkuju, pan Feasey na to. Děkuju vám, můj dobrej a váženej příteli.

A na zpomalení psů používají muži z velkých aut chlorbutal. To je vám krása, tenhle chlorbutal. Stačí ho vpíchnout večer před závodem, což se hodí, zvlášť když jde o psa, který patří někomu jinému. Pethidin funguje stejně. Nebo směs pethidinu a skopolaminu. Ta je taky fajn.

„Jak vidím, dalo si tady dostaveníčko sportumilovný panstvo z širokýho okolí.“

„To jo.“

„Dávej si pozor na kapsy, Gordone. Prachy schovals?“

Prošli jsme mezerou mezi auty a živým plotem. Všiml jsem si, že Jackie ztuhl. Zabral za vodítko a začal se pohybovat v plíživých přískocích. Asi třicet yardů od nás se objevili dva muži. Jeden z nich přidržoval velkého žlutohnědého chrta, který byl stejně strnulý a napjatý jako Jackie. Druhý držel v rukou pytel.

„Sleduj,“ zašeptal Claud, „teď dostane návnadu.“

Z pytle se na trávník vykutálel malý králík, chundelatý, bílý, mlaďounký a úplně krotký. Napřímil se a chvíli seděl bez hnutí, pak se přikrčil, nahrbil se při tom, jak to králíci dělávají, a přitiskl se čumáčkem k zemi. Vyděšený

61$

králík. Žuchnout z pytle přímo na trávu a ocitnout se v ostrém světle. Pes samým vzrušením začínal šílet, opíral se do vodítka, hrabal packami, vrhal se kupředu a kňučel. Králík psa uviděl. Vtáhl hlavu mezi ramena a ani se nepohnul, jak byl ochromený strachem

Muž chytil psa za obojek a pes se kroutil, vyskakoval a snažil se mu vymanit. Druhý z mužů postrčil králíka nohou, ale ten byl tak vystrašený, že zůstal dřepět. Strčil do něj tedy znovu. Šťouchl do něho špičkou boty jako do fotbalového míče, až králík udělal několik kotrmelců. Když dopadl, narovnal se a začal hopkat po trávě pryč od psa. Muž pustil obojek, pes se jediným mohutným skokem králíka zmocnil a pak se ozvalo kvičení, nepříliš hlasité, ale zato pronikavé a poměrně vytrvalé.

„Tak jsi to viděl,“ řekl Claud. „Tomu se říká předhodit psovi návnadu.“

„Nemůžu říct, že by se mi to moc líbilo.“

„Přece jsem ti o tom vykládal, Gordone. Dělá to většina lidí. Psa to před závodem nabudí.“

„Stejně se mi to nezamlouvá.“

„Mně taky ne. Ale dělaj to všichni. Dělaj to i trenéři na velkejch závodištích. Podle mě je to normální zvěrstvo.“

Šli jsme dál. Dav diváků na svahu pod námi houstl a za ním bookmakeři mezitím postavili dlouhou řadu Stánků s tabulemi, na nichž byla červeným, zlatým a modrým písmem napsána jejich jména. Všichni bookmakeři už stáli před Stánkem na obrácené bedně, v jedné ruce drželi balíček očíslovaných kartiček a v druhé kus křídy. Každý měl za zády zapisovače s blokem a tužkou. Pak jsme zahlédli pana Feaseyho, jak kráčí k tabuli přibité ke kůlu, který stál u závodiště.

„Jde vypsat složení prvního závodu,“ řekl Claud. „Pojď, honem!“

Sešli jsme chvatně z kopce a připojili se k davu. Zatímco pan Feasey nahlížel do notýsku s měkkými deskami

62$

a vypisoval jména psích závodníků, shluk lidí trochu utichl a zmocnilo se ho napjaté očekávání.

1. Sally

2. Tři libry

3. Šouralka

4. Černý panter

5. Whisky

6. Raketa

„Je tam!“ šeptl Claud. „První závod! Čtvrtej blok! Teď poslouchej, Gordone. Rychle mi podej pětilibrovku, ať jí můžu ukázat navíječovi.“ Claud samým vzrušením skoro nemohl mluvit. Kolem očí a nosu mu zase vystoupily bílé skvrny, a když jsem mu podával pětilibrovou bankovku, třásla se mu celá paže. Chlapík, který měl pohánět zaječí atrapu, ještě postával na dřevěné plošině ve svém modrém svetru a pokuřoval. Claud došel k plošině, zastavil se pod ní a zvedl oči.

„Vidíte tuhle pětilibrovku?“ oslovil chlapíka tiše, napřáhl ruku a ukázal mu složenou bankovku na dlani. Muž se na ni podíval, aniž pohnul hlavou.

„Jestli se do toho pořádně opřete, bude vaše. Žádný zastavování ani zpomalování a pěkně do toho šlápnout, rozumíte?“

Muž zůstal stát bez hnutí, jen maličko, skoro neznatelně zvedl obočí. Claud se otočil.

„Tak Gordone, teď vemeš prachy a postupně je vsadíš u jednotlivejch Stánků. Po malejch částkách, jak jsem ti říkal. Jdi od jednoho stánku k druhýmu a všude vsaď jen trochu, ať nesrazíš kurs dolů, jo? Já pěkně polehoučku povedu Jackieho dolů, tak pomalu, jak to jen půjde, takže budeš mít fůru času. Je to jasný?“

„Je.“

„A nezapomeň se postavit k cílový čáře, abys ho moh po závodě odchytit. Až se ostatní začnou rvát o zajíce, drž ho stranou. Pěkně ho čapni a pevně ho drž, než

63$

k tobě přiběhnu s obojkem a vodítkem. Tahleta Whisky je cikánskej pes a urve nohu všemu, co se jí připlete do cesty.

„Fajn,“ řekl jsem. „Jdeme na to.“

Sledoval jsem, jak Claud odvádí Jackieho k cílové čáře, aby si tam pro něho vyzvedl žlutou vestu s velkou čtyřkou. A taky náhubek. Zahlédl jsem i ostatní psí běžce. Jejich majitelé je obletovali, navlékali jim číslované vesty a upevňovali jim náhubky. Pan Feasey všechno řídil a poskakoval ve svých úzkých rajtkách sem tam jako poplašený vrabčák. Všiml jsem si, jak se naklonil ke Claudovi, něco mu řekl a zasmál se. Claud si ho nevšímal. Brzy měli všichni vyrazit a provést psy přes závodiště. Čekala je dlouhá cesta dolů s kopce a pak přes celou pláň až ke startovním blokům. To nestihnou dřív než za deset minut, řekl jsem si a začal se prodírat davem, který před stánky bookmakerů postával v zástupu o šesti nebo sedmi řadách.

„Dvě ku jedný na Whisky! Dvě ku jedný na Whisky! Pět ku dvěma na Sally! Dvě ku jedný na Whisky! Čtyry ku jedný na Šouralku! Tak pojďte! Honem, honem! Co to bude?“ Na tabulích před všemi stánky byl u Černého pantera křídou vypsaný kurs pětadvacet ku jedné. Protlačil jsem se k nejbližšímu bookmakerovi.

„Tří libry na Černýho pantera,“ křikl jsem a napřáhl ruku s penězi.

Muž stojící na bedně měl zanícenou fialovou tvář a stopy po nějaké bílé substanci kolem koutků úst. Popadl peníze a vhodil je do aktovky. „Pětasedmdesát liber ku třem na Černýho pantera,“ řekl. „Číslo čtyřicet dva.“ Podal mi lístek a jeho pomocník zanesl sázku do sešitu.

Ustoupil jsem o několik kroků, na zadní stranu lístku jsem hbitě napsal „75 ku 3“ a pak jsem lístek spolu s penězi vsunul do vnitřní kapsy saka.

Věděl jsem, že pokud budu takhle pokračovat a vsázet jen malé částky, mělo by být všechno v pořádku. Stejně jsem se na Claudovu radu pojistil. Vždycky když běžel

64$

Jackieho dvojník, vsadil jsem si na něho pár liber, abych, až půjde do tuhého, nevzbudil podezření. A tak jsem celkem sebevědomě obešel celou řadu Stánků a u každého si pořídil lístek za tři libry. Nespěchal jsem, ale taky jsem nemarnil čas, a pokaždé, než jsem zasunul lístek do kapsy, jsem na jeho zadní stranu napsal sumu, kterou jsme měli vyhrát. Bookemakerů bylo celkem sedmnáct. Nakoupil jsem sedmnáct lístků a utratil jedenapadesát liber, aniž bych tím jakkoli pohnul s kurzem. Zbývalo mi čtyřicet devět liber. Zabrousil jsem pohledem dolů pod svah. Jeden z majitelů už stál se psem u startoviště, ostatní od startovních bloků dělilo asi tak dvacet nebo třicet yardů. Ne tak Clauda. Claud s Jackiem byli teprve v půli cesty. Viděl jsem, jak se Claud šourá ve svém starém svrchníku barvy khaki za Jackiem, který nedočkavě popotahuje za vodítko. Jednou se dokonce zastavil a předstíral, že mu něco upadlo a že to hledá. Když se zase zvedl, začal pro změnu kulhat, aby mohl jít ještě pomaleji. Vyrazil jsem zpět k prvnímu stánku, abych mohl začít nanovo.

„Tři libry na Černýho pantera.“

Bookmaker, ten s brunátnou tváří a čímsi bílým kolem úst, si mě ostře přeměřil pohledem, protože si vzpomněl, že jsem u něho už byl. Naslinil si prsty a jediným rychlým, téměř graciézním pohybem paže obratně smazal číslici dvacet pět z tabule. Po jeho zásahu zůstalo vedle jména Černého pantera prázdné tmavé políčko.

„Tak dobrá, dostanete ještě jednou pětasedmdesát ku třem,“ řekl. „Ale to stačí.“ Pak zvýšeným hlasem oznámil: „Patnáct ku jedný na Černýho pantera. Patnáct ku jedný na Pantera.“

Z tabulí před všemi stánky zmizely pětadvacítky a kurs na Pantera byl teď patnáct ku jedné. Vzal jsem to rychle, ale než jsem obešel celou řadu Stánků, měl jsem toho dost. Černého pantera taky už nikdo nevyvolával. Každý z bookmakerů si ode mě vzal jen šest liber, ale vsadili proti nim sto padesát, což bylo pro takové nanicovaté

65$

sázkaře na jeden provinční dostih až až. Byl jsem pyšný, jak dobře jsem to provedl. Teď jsem měl lístků habaděj. Vytáhl jsem je z kapes a přepočítal je. Bylo jich celkem třiatřicet. Jako bych v ruce držel malý paklík karet. A kolik že nás to čeká, když Jackie vyhraje? Moment… něco přes dva tisíce liber. Claud říkal, že pes ostatním uteče o třicet délek. Kdepak teď vlastně je?

V dálce pod svahem jsem zahlédl postavičku v khaki svrchníku a vedle ní velkého černého psa. Ostatní psy už stáli v blocích a jejich majitelé pomalu odcházeli pryč. Claud v podřepu vlákal Jackieho do čtyřky, zavřel za ním dvířka a pak se otočil a rozběhl se směrem k davu diváků na kopci, až za ním cípy svrchníku vlály. Jak běžel, neustále se ohlížel za sebe.

Vedle bloků se ukázal startér, zvedl ruku a zamával kapesníkem. Na druhém konci trati, za cílovými sloupky, blízko nichž jsem stál, se chlapík v modrém pleteném svetru rozkročil nad bicyklem, odpověděl na startérovo znamení, sehnul se a opřel se rukama do pedálů. Když se nepatrná bílá tečka v dálce (zajíce zastupovala stará fotbalová mičuda potažená kouskem bílé králičí kůže) začala vzdalovat od startovní čáry, prudce zrychlil. Dvířka se zvedla a psi vylétli z bloků. Drželi se v jednom tmavém chumlu, všichni pohromadě, jako by neběželo šest psů, ale jeden. Jackie se téměř okamžitě utrhl od zbytku startovního pole. Že to je Jackie, jsem poznal podle barvy srsti. Žádný jiný černý pes v tomhle závodě neběžel. Byl to Jackie, o tom nemohlo být pochyb. Nehýbej se, říkal jsem si v duchu. Uvolni všechny svaly, nemrkej a hled abys nepohnul ani prstem. Pěkně klidně stůj a nehýbej se. Dívej se, jak běží. Do toho, Jacksone, chlapče! Ne, nekřič. To přináší smůlu. A nevrť se. Ještě dvacet vteřin a bude po všem. Teď přijde ta ostrá zatáčka a do toho kopce jistě nabere náskok dobrých patnáct nebo dvacet délek. Nepočítej délky, nebo mu přineseš smůlu. A nehýbej se. Nevrť hlavou. Sleduj ho jen koutkem oka. Koukej, jak to

66$

Jackson pálí! Teď ve svahu se do toho fakt opřel. Už to má v kapse! Teď už musí vyhrát…

Když jsem k němu dorazil, dotíral na králičí kožku a snažil se ji uchopit do zubů, ale náhubek mu v tom bránil. Ostatní psi pádili za ním a najednou byli všichni na hromadě a chňapali po králíkovi. Popadl jsem Jackieho kolem krku, odtáhl ho stranou, dřepl si a sevřel ho oběma rukama kolem těla, jak mi Claud přikázal. Ostatní chytači měli se svými psy podstatně víc práce.

Pak se vedle mě objevil Claud. Ztěžka oddechoval a samým vzrušením ze sebe nedokázal dostat ani slovo, jen Jackiemu odepnul náhubek a nasadil mu obojek a vodítko. Najednou nám stál za zády pan Feasey, ruce založené v bok, malá ústa našpulená. Pichlavýma očima znovu rentgenoval Jackieho.

„Tak tohleto jste si na mě vymysleli, jo?“ spustil.

Claud zůstal sehnutý nad psem a tvářil se, jako by nic neslyšel.

„Po tomhle už vás tady nechci vidět, rozumíte?“

Claud se dál nimral s Jackieho obojkem.

Slyšel jsem, jak někdo za námi říká: „To se tomu parchantovi s rozpláclým ksichtem povedlo, co? Takle prohodit čokly starýmu Feaseymu před nosem.“ Někdo jiný se zasmál. Pan Feasey odkráčel pryč. Claud se narovnal a zamířil s Jackiem k navíjecí v modrém svetru, který mezitím slezl z plošiny.

„Cigaretu?“ zeptal se Claud a nabídl muži balíček. Chlapík si jednu vzal a s ní i pětilibrovou bankovku, kterou Claud držel stočenou mezi prsty.

„Dík,“ řekl Claud. „Moc vám děkuju.“

„To nestojí za řeč,“ odpověděl chlapík.

Pak se Claud obrátil ke mně. „Udals to všechno, Gordone?“ Neustále poskakoval, třel si dlaně o sebe, a když promluvil, rty se mu třásly.

„Jo. Polovinu pětadvacet ku jedný, druhou patnáct ku jedný.“

67$

„Panebože, Gordone, to je paráda. Počkej tady, já skočím pro kufr.“

„Vem Jackieho,“ řekl jsem mu, „běž a posaď se do auta. Za chvíli jsem u tebe.“

U sázkařských Stánků teď nebyl nikdo. Byl jsem jediný, kdo měl nárok na nějakou výhru. S báječně slavnostním pocitem v hrudi jsem pomalu, takřka tanečním krokem zamířil k prvnímu bookmakerovi v řadě, k chlápkovi s fialovou tváří a zabělenými koutky úst. Stoupl jsem si před něho a beze spěchu se probíral hromádkou sázenek, dokud jsem nenašel ty jeho. Jmenoval se Syd Pratchett. Měl to napsané na vývěsní tabuli zlatým písmem na jasně červeném pozadí - SYD PRATCHETT, NEJVÝHODNĚJŠÍ SÁZKY V HRABSTVÍ MIDLANDS, VÝHRY K VYZVEDNUTÍ IHNED.

Podal jsem mu první lístek a řekl: „Dostanu sedmdesát osm liber.“ Znělo to tak dobře, že jsem to vzápětí zopakoval - jako rozkošný refrén. „Na tenhle dostanu sedmdesát osm liber.“ Nechtěl jsem se panu Pratchettovi pošklebovat. Vlastně jsem ho začínal mít dost rád. Dokonce mi ho bylo líto, že bude muset vyklopit tolik peněz. Doufal jsem, že tím jeho žena a děti neutrpí žádnou újmu.

„Číslo čtyřicet dva,“ řekl pan Pratchett a obrátil se k svému pomocníkovi, který držel v ruce velký sešit. „Číslo čtyřicet dva požaduje sedmdesát osm liber.“

Chvíli bylo ticho, jak pomocník přejížděl prstem po sloupci zaznamenaných sázek. Proběhl sázky dvakrát, pak zvedl oči, podíval se na šéfa a pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl. „Nemůžu vám vyplatit nic. U čísla čtyřicet dva mám poznačenou Šouralku. Pan Pratchett se na své bedně otočil, předklonil se a nahlédl do sešitu (mirv1). Vypadalo to, jako by ho slova zapisovače pobouřila. Na jeho mohutné fialové tváři se objevil výraz nefalšovaného znepokojení.

Ten zapisovač je moula a pan Pratchett mu to co nevidět vytmaví, pomyslel jsem si.

Když se ale pan Pratchett obrátil zase ke mě, z jeho přimhouřených očí na mě čišelo nepřátelství. „Tak koukni,

68$

hochu,“ řekl tiše. „Nesnaž se nám tady něco namluvit. Moc dobře víš, že sis sadil na Šouralku. Vo co ti teda de?“

„Vsadil jsem na Černýho pantera,“ ohradil jsem se. „Byly to dvě samostatný sázky pětadvacet ku jedný. Tady je druhej lístek.“

Tentokrát se ani neobtěžoval nahlížet do sešitu. „Sadil sis na Šouralku, hochu,“ řekl jen. „Já si tě pamatuju.“ Nato se ke mně obrátil zády a začal stírat mokrým hadrem z tabule jména psích účastníků skončeného závodu. Zapisovatel vzadu zavřel sešit se záznamy a zapaloval si cigaretu. Stál jsem tam, díval se na ně a cítil jsem, jak mi po celém těle začíná stékat pot.

„Ukažte mi ten sešit.“

Pan Pratchett se do mokrého hadru vysmrkal a pak ho upustil na podlahu. „Hele,“ řekl, „proč netáhneš pryč a nepřestaneš mě votravovat?“

Věc se měla tak: lístek od bookmakera, na rozdíl od sázenky, kterou vytiskne stroj, nikdy neosahuje žádné údaje o povaze sázky. To je běžná praxe a je to stejné na všech závodištích po celé zemi, ať už jste na Silver Ringu v Newmarketu, v Královské oboře v Ascotu nebo na malé venkovské dráze někde u Oxfordu. Jediné, co dostanete, je kartička se jménem bookmakera a pořadovým číslem. Výši sázky zapíše (nebo by měl zapsat) bookmakerův pomocník do své knihy záznamů spolu s číslem sázenky, ale žádný jiný doklad o tom, jakou sázku jste uzavřeli, neexistuje.

„Ztrať se,“ slyšel jsem pana Pratchetta. „Mazej!“

Ustoupil jsem o krok a přejel pohledem řadu stánků. Žádný z bookmakerů se nedíval mým směrem. Všichni stáli nehnuté na svých dřevěných bednách a zírali před sebe do davu. Přistoupil jsem k dalšímu a předložil mu sázenku.

„Vsadil jsem tři libry na Černýho pantera v kursu pětadvacet ku jedný,“ prohlásil jsem odhodlaně. „Dostanu od vás sedmdesát osm liber.“

Chlapík s rozměklou, zanícenou tváří předvedl týž

69$

výstup jako pan Pratchett. Obrátil se na svého zapisovače, nahlédl do záznamů a dal mi stejnou odpověď.

„Co to do vás vjelo,“ řekl nakonec tiše tónem, jakým člověk mluví s osmiletým školákem. „Zkoušet takový pitomosti.“

Tentokrát jsem ustoupil o pořádný kus. „Vy všiváci zlodějský!“ zakřičel jsem na ně. „Jeden jako druhej!“

Všichni bookmakeři v řadě naráz jako loutky mechanicky otočili hlavu a podívali se na mě. Výraz žádného z nich se nezměnil. Pohnuli jen hlavami, všech sedmnáct najednou, a upřeli na mě pohled svých chladných, skelných očí. Nikdo z nich nedal najevo ani jiskřičku zájmu. Jako by přítomným sdělovali: „Někdo promluvil, ale neslyšeli jsme, co říká. To je ale dneska pěkně.“

Dav vycítil ve vzduchu vzrušení a začal se stahovat ke mně. Otočil jsem se, vrátil se poklusem k pa-nu Pratchettovi, stoupl si přímo před něho a zabodl mu ukazovák do břicha. „Jste zloděj. Ubohej špinavej zloděj!“ zařval jsem.

Zvláštní bylo, že s panem Pratchettem to zřejmě ani nepohnulo.

„No to mě podržte,“ řekl. „Copak se nám to tady rozmluvilo?“

Pak se najednou jeho tvář roztáhla do širokého žabího úsměvu. Rozhlédl se po kolemstojících a zakřičel: „Koukněte, kdo se nám tady rozpovídal!“

Všichni se rázem dali do smíchu. Bookmakeři na bednách jako by ožili. Obraceli se směrem ke mně, smáli se, ukazovali si na mě a pokřikovali: „Copak nám to tady mluví?“

Zanedlouho se posměšná otázka začala ozývat i z davu. Stál jsem na trávě před panem Pratchettem s hromádkou sázenek tlustou jako balíček karet v ruce a jen stěží vzdoroval hysterii. Za hlavami pokřikujících lidí jsem zahlédl pana Feaseyho, jak stojí před tabulí a křídou vypisuje jména psů, kteří měli nastoupit do dalšího závodu. Pak

70$

jsem v dálce za ním uviděl Clauda. Postával u dodávky a čekal na mě s kufrem v ruce.

Byl právě tak čas vrátit se domů.

PAN HODDY

Vystoupili z auta a došli ke vchodovým dveřím domu pana Hoddyho.

„Mám takový tušení, že dneska si tě táta pořádně proklepne,“ zašeptala Clarice.

„Na co se bude ptát, Clarice?“

„Jako obvykle. Na práci a tak. A jestli mě dokážeš slušně uživit.“

„O to se postará Jackie,“ řekl Claud. „Až Jackie vyhraje, nebudu si už muset shánět žádný práce.“

„Ať tě ani nenapadne zmiňovat se před mým tátou o Jackiem, Claude Cubbagi, to by byl konec. Jestli něco nemůže vystát, tak jsou to chrti. Na to nikdy nezapomeň.“

„Kriste pane,“ povzdechl si Claud.

„Namluv mu něco jinýho - co chceš - cokoli, co mu udělá radost, jasný?“ Nato uvedla Clauda do obývacího pokoje.

Pan Hoddy byl vdovec, muž s pedantský sevřenými ústy, a z výrazu jeho tváře bylo patrně, že věčně s něčím nesouhlasí. Malé zuby měl nahloučené těsně k sobě jako jeho dcera Clarice, sledoval člověka týmž podezřívavým a pronikavým pohledem jako ona, ale z očí mu na rozdíl od ní nevyzařovala svěžest ani vitalita, neměl v nich nic z její vřelosti. Bylo to takové malé lidské kyselé jablko, zašedlé a scvrklé. Přes klenbu holé hlavy měl přilepený asi tucet zbývajících pramenů černých vlasů. Ale chovat se jaksepatří nadřazeně panu Hoddymu šlo, vždyť byl prodavačem v obchodě s potravinami, tím, kdo v práci chodí oblečený do bílého pláště bez poskvrnky, tím, jehož rukama procházejí velká množství takových vzácných komodit, jako je

71$

máslo nebo cukr, člověkem, jemuž projevují úctu všechny hospodyňky ve vesnici. Dokonce se na něho i usmívaly.

Claud Cubbage se v jeho domě nikdy nedokázal zbavit rozpaků a o to právě panu Hoddymu šlo. Teď seděli v obývacím pokoji kolem krbu, každý s šálkem čaje v ruce. Pan Hoddy trůnil na nejlepší židli napravo od krbu, Clarice s Claudem dřepěli na pohovce - daleko od sebe, jak velí slušnost. Mladší Claricině sestře Adě připadla tvrdá židle s rovným opěradlem nalevo, takže tvořili kolem ohně kruh - sevřený kroužek upjatých lidí, kteří se škrobeným výrazem usrkávají čaj.

„Ano, pane Hoddy,“ říkal právě Claud, „rád bych vás ujistil, že máme s Gordonem v záloze pár fajnovejch nápadů. Chce to jen čas a přijít na to, kterej z nich nám přinese největší zisk.“

„Co je to za nápady?“ zeptal se pan Hoddy a upřel na Clauda pohled svých nedůvěřivých očí.

„No jo, to víte. To je právě ono.“ Claud si na pohovce rozpačitě poposedl. Modrý vycházkový oblek mu byl těsný kolem hrudi, ale nejvíc ho škrtily kalhoty mezi nohama. Pnutí v rozkroku bylo vlastně dost bolestivé, takže měl strašlivé nutkání popotáhnout si kalhoty dolů.

„A tenhle člověk, kterému říkáte Gordon - myslel jsem, že prosperuje už teď,“ řekl pan Hoddy. „Proč by chtěl něco měnit?“

„Máte úplnou pravdu, pane Hoddy. Benzínka mu vynáší prvotřídně. Jenže není špatný občas rozšířit pole podnikání. My chceme přicházet s novejma myšlenkama. S něčím, do čeho bych se moh taky zapojit a mít podíl na zisku.“

„A co by to mělo být?“

Pan Hoddy právě pojídal kousek rybízového koláče a okusoval jeho okraje svými malými ústy, jako když housenka ohlodává dokola list.

„Co by to mělo být?“ zopakoval svou otázku.

„Pane Hoddy, každej večer Gordon a já dlouho probíráme tyhle záležitosti.“

72$

„Jako co?“ vedl si pan Hoddy neústupně svou.

Clarice pohlédla stranou na Clauda, aby mu dodala kuráž. Claud obrátil své velké váhavé oči na pana Hoddyho a neřekl ani slovo. Z duše si přál, aby ho pan Hoddy takhle nesekýroval, aby ho přestal zasypávat otázkami, aby na něj tak zlostně necivěl a nechoval se k němu zrovna jako nějaká pitomá šarže nebo tak něco.

„Jako co,“ řekl pan Hoddy a Claudovi bylo jasné, že tentokrát se mu nevykroutí. Taky instinktivně vytušil, že se starý pokouší vyvolat krizi.

„No,“ spustil a zhluboka se nadechl, „nechci zacházet do detailů, dokud to všechno pořádně nepromýšlíme. Zatím jenom probíráme, co nás napadlo, víte.“

„Jediné, co chci vědět, je, o jakém druhu podnikání uvažujete,“ řekl pan Hoddy podrážděně. „Doufám, že to není nic nepoctivého.“

„Tak to si vyprošuju, pane Hoddy. Ať vás ani nenapadne, že bysme mohli třeba jen pomejšlet na něco, co není naprosto a dokonale poctivý.“

Pan Hoddy zavrčel. Míchal si pomalu čaj a nespouštěl s Clauda oči. Clarice seděla tiše a ustrašeně na pohovce a zírala do krbu.

„Nikdy jsem neschvaloval, když někdo chtěl začínat s podnikáním,“ prohlásil pan Hoddy, aby ospravedlnil vlastní neúspěch na tomto poli. „Nic lepšího než dobré a slušné zaměstnání si člověk nemůže přát. Slušné zaměstnání ve slušném prostředí. Podnikání se neobejde bez všemožných fíglů, a to se mi nelíbí.“

„Věc se má takhle,“ řekl Claud, který už propadal zoufalství. „Jediný, co chci, je dát svý ženě všechno, po čem jen zatouží. Dům, ve kterým by mohla bydlet, nábytek a květinovou zahradu a pračku a všechno, co je na světě nejlepší. To bych rád, jenže takový věci se za normální plat nepoříděj, to musíte uznat. Jedinej způsob, jak si na to vydělat, je začít podnikat, pane Hoddy. V tom se mnou jistě budete souhlasit.“

73$

Panu Hoddymu, který pracoval za normální plat celý život, se takový názor moc nezamlouval.

„A jestli se můžu zeptat, já podle vás nedávám vlastní rodině všechno, co potřebuje?“

„Ale ovšem, ano, a ještě mnohem víc!“ vykřikl Claud horlivě. „Ale vy máte opravdu dobrý zaměstnání a v tom je ten rozdíl.“

„A co je to tedy za podnikání, o kterém přemýšlíte,“ naléhal Claricin otec.

Claud usrkl čaje, aby získal ještě trochu času, a neubránil se pomyšlení, jak by se tomu všivému starému parchantovi asi protáhl obličej, kdyby prostě vstal a na místě ze sebe vysypal pravdu - kdyby řekl: Co máme, pane Hoddy, jestli vás to opravdu zajímá, je párek chrtů, který jsou si podobný jako vejce vejci, a ty nám přinesou největší výhru, jakou historie sázení pamatuje, víte? Moc rád by viděl, jak by se ten mizera zatvářil, kdyby to řekl, opravdu moc rád.

Všichni čekali, že bude pokračovat, seděli tam s šálky v dlaních, a očekávali, že řekne něco rozumného. „No,“ začal pomalu, protože ze všech sil přemýšlel. „Už delší dobu si promejšlím něco, na čem vydělám víc peněz než Gordon na ojetých autech nebo na čemkoli jiným, a přitom nebudu mít prakticky žádný výdaje.“ To je lepší, řekl si v duchu. Jen tak dál.

„A copak to bude?“

„Něco tak podivnýho, pane Hoddy, že mi to nikdo ani nechtěl věřit.“

„A co to tedy je?“ Pan Hoddy odložil opatrně šálek na malý stolek, který stál po jeho pravici, a nedočkavě se předklonil. A Claud, který ho sledoval, si jasněji než kdy předtím uvědomil, že tenhle člověk a všichni jemu podobní jsou jeho nepřátelé. Právě s takovými jako pan Hoddy měl věčně potíže. Znal je všechny a všichni byli stejní. Měli stejně čisté a ošklivé ruce, touž zašedlou kůži, stejná jízlivá ústa a všem se pod vestou zvedalo malé kulaté bříško. Zahnutý hřbet nosu se jim mastně leskl,

74$

měli slabošskou bradu a podezřívavé tmavé oči, které rychle šmejdily sem a zase tam. Tihle páni Hoddyové, Kriste pane.

„No tak co je to?“

„Je to hotovej zlatej důl, pane Hoddy, to vám teda řeknu.“

„Tomu uvěřím, až se dozvím, co to je.“

„Je to něco tak úžasnýho a přitom tak jednoduchýho, že by to většinu lidí ani nenapadlo.“ Už věděl, co řekne - bylo to něco, o čem delší dobu vážně přemýšlel, něco, do čeho se vždycky chtěl pustit. Předklonil se a obezřetně odložil svůj šálek na stolek, vedle šálku pana Hoddyho. Protože nevěděl, co si počít s rukama, položil si je dlaněmi dolů na kolena.

„No tak, člověče, dozvím se to konečně?“

„Jsou to červi,“ odpověděl Claud tiše.

Pan Hoddy ucukl, jako by mu někdo vystříkl do obličeje vodu. „Červi!“ vyhrkl zděšeně. „Černi?! Co si pod tím mám u všech všudy představit?“ Claud zapomněl, že slova jako „červ“ by člověk ve spořádaném obchodě s potravinářským zbožím neměl ani vyslovovat. Ada se začala hihňat, ale Clarice po ní šlehla tak zlostným pohledem, že jí smích zmrzl na rtech.

„Chci si založit továrnu na červy a vydělat na nich.“

„Děláte si ze mě legraci?“

„Vážně, pane Hoddy. Možná to zní trochu divně, to proto, že jste o ničem takovým ještě neslyšel, ale bude to malej zlatej důl.“

„Továrnu na červy! Nechte toho, Cubbagi! Mějte přece rozum!“

Clarice si přála, aby otec neoslovoval Clauda „Cubbagi“.

„Nikdy jste neslyšel, že by někdo mluvil o továrně na červy?“

„To tedy rozhodně ne!“

„Takový továrny už fungujou, opravdu velký společnosti, co mají vlastní manažery, ředitele a tak, a víte co, pane Hoddy? Vydělávaj miliony!“

75$

„To je nesmysl, člověče!“

„A víte, proč vydělávaj miliony?“ Claud se odmlčel a nevšiml si, že tvář jeho posluchače zvolna žloutne. „Protože po červech je obrovská poptávka, pane Hoddy“

V té chvíli naslouchal pan Hoddy také jiným hlasům, hlasům svých zákazníků za pultem - například hlasu paní Rabbitsové. Představoval si, jak jí odkrajuje příděl másla, té paní Rabbitsové s hnědým knírkem pod nosem, která místo mluvení křičí a neustále opakuje „tak, tak, tak“.

V duchu ji slyšel, jak říká: Tak, tak, tak, pane Hoddy, slyšela jsem, že se vaše Clarice minulej tejden vdávala. No to je hezký, to jí přeju. A co že dělá ten její manžel, pane Hoddy?

Má továrnu na červy, paní Rabbitsová.

Ne, děkuju, říkal si v duchu, sleduje Clauda svýma malýma nepřátelskýma očima. Děkuju pěkně, ale nic takového nechci.

„Nevzpomínám si, že bych sám někdy kupoval nějakého červa,“ prohlásil upjatě.

„Když o tom teď tak mluvíte, Pane Hoddy, tak já taky ne. A hodně lidí, který oba známe, si je asi taky ještě nekoupilo. Ale dovolte mi, abych se vás na něco zeptal. Kolikrát v životě jste šel do obchodu a koupil si… řekněme talířový ozubený kolo a pastorek?“

„Co to má co dělat s červama?“

„Chci jen naznačit, že různý lidi si kupujou různý věci. Vy jste si nikdy nekoupil talířový kolo ani pastorek, což ale neznamená, že je někdo nevyrábí a nebohatne na tom protože takový lidi jsou. A s červama je to stejný!“

„Mohl byste mi prozradit, co je to za nechutné lidi, že si musí kupovat červy?“

„Červy si kupují rybáři, pane Hoddy. Amatérský rybáři. Rybářů jsou po celý zemi tisíce a tisíce. Každej víkend si vyrážej k řece na ryby a všichni potřebujou červy. A taky jsou ochotný za ně řádně zaplatit. Vyjeďte si v neděli k Temži někam nad Marlow a uvidíte jich celý zástupy. Seděj jeden vedle druhýho po obou stranách řeky.“

76$

„Takoví lidi si červy nekupujou. Zajdou si na konec zahrady a vyryjou si pár žížal.“

„Nezlobte se, ale to se pletete, pane Hoddy. V tom jste úplně vedle. Nepotřebujou žížaly, ale červy.“

„V tom případě si seženou vlastní červy.“

„Jenže oni si červy shánět nechtěj. Jen si to představte, pane Hoddy, je sobota odpoledne, chytáte se vyrazit na ryby a vtom vám poštou přijde hezká čistá krabička plná červů. Vy ji jen zasunete do rybářskýho tlumoku a můžete vyrazit. Myslíte, že se ty chlapi budou rejpat v hlíně a hledat žížaly nebo červy, když si je za pár šestáků můžou nechat donýst až ke dveřím?“

„A můžu se zeptat, jak tu vaši továrnu na červy hodláte provozovat?“ Slovo „červy“ vyslovil, jako by vyplivoval z úst pecku.

„Není nic jednoduššího.“ Claud pomalu získával sebejistotu a zaníceně se rozhovořil o svém projektu. „Všechno, co k tomu potřebujete, je pár starejch soudků od oleje a něco zkaženýho masa nebo ovčích hlav. Maso dáte do soudků a to je všechno. O zbytek se postaraj mouchy.“

Kdyby Claud sledoval, jak se pan Hoddy tváří, nejspíš by se zarazil a dál nepokračoval.

„Není to samozřejmě zase tak jednoduchý, jak by se mohlo zdát. Potom se červům musí naservírovat speciální strava. Mlíko s otrubama. A když pěkně vyrostou a ztloustnou, stačí je nasypat do plechovek a rozeslat zákazníkům. Za pintu se platí pět šilinků. Pět šilinků za pintu,“ vykřikl a plácl se přes koleno. Jen si to představte, pane Hoddy! A jediná masařka prej naklade tolik vajíček, že ty červi, co se z nich vylíhnou, by naplnili nejmíň dvanáct pintovejch plechovek!“

Znovu se odmlčel, ale jenom aby si uspořádal myšlenky, protože teď už ho nemohlo zastavit nic.

„A ještě něco, pane Hoddy. Dobrá továrna na červy nechová jen obyčejný červy, víte? Každej rybář používá jako návnadu něco jinýho. Na červy chytají nejčastějc,

77$

ale máte taky pískovníky. Některý rybáři na ně nedaj dopustit. Červi taky můžou bejt barevný. Obyčejný červi jsou bílý, ale když jim dáváte speciální stravu, můžete je všelijak zbarvit. Můžete mít červený červy, zelený, černý, a dokonce i modrý, když víte, čím je máte nakrmit. Největší problém na celý tý fabrice je, jak zbarvit červa domodra, pane Hoddy.“

Claud se zarazil, aby nabral dech. Měl teď před očima výjev, který byl součástí všech jeho snů o bohatství.

V duchu viděl obrovskou tovární budovu s vysokými komíny, stovky šťastných dělníků proudící dovnitř branou z tepaného železa a sám sebe, jak sedí v luxusní kanceláři a s úžasnou sebedůvěrou klidně řídí výrobu.

„O takovejch věcech zrovna teď přemejšlí spousta chytrejch lidí,“ navázal. „Je potřeba do toho rychle skočit, jinak člověku ujede vlak. To je tajemství velkýho byznysu, pane Hoddy. Skočit do toho dřív než ostatní.“

Clarice, Ada a jejich otec seděli úplně tiše a dívali se před sebe. Jen Claud jako by se nechtěl zastavit.

„Taky je potřeba se postarat, aby červi byli naživu, až se budou rozesílat. Musej sebou mrskat, víte. Červi, který se nehejbaj, jsou na nic. A až se to opravdu rozjede, až vyděláme nějakej kapitál, dám postavit skleníky.“

Následovala další pauza, během níž si Claud promnul bradu. „Teď si asi říkáte, proč by někdo měl stavět skleníky v továrně na červy. Tak já vám to řeknu. Aby měly mouchy v zimě kde lítat, chápete? Nejdůležitější je postarat se v zimě o mouchy.“

„Děkuju, ale myslím, že to už stačí, Cubbagi,“ řekl pan Hoddy najednou.

Claud zvedl oči a teprve teď si všiml, jak se jeho hostitel tváří. Zapůsobilo to na něho jako studená sprcha.

„Už o tom nechci nic slyšet,“ prohlásil pan Hoddy.

„Jediný, o co se snažím, pane Hoddy,“ zvedl hlas Claud, „je dát vaší holčičce všechno, co si jen bude přát. Ve dne v noci nemyslím na nic jinýho, pane Hoddy.“

78$

„Pak doufám, že se vám to podaří i bez červů.“

„Tatí!“ křikla zděšeně Clarice. „Já prostě nedovolím, abys mluvil s Claudem tímhle tónem.“

„Já s ním budu mluvit, jak budu chtít, slečinko.“ „Myslím, že bych asi už měl jít,“ řekl Claud. „Dobrou noc.“

PANÍ BIXBYOVÁ A KOŽICH OD PLUKOVNÍKA

Amerika je země velkých možností - zvlášť pro ženy. Američanky již nyní vlastní pětaosmdesát procent národního majetku. Co nevidět ho budou mít všechen. Rozvod se stal výnosným obchodem - snadno se zařizuje a lehko pouští z hlavy. Cílevědomé ženy si jej mohou zopakovat, jak často se jim zlíbí, a vyhnat jackpot do astronomické výše. Ale slušné zisky přináší i manželova smrt a některé dámy se raději spoléhají na tuto metodu. Dobře vědí, že čekací lhůta nebývá příliš dlouhá, neboť vysoký tlak a přepracovanost udělají tak jako tak s nebožákem krátký proces. Zemře za svým stolem, v jedné ruce tubu s benzedrinem, v druhé krabičku sedativ.

Generace se střídají, ale mladí Američané se tímto hrůzostrašným řádem rozvodu a smrti nenechávají ani v nejmenším odradit. Čím četnější je rozvodovost, tím dychtivěji strkají hlavy do chomoutů. Mladíci, kteří si málem ještě neodbyli pubertu, se žení jako vzteklí a v době, kdy jim je šestatřicet, většina z nich vykazuje na výplatních listinách několik exmanželek. Mají-li těmto dámám poskytovat zaopatření na úrovni, jíž byly uvykly, nezbývá jim než dřít jako otroci, což samozřejmě není pouhé přirovnání. Když pak vstupují do krize středního věku, do duší se jim začne vkrádat rozčarování a strach a jejich poslední výspou se stává klub či bar, kde se o večerech shlukují, popíjejí whisky, polykají prášky a navzájem se chlácholí vyprávěním historek.

79$

Hlavní téma těchto příběhů je věčně stejné. Vystupují v nich tři hlavní postavy: manžel, manželka a sviňák. Manžel je slušný, poctivý, pracovitý člověk. Manželka je úskočná, proradná a smilná a pravidelně se zaplétá se sviňákem. Manžel je příliš velký dobrák, a tak ho ani nenapadne, aby ji podezíral. Jeho vyhlídky jsou černé. Prokoukne, co se kolem děje? Je mu souzeno být paroháčem až do konce života? Ano. Ale pozor! Nenadálým geniálním tahem vytře manžel zvrhlé choti zrak. Žena je omráčena, ohromena, potupena, poražena. Publikum mužů u barového pultu se pousměje pod vousy a načerpá z fikce pár kapek útěchy.

Podobných historek, báječných, vysněných plodů tužeb nešťastného mužského plemena, koluje hodně, ale bývají příliš bezduché, než aby stály za opakování, nebo zase příliš šťavnaté, aby je bylo možno svěřit papíru. Jedna ovšem, zdá se mi, nad ostatními vyniká, a to především proto, že ji zdobí pravdivost. Zvláštní zalíbení v ní nacházejí muži, již se dvakrát třikrát spálili a hledají jen útěchu, nic jiného; jste-li jedním z nich a ještě jste ji neslyšeli, snad si vychutnáte způsob, jakým se rozuzlí. Příběh se jmenuje „Paní Bixbyová a kožich od Plukovníka“ a odehrál se nějak takto:

Pan a paní Bixbyovi bydleli v malém bytě kdesi v New Yorku. Pan Bixby byl zubař s průměrným příjmem. Paní Bixbyová byla mohutná, rázná žena s uslintanou pusou. Jednou za měsíc, vždy v pátek odpoledne, nasedala paní Bixbyová na Pensylvánském nádraží do vlaku a odjížděla do Baltimoru navštívit svou starou tetu. Noc strávila u tetičky a druhého dne se vracela do New Yorku právě včas, aby ještě stačila připravit manželovi večeři. Pan Bixby přijímal řád věcí shovívavě. Věděl, že teta Maude bydlí v Baltimoru a že si jeho manželka starou paní velmi oblíbila, a bylo by jistě nerozumné upírat jim oboustranné potěšení z pravidelných měsíčních setkání.

80$

„Hlavně když ode mě nebudeš vyžadovat, abych tě doprovázel,“ prohlásil pan Bixby na začátku.

„Jistěže ne, miláčku,“ odpověděla paní Bixbyová. „Koneckonců čí je to teta, tvoje, nebo moje?“

Doposud žádný háček.

Jak se ovšem ukázalo, tetička neznamenala pro paní Bixbyovou o mnoho více než vhodné alibi. V temném pozadí se skrýval sviňák v podobě tak řečeného Plukovníka a právě v náručí tohoto ničemy trávila naše hrdinka většinu baltimorského pobytu. Plukovník byl nesmírně bohatý. Bydlel v půvabném domě na předměstí. K jeho blízkému okolí se nepojily děti ani manželka, jen několik věrných a diskrétních sluhů, a v nepřítomnosti paní Bixbyové se Plukovník těšil jízdou na koni a honem na lišky.

Tento příjemný dvojspolek se táhl dlouhá léta, aniž by narazil na sebemenší zádrhel. Setkávali se zřídka - dvanáctkrát do roka není, připusťme, mnoho -, a tak bylo riziko, že se jeden druhého nasytí, nízké, možná nulové. Naopak; dlouhý čas mezi schůzkami roznítil vzájemný cit ještě silněji, takže každá byla láskyplným shledáním.

„U všech lišek!“ zvolal Plukovník pokaždé, když nastupovala před nádražím do jeho velkého bouráku. „Málem jsem zapomněl, miláčku, jak jsi nádherná. Rychle do doupěte.“

Uplynulo osm let.

Bylo krátce před Vánocemi a paní Bixbyová stála na baltimorském nádraží a čekala na zpáteční vlak do New Yorku. Byla v dobrém rozpoložení, neboť pobyt se tentokrát vyvedl ještě lépe než obvykle. Vlastně na ni poslední dobou působila Plukovníkova společnost blahodárně pokaždé. Uměl v ní vyvolat pocit, že je zcela výjimečnou ženou, ženou vzácných a delikátních vloh, perlou mezi ženami. Manžel dentista nikdy nic takového nedokázal jeho zásluhou se doma cítila nejvýš jako věčná pacientka, která vysedává v čekárně, tiše listuje starými časopisy

81$

a jež je stále řidčeji - pokud vůbec - povolávána do hnidopišské péče jeho vymydlených růžových ruček.

„Plukovník mě pověřil, abych vám tohle předal,“ pronesl jakýsi hlas vedle ní. Otočila se a uviděla Plukovníkova komorníka Wilkinse, seschlého trpaslíka s popelavou kůží: podával jí velkou plochou lepenkovou krabici.

„Jemináčku!“ vyhrkla celá rozrušená. „To je ale veliká krabice! Co je to, Wilkinsi? Poslal mi vzkaz? Vzkazuje mi něco?“

„Nevzkazuje,“ odtušil komorník a byl ten tam.

Jakmile nastoupila do vlaku, odnesla si krabici do soukromí dámské toalety a zamkla se. To je ale senzační! Plukovníkův dárek k Vánocům! Začala rozvazovat provázek. Jistě to budou šaty,“ rozjímala nahlas. „Možná dokonce dvoje. Nebo celý komplet krásného spodního prádla. Nebudu se dívat. Schválně jestli poznám jen po hmatu, co to je. A schválně jestli uhodnu i barvu a střih. A taky kolik to stálo!“

Pevně zavřela oči a pomalu odklopila víko krabice. Jednu ruku zasunula dovnitř. Navrchu ležel hedvábný papír; na omak byl heboučký a šustil. Ucítila také nějakou obálku nebo lístek z tvrdého papíru. Nevšímala si ho a zanořila ruce pod hedvábný papír, jemně hmatajíc prsty jako citlivými úponky.

„Ne,“ vykřikla náhle. „To není možné!“

Otevřela doširoka oči a vytřeštila je na kožich. Pak po něm skočila a vytáhla ho z krabice. Při rozvíjení tlustých záhybů kožešina krásně šustila o hedvábný papír, a když ji pozvedla a spatřila ji před sebou v celé délce a kráse, zalapala po dechu.

V životě takový norkový kožich neviděla. Byl to přece norek? Ale ano, co jiného. A ta kouzelná barva! Kožešina měla barvu téměř havraní černi. Zprvu si opravdu myslela, že je černá, ale teď, když ji podržela blíž u okna, si všimla tmavě modrého nádechu, sytého, kobaltově modrého odstínu. Rychle přelétla kartičku pohledem. Kartička

82$

uváděla jen NOREK LABRADORSKÝ. Nic jiného na ní nebylo, ani náznak toho, kde byl kožich zakoupen, ani ničeho jiného. Ale to byla asi Plukovníkova práce. Starý lišák se ujistil zatraceně dobře, že po sobě nezanechal stopy. To mu slouží ke cti. Ale kolik to proboha mohlo stát? Ani se neodvažovala pomyslet. Čtyři, pět, šest tisíc dolarů? Možná i víc.

Nemohla od kožichu odtrhnout oči. A hlavně se nemohla dočkat, až si ho zkusí. Hbitě vyklouzla ze svého tuctového červeného kabátu. Dýchala bezděky trochu zrychleně a oči měla široce rozevřené. Ach bože, jak byl měkký na dotyk! A ty velké široké rukávy s tlustými ohrnutými manžetami! Jednou jí někdo řekl, že na rukávy se používá samičí kůže a na ostatní části kožichu samčí. Ale kdo jí to říkal? Asi Johana Rutfieldová, i když si nedovedla představit, jak mohla zrovna Johana vůbec vědět, co je norek.

Velký černý kožich jí padl jako ulitý, jako druhá kůže. Božínku! Cítila se tak výjimečně a jedinečně! Pohlédla do zrcadla. Fantastické! Celá její osobnost se rázem dokonale proměnila. Vypadala oslnivě, zářivě, skvostně, osobitě, dráždivě, a to všechno najednou. A jakým pocitem moci ji naplňoval! Ať v něm přijde kamkoli, všichni kolem ní začnou cupat jako králíci. Byla před tou nádherou jako oněmělá!

Paní Bixbyová zvedla obálku, která zůstala ležet v krabici. Otevřela ji a vytáhla Plukovníkův lístek:

Jednou ses zmínila, že se ti líbí norek, tak jsem ti ho koupil. Prý je kvalitní. Přijmi ho ode mě, prosím, s upřímným přáním všeho nejlepšího jako dárek na rozloučenou. Z důvodů, jež jsou čistě osobní, se již nebudeme moct nadále vídat. Sbohem a hodně štěstí.

No tohle! To jsou věci!

Zčista jasna, a právě když byla tak šťastná.

Konec Plukovníka.

Taková hrozná rána.

Bude se jí po něm strašně stýskat.

83$

Paní Bixbyová začala zvolna hladit krásný hebký černý kožíšek.

Všechno má holt svá plus a minus.

Usmála se a přeložila lístek, aby jej roztrhla a vyhodila z okénka, ale vtom si všimla, že na druhé straně je také cosi napsáno:

P. S. Řekni, že jsi ho dostala k Vánocům od štědré tetičky.

Ústa paní Bixbyová, široce roztažená ve vláčném úsměvu, se rázem smrštila jako gumička od prádla.

„Ten chlap se snad zbláznil!“ vykřikla. „Kde by teta Maude vzala tolik peněz? Takový kožich by mi dát nemohla.“

Ale kdo jí ho dal, když ne teta Maude?

Proboha! Pro samé vzrušení z kožichu a z toho, jak si ho zkoušela, pominula stěžejní stránku celé věci.

Za pár hodin dorazí do New Yorku. A za dalších deset minut se uvidí s manželem, který bude doma, aby ji přivítal. A dokonce i takový muž jako Cyril, pohroužený do temného hlenového světa premolárů, zubního kazu a kořenových kanálků, položí ženě pár otázek, když se mu vrátí z víkendu, a jako by se nechumelilo, vtančí do dveří v norku za šest tisíc dolarů.

Co tím asi ten prevít Plukovník sleduje? táhlo jí hlavou. Určitě mi to udělal naschvál, jen aby mě mučil. Věděl moc dobře, že tetička nemá na to, aby mi kupovala kožichy. Věděl, že si ho nebudu moct nechat.

Ale pomyšlení, že by se ho teď měla vzdát, paní Bixbyová pres srdce nepřenesla.

„Ten kožich musím mít! Musím a musím!“ opakovala nahlas. „Za každou cenu!“

Dobrá tedy. Máš ho mít. Ale hlavně nejanči. Zachovej klid, neztrácej hlavu a mysli. Jsi chytrá holka, ne? Už jsi ho párkrát převezla. Ten chlap si přece nikdy neviděl na špičku nosu. Zachovej chladnou hlavu a zapoj mozek. Času máš habaděj.

O dvě a půl hodiny později vystoupila paní Bixbyová z vlaku na Pensylvánském nádraží a rychle se ubírala

84$

k východu. Na sobě měla původní červený kabát a v náručí nesla lepenkovou krabici. Mávla na taxi.

„Pane řidiči,“ zeptala se, „nevíte náhodou o nějaké zastavárně v okolí, která by ještě měla otevřeno?“

Muž za volantem zdvihl obočí a pobaveně se obrátil.

„Na Šesté avenue je jich spousta,“ odpověděl.

„Zastavte mi u první, kterou uvidíte, ano?“

Nasedla a odjeli.

Brzy taxík zabrzdil před obchodem, jehož vývěsní štít hlásal „Zastavárna“.

„Počkejte na mě, prosím,“ požádala paní Bixbyová řidiče, vystoupila z taxíku a vešla do krámku.

Na výplatním pultu se krčila veliká kočka a z bílé misky vyžírala rybí hlavy. Zvíře pohlédlo na paní Bixbyovou světle žlutýma očima a odvrátilo se zpět k žrádlu. Paní Bixbyová přistoupila k pultu, co nejdále od kočky, čekala, až se někdo objeví, a očima přejížděla po hodinkách, přezkách od bot, emailovaných brožích, starých kukátkách, falešných zubech. Odkud se v těch zastavárnách bere tolik falešných zubů? divila se.

„Přejete si?“ řekl majitel, který se vynořil odkudsi z tmavých zadních prostor.

„Dobrý večer,“ odpověděla paní Bixbyová. Odvazovala provázek omotaný kolem krabice. Muž přistoupil ke kočce a začal ji hladit po hřbetě. Zvíře nerušeně pořádalo rybí hlavy.

„Jsem to ale husa,“ spustila paní Bixbyová. „Povedlo se mi ztratit kabelku - zrovna v sobotu, kdy mají všechny banky až do pondělka zavřeno, a já prostě pár liber na víkend potřebuju. Tenhle kožich je sice velmi cenný, ale já za něj nechci moc. Jen tolik, abych to nějak přestála do pondělka. V pondělí se vrátím a vykoupím ho.“

Muž mlčky vyčkával. Jakmile vytáhla norka a nádhernou hustou kožešinu rozprostřela na pultu, obočí mu povyskočilo, nechal kočku kočkou a pokročil k přepážce, aby si kožich prohlédl. Zvedl jej do výšky a podržel před sebou.

85$

„Radši bych vám dala hodinky nebo prstýnek,“ pokračovala paní Bixbyová, „jen kdybych u sebe něco měla. Bohužel jsem si ale nevzala nic jiného než ten kožich.“ Na důkaz pozvedla ruku s roztaženými prsty.

„Vypadá jako nový,“ poznamenal majitel a něžně pohladil hebkou kožešinu.

„Také že je. Ale jak říkám, potřebuji jen tolik, abych nějak přežila do pondělka. Co padesát dolarů?“

„Půjčím vám je.“

„Má stokrát vyšší cenu, ale já vím, že bude mezitím v dobrých rukou.“

Zastavárník přistoupil k zásuvce, vyndal lístek a položil jej na pult. Lístek vypadal jako visačka, která se připevňuje k držadlu kufru, měl i stejnou velikost a tvar a byl z téhož hnědavého tuhého papíru. V půli jej ovšem protínalo děrování, aby ho bylo možno roztrhnout na dvě shodné části.

„Jméno?“ zeptal se.

„Jméno vynechte. I adresu.“

Viděla, jak se muž zarazil a jak hrot pera zůstal vyčkávavě viset nad tečkovanou linkou.

„Nemusí se přece vyplňovat jméno a adresa?“

Muž pokrčil rameny a zavrtěl hlavou, hrot pera se posunul na další řádek.

„Prostě bych to tam raději nedávala,“ řekla paní Bixbyová. „Je to ryze soukromá věc.“

„Pak byste ten lístek ale neměla ztratit.“

„Neztratím ho.“

„Je vám jasné, že každý, kdo sem s tímhle lístkem přijde, může uplatňovat nárok na zastavené zboží?“

„Ano, to vím.“

„Jenom podle čísla.“

„Ano, já vím.“

„Co mám dát do popisu?“

„Popis taky nechci, díky. Nepotřebuji ho. Vyplňte jenom vypůjčenou částku.“

86$

Hrot pera znovu utkvěl nehybně nad tečkovanou linkou u slova ZBOŽÍ.

„Myslím, že popis byste na lístku mít měla. Hodil by se, kdybyste ten lístek chtěla prodat. Nikdy nevíte, jestli ho někdy nebudete chtít zpeněžit.“

„Nemám zájem ho zpeněžit.“

„Třeba budete muset. To se stává.“

„Podívejte se,“ řekla paní Bixbyová rázně. „Jestli naznačujete, že jsem švorc, tak se pletete. Prostě jsem ztratila kabelku. Copak to nechápete?“

„Jak je libo,“ zabručel muž. „Je to váš kožich.“

Vtom bleskla paní Bixbyová hlavou znepokojivá myšlenka. „Počkejte ještě,“ řekla. „Když nemám na lístku popisek, jak můžu vědět, že až se vrátím, dáte mi skutečně kožich, a ne něco jiného?“

„Zapisujeme zastavené věci do evidenční knihy.“

„Ale já mám jen číslo. Takže mi de facto můžete podstrčit jakoukoli starou veteš?“

„Tak chcete popis, nebo ne?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla. „Věřím vám.“

Majitel připsal na oba díly lístku do kolonky CENA „padesát dolarů“, roztrhl ho v půli podle děrování a přisunul jeden z útržků přes pult k zákaznici. Z vnitřní kapsy saka vyňal peněženku a odpočítal pět desetidolarových bankovek. „Úrok je tři procenta za měsíc,“ oznámil.

„Dobře. A děkuji. Budete na něj dávat pozor?“

Muž beze slova přikývl.

„Mám ho vložit zpátky do krabice?“

„Ne,“ řekl.

Paní Bixbyová se otočila a vyšla z krámku na ulici, kde na ni stále čekalo taxi. O deset minut později byla doma.

„Miláčku,“ sklonila se k manželovi a políbila ho. „Bylo ti tu beze mě smutno?“

Cyril Bixby spustil večerník do klína a vrhl krátký pohled na náramkové hodinky. „Je dvanáct a půl minuty po šesté,“ řekl. „Nejdeš náhodou trochu pozdě?“

87$

„Já vím. Je to děs s těmi vlaky, znáš to. Teta Maude tě jako vždycky srdečně pozdravuje. Umírám žízní. Ty ne?“

Manžel složil noviny do pravidelného obdélníku a odložil je na opěrku křesla. Pak vstal a přešel k servírovacímu stolku. Jeho žena zůstala stát vprostřed místnosti, stahovala si rukavice a uvažovala, jak dlouho má ještě čekat. Byl k ní teď otočen zády, skláněl se a odléval gin do odměrky s obličejem přistrčeným k její stupnici, jako by brejlil pacientovi do úst.

Po Plukovníkovi jí vždycky připadal nezvykle drobný. Plukovník byl mohutný, celý ježatý a zblízka matně voněl po křenu. Muž, kterého teď měla před sebou, byl malý, suchý, upravený a nevydával žádný pach kromě aromatu mentolových dropsů, které cucal, aby mu před pacienty vonělo z úst.

„Podívej, co jsem koupil na odměřování vermutu,“ hlásil a pozvedl ruku se skleněnou měrnou baňkou. „S tímhle můžu dávkovat na mililitry přesně.“

„Cyrilku, ty to máš tak vykoumané.“

Musím ho přesvědčit, aby změnil způsob oblékání, pomyslela si. V těch svých oblecích je naprosto směšný. Kdysi dávno ji ta jeho edwardiánská saka s dlouhými klopami a řadou šesti knoflíků vpředu okouzlovala, ale dnes už se jim musela jen smát. A těm těsným, úzkým kalhotám jakbysmet. Aby si člověk mohl dovolit nosit roury, musí mít určitý typ obličeje, a ten, marná sláva, Cyril nemá. Měl vystouplé kosti, úzký nos a vyčnívající bradu a takový ciferník nad těsným předpotopním oblekem vypadal jako karikatura Sama Wellera. On sám si patrně připadal jako módní pionýr. Měl dokonce ve zvyku vítat dámy v ordinaci s rozevřeným bílým pláštěm, aby se blýskl tou čabrakou vespodu; nějakou těžko pochopitelnou asociací tak měl vzniknout dojem, že je elegán jako ze žurnálu. Paní Bixbyová ale věděla své. Peří bylo kašírované. Cyril jí připomínal stárnoucího páva, který si vykračuje po trávníku s napůl vypelichaným chvostem.

88$

Nebo jednu z těch nanicovatých samoopylujících kytek - například pampelišku. Pampeliška k vysemenění nepotřebuje opylovat a všechny ty zářivá žluté korunní plátky jsou pouhé plýtvání, maškaráda, prázdná sláma. Jak se tomu říká v biologii? Oboupohlavnost. Pampeliška je oboupohlavní. Oboupohlavní jsou ostatně i letní roje vodních blech. To zní trochu jako z Alenky v říši divů, napadlo ji - vodní blechy, pampelišky a zubaři.

„Díky, drahoušku,“ řekla medově, vzala si od něj martini a usadila se na pohovku s kabelkou na klíně. „A co jsi včera večer dělal ty?“

„Zdržel jsem se v ordinaci a odlil pár inlejů. Taky jsem doplnil účetní záznamy.“

„Ale Cyrile, snad je na čase, abys přenechal tuhle nádeničinu ostatním. Na takovou práci jsi moc důležitý. Proč nedáš dělat inleje technikovi?“

„Radši je dělám sám. Inleje jsou moje chlouba.“

„Já vím, Cyrilku, taky jsou naprosto úžasné. Lepší inleje se na celém světě nenajdou. Ale nesmíš se vyčerpávat. A proč nedělá účty ta Pulteneyová? Je to přece její práce.“

„Taky že je dělá. Ale já nejdřív musím určit ceny. Ona neví, kdo je bohatý a kdo ne.“

„To martini je výtečné,“ libovala si paní Bixbyová a odložila sklenku na stolek. „Opravdu vynikající.“ Otevřela kabelku a vyndala kapesníček, jako by se chtěla vysmrkat. „Hele!“ zvolala, když uviděla lístek. „Tohle jsem ti zapomněla ukázat! Před chvilkou jsem to našla v taxíku na sedadle. Je na něm číslo, tak mě napadlo, že by to mohla být sázenka nebo něco takového, a vzala jsem to.“

Podala tuhý hnědý lístek manželovi, který ho vzal do prstů a jal se jej důkladně prohlížet ze všech stran jako bolavý zub.

„Víš ty, co to je?“ řekl zvolna.

„Ne.“

„Zástavní lístek.“

„Jaký lístek?“

89$

„Lístek ze zastavárny. Tady je uvedeno jméno a adresa toho obchodu - je to někde na Šesté avenue.“

„Ale to jsem pěkně zklamaná! Doufala jsem, že by to mohl být nějaký sázkový tiket, třeba na irské dostihy.“

„Ke zklamání není důvod,“ řekl Cyril Bixby. „Dokonce to může být docela zábava.“

„A proč, Cyrilku?“

Pustil se do výkladu principu, na němž je založen zástavní lístek, se zvláštním poukazem na to, že zastavenou věc může vyzvednout kdokoli, kdo má lístek v držení. Trpělivě poslouchala až do konce přednášky.

„A myslíš, že to za to stojí?“ zeptala se.

„Myslím, že stojí za to zjistit, co to vlastně je. Sem vypsali částku padesát dolarů, vidíš? Víš, co to znamená?“

„Ne, drahoušku, co to znamená?“

„To znamená, že daný předmět je téměř určitě něco dosti cenného.“

„Chceš říct, že stojí padesát dolarů?“

„Spíš pět set.“

„Pět set!“

„Copak to nechápeš?“ podivil se. „Žádný zastavárník ti nepůjčí víc než desetinu skutečné hodnoty.“

„Božíčku! To jsem vůbec nevěděla.“

„Ty toho nevíš, má milá. Ale teď mě dobře poslouchej. Poněvadž tady není uvedeno majitelovo jméno ani adresa…“

„Ale určitě je tam něco, podle čeho se pozná, komu patří?“

„Ani ň. To je docela běžné. Lidi nechtějí, aby se vědělo, že byli v zastavárně. Stydí se.“

„Takže myslíš, že si ho můžeme nechat?“

„Samozřejmě že si ho můžeme nechat. Teď patří ten lístek nám.

„Chceš říct mně,“ pravila paní Bixbyová pevně. „Já jsem ho našla.“

„Ale zlato, co na tom záleží? Důležité je, že můžeme

90$

kdykoli přijít a tu věc vykoupit jen za padesát dolarů. Co ty na to?“

„To je ale legrace!“ zvolala. „Připadá mi to strašně napínavé, obzvlášť když ani nevíme, co to je. Mohlo by to být cokoli, že ano, Cyrilku? Úplně cokoli!“

„Ano, mohlo, i když s největší pravděpodobností to bude buď prsten, nebo hodinky.“

„Ale nebylo by báječné, kdyby se jednalo o opravdový poklad? Víš, něco opravdu starého, třeba překrásná starodávná váza nebo římská soška.“

„Tak jako tak, má milá, teď se to nedozvíme. Nezbývá než počkat a nechat se překvapit.“

„To je přece úplná detektivka! Dej mi ten lístek, poletím tam hned v pondělí ráno a zjistím, o co jde!“

„Asi by bylo lepší, kdybych to udělal já.“

„Ne, to ne!“ vypadlo z ní. „Nech tam zajít mě!“

„Raději ne. Vyzvednu to cestou do práce.“

„Ale je to přece můj lístek! Cyrilku, prosím, pusť mě tam! Proč máš slíznout všechnu smetanu ty?“

„Ty neznáš zastavárníky, má milá. Jsi příliš důvěřivá. Vezmou tě na hůl.“

„Nevezmou, vážně, dám si pozor. Dej mi ho, prosím prosím.“

„Taky musíš mít padesát dolarů,“ pokračoval s úsměvem. „Musíš vyplatit padesát dolarů v hotovosti, aby ti to vydali.“

„Mám je,“ prohlásila. „Aspoň myslím.“

„Pokud ti to nevadí, nerad bych, abys to obstarávala ty.“

„Ale Cyrile, ten lístek jsem našla já. Je můj. Ať je to cokoli, je to moje, ne?“

„Samozřejmě, má drahá. Není třeba se kvůli tomu rozčilovat.“

„Nerozčiluju se. Jsem jenom napjatá.“

„Asi tě nenapadlo, že se může jednat o čistě pánskou věc - třeba kapesní hodinky nebo knoflíky do manžet. Pochop, že do zastaváren nechodí jenom ženy.“

91$

„V tom případě ti to dám pod stromeček,“ rozhodla se paní Bixbyová velkodušně. „Dám ti to s radostí. Ale jestli to bude nějaká dámská věc, chci to pro sebe. Platí?“

„To zní velmi rozumně. Tak pojď se mnou a vyzvedneme to společně. Co ty na to?“

Paní Bixbyová už už chtěla souhlasit, ale včas se zarazila. Nechtěla, aby ji zastavárník v manželově přítomnosti zdravil jako starou známou.

„Ne,“ řekla pomalu. „Jdi radši sám. Víš, bude to ještě napínavější, když zůstanu stranou a počkám si. Jen doufám, že to nebude něco, co bychom nechtěli ani jeden!“

„To je správná poznámka,“ pokývl hlavou pan Bixby. „Když uvidím, že ta věc padesát dolarů nestojí, nevezmu to.“

„Ale říkals, že bude stát pět set.“

„Taky že bude, určitě. Neboj.“

„Cyrilku, já se nemůžu dočkat! Jsem jako na jehlách!“

„O zábavu máme postaráno,“ pousmál se a vsunul lístek do kapsičky u vesty. „O tom není pochyb.“

Konečně nadešlo pondělní ráno a paní Bixbová vyprovodila po snídani manžela ke dveřím a pomohla mu do kabátu.

„Neštvi se, Cyrilku,“ domlouvala mu.

„Ne, ne.“

„Vrátíš se v šest?“

„Doufám.“

„Stihneš zajít do té zastavárny?“ zeptala se.

„Ježíšmarjá, úplně mi to vypadlo z hlavy. Vezmu si taxíka a stavím se tam hned teď. Mám to po cestě.“

„Viď, že jsi neztratil ten lístek?“

„Snad ne,“ zabručel a zašátral v kapsičce u vesty. „Ne, je tady.“

„Máš dost v hotovostí?“

„Tak akorát.“

„Miláčku,“ přistoupila k němu a rovnala mu kravatu, která byla rovná jako libela. „Kdyby to náhodou bylo něco

92$

hezkého, něco, co by se mi mohlo líbit, zavoláš mi, hned jakmile přijdeš do ordinace?“

„Ovšem, jestli chceš.“

„Víš, Cyrilku, stejně bych chtěla, aby to spíš než pro mě bylo něco pro tebe. Měla bych mnohem větší radost.“

„To je od tebe velkorysé, drahá. Už musím běžet.“

Když se zhruba za hodinu ozval telefon, paní Bixbyová u něj byla tak rychle, že vytrhla sluchátko dřív, než poprvé dozvonil.

„Mám to!“ hlásil.

„Fakt? Cyrilku, co to je? Něco hezkého?“

„Hezkého!“ zaburácel. „Je to neuvěřitelné! Jen počkej, až to uvidíš! Padneš do mdlob!“

„Miláčku, řekni mi, co to je! Rychle!“

„Máš štěstí, holka, to ti povím.“

„Je to tedy něco pro mě?“

„To si piš. Ale kdybys mé zabila, nepochopím, jak se to tam vzalo jenom za padesát dolarů. Někomu muselo přeskočit.“

„Cyrile! Nenapínej mě, nebo to nevydržím!“

„Zblázníš se, až to uvidíš.“

„Co je to?“

„Tak hádej.“

Paní Bixbyová se odmlčela. Opatrně, říkala si v duchu. Teď musíš velmi opatrné.

„Náhrdelník,“ začala.

„Kdepak.“

„Diamantový prsten.“

„Samá voda. Napovím ti. Je to něco na sebe.“

„Na sebe? Jako klobouk?“

„Ne, klobouk to taky není,“ odpověděl se smíchem.

„Panebože, Cyrile! Proč mě tak trápíš?!“

„Protože chci, aby to bylo překvapení. Večer ti to přinesu.“

„Ani nápad!“ vykřikla. „Jedu rovnou k tobě!“

„To bych nerad.“

93$

„Co to breptáš, Cyrilku? Proč bys byl nerad?“

„Protože mám spoustu práce. Narušíš mi celý dopolední rozvrh. Už teď mám půl hodiny skluz.“

„Tak přijedu o polední přestávce. Dobře?“

„Nebudu dělat polední přestávku. Anebo jo, přijeď v půl druhé, nasvačím se. Ahoj.“

Přesně v půl druhé se dostavila paní Bixbyová do manželovy ordinace a zazvonila u dveří. Otevřel jí sám manžel v bílém zubařském plášti.

„Cyrilku, jsem tak napjatá!“

„A máš proč. Víš, že jsi dítko štěstěny?“ Vedl ji chodbou do ordinace.

„Jděte se naobědvat, slečno Pulteneyová,“ řekl sestřičce, která právě kladla nástroje do sterilizátoru. „Můžete to dokončit později.“ Počkal, až dívka odejde, a pak přešel k vestavěné skříni, kam věšel oblečení, zastavil se před ní a ukázal prstem. „Je vevnitř,“ hlásil. „A teď - zavři oči.“

Paní Bixbyová poslušně zavřela oči. Zhluboka nabrala a zadržela dech; v nastalém tichu slyšela, jak roztahuje posuvné dveře, a když z ostatního pověšeného oblečení vytahoval jakýsi oděv, ozvalo se hebké šustění.

„Tak! Už můžeš!“

„Ani se netroufám podívat se,“ zahihňala se.

„Ale jdi. Jen se jukni.“

S nesmělým chichotáním nepatrně pootevřela jedno oko, jen tolik, že se v tmavém průzoru objevila rozmazaná postava v bílém plášti, která držela cosi ve vzduchu.

„Norek!“ zahalekal. „Pravý, nefalšovaný norek!“

Při vyslovení toho kouzelného slůvka rychle otevřela oči a současně rozevřela náruč a vrhla se vpřed, aby popadla kýžený kožich.

Ale manžel nedržel kožich. Z ruky mu visela nějaká směšná mrňavá kožešinová šálička.

„Koukej! To je pastva pro oči!“ rozplýval se a zahoupal jí šálou před nosem.

94$

Paní Bixbyová si dala ruku přes ústa a začala couvat. Budu ječet, projelo jí hlavou. Já vím, že budu ječet.

„Co se děje, drahoušku? Nelíbí se ti?“ Přestal houpat šálou, zadíval se na ni a čekal na odpověď.

„Ale ano,“ vykoktala. „Je… je… krásná.“

„Na chvíli ti úplně vyrazila dech, viď?“

„Ano.“

„Je úžasně kvalitní,“ pokračoval. „A ta barva! Něco ti řeknu. Počítám, že v obchodě by taková věcička stála nejmíň dvě stě tři sta dolarů.“

„Určitě.“

Šálu tvořily dva pruhy, dva proužky olysalé kůže, na nichž zbyly dvě hlavy se skleněnými korálky místo očí a dvě zplihle visící pracky. Hlava jedné zrůdy držela ve skousnuté hubě ocas té druhé.

„Pojď,“ vyzval ji. „Zkus si ji.“ Naklonil se, přehodil jí tu věc přes krk a obdivné poodstoupil. „Perfektní. Padne ti dokonale. Norka nemá každý, má milá.“

„Ovšem.“

„Radši si ho neber, až půjdeš nakupovat, nebo si všichni pomyslí, že jsme milionáři, a začnou nám účtovat dvakrát víc než teď.“

„Budu na to pamatovat, Cyrile.“

„Obávám se, že k Vánocům už nic dalšího čekat nemůžeš. Padesát dolarů bylo i tak víc, než jsem chtěl utratit.“

Otočil se a přešel k umyvadlu, aby si opláchl ruce. „Jen běž, drahoušku, a kup si něco dobrého k obědu. Pozval bych tě, ale v čekárně mám starého pana Gormana s uvolněným můstkem.“

Paní Bixbyová vykročila ke dveřím.

Já toho zastavárníka zabiju, říkala si. Rovnou odsud pojedu zpátky do toho krámu, hodím mu ten odporný cár kůže na hlavu, a jestli mi nevrátí můj kožich, normálně ho zabiju.

„Zmínil jsem se, že se večer opozdím?“ řekl Cyril Bixby stále si umývaje ruce.

„Ne.“

95$

„Jak to zatím vypadá, vrátím se nejdřív v půl deváté. Možná až v devět.“

„Dobře. Ahoj.“ Paní Bixbyová vyšla z ordinace a bouchla za sebou dveřmi.

Právě v tom okamžiku proplula chodbou kolem ní slečna Pulteneyová, sekretářka a laborantka: odcházela na oběd.

„Nádherný den, co říkáte?“ zašvitořila slečna Pulteneyová, když se míjely, a vykouzlila zářivý úsměv. Lehce pohupovala boky, provázena jemnou vůní parfému, a vypadala jako královna, jako opravdová královna v onom krásném černém norkovém kožichu, který dostala paní Bixbyová darem od Plukovníka.

PANÍ DOMÁCÍ

Billy Weaver přicestoval z Londýna pomalým odpoledním vlakem s přestupem ve Swindonu, a když se konečně dokodrcal až do Bathu, bylo kolem deváté večer a nad domy naproti vchodu do nádražní budovy stoupal měsíc po jasné obloze poseté hvězdami. Mrazivým vzduchem však fičel vítr a ledovou čepelí mu tupě řezal do tváří.

„Promiňte,“ zastavil se, „nenašel bych poblíž nějaký levnější hotel?“

„Poptejte se U Zvonu a draka,“ odpověděl portýr a ukázal na ulici vedoucí k náměstí. „Možná vás ještě vezmou. Je to asi čtvrt míle odsud na druhém konci ulice.“ Billy poděkoval, popadl kufr a vydal se popsanou cestou ke Zvonu a drakovi. V Bathu se ocitl poprvé v životě. Nikoho tu neznal. Ale pan Greenslade z londýnského ústředí ho ujišťoval, že Bath je město plné příležitostí. „Najděte si ubytování,“ radil mu, „a jakmile si vyřídíte nejnutnější, zajděte za ředitelem pobočky a ohlaste se mu.“

Billymu bylo sedmnáct. Měl na sobě nový tmavomodrý raglán, nový hnědý plstěný klobouk, nesl si nový hnědý kufr a cítil se parádně. Rázně si to švihal ulicí. Poslední

96$

dobou se snažil jít na všechno rázně. V obchodování potřebuje člověk k úspěchu jednu věc, soudil, a tou je umět do věci říznout. Šéfové z ústředí byli jako břitvy. Smekal před nimi.

Na široké ulici, po níž kráčel, nebyl jediný obchod, jen řady vysokých, k nerozeznání si podobných domů po obou stranách. Všechny měly stříšku nad vchodem a sloupkové zábradlí a k čelním dveřím stoupalo čtyři nebo pět schodů; kdysi to očividně bývala nóbl sídla. Ale i v houstnoucí tmě viděl, že nátěr na dveřích i oknech už oprýskává a skvrny a praskliny pokrývají půvabné bílé fasády stopami zanedbanosti.

Náhle zahlédl přízemní okno, které zářivě osvětlovala pár kroků vzdálená pouliční lampa, a v něm cedulku, již kdosi opřel do horní okenní tabulky a hůlkovým písmem nadepsal: NOCLEH SE SNÍDANÍ. Přímo pod cedulkou stála krásná vysoká váza s kočičkami.

Zastavil se. Udělal krůček blíž. V okně visely z obou stran zelené závěsy, zřejmě ze sametu. Kočičky vedle nich vypadaly nádherně. Přistoupil až ke sklu a nahlédl oknem do místnosti. První, co spatřil, byl jasně plápolající oheň v krbu. Na koberci před ohništěm ležel roztomilý, do klubíčka stočený jezevčík, s čumákem přitisknutým k břichu. Pokud mu přítmí dovolovalo rozeznat, samotný pokoj byl zařízen příjemným nábytkem. Stálo tam malé křídlo, dvě velké pohovky a několik měkkých lenošek, v jednom rohu zahlédl klec s velikánským papouškem.

V takovém domě s nájemníky bývají zvířata dobrým znamením, pomyslel si Billy. Celkem vzato mu to tady připadalo jako slušné bydlení. Každopádně útulnější než Zvon a drak.

Na druhou stranu - hostinec skýtal oproti podnájmu určité výhody. O večerech by mohl zajít do šenku na pivo, šipky a kus řeči a i ubytování by asi bylo výrazně levnější. Jednou už v hostinci pár nocí spal a byl spokojen. Zato v podnájmu ještě nebydlel, a po pravdě řečeno, krapet se

97$

toho děsil. Když se řeklo „pokoj v podnájmu“, představil si rozvařenou kapustu, chamtivou bytnou a příšerný zápach uzenáčů v obývacím pokoji.

Dvě tři minuty váhavě postával v chladu, a pak se rozhodl, že se rozmyslí až poté, co omrkne situaci U Zvonu a draka. Otočil se s tím, že půjde.

A znenadání se mu přihodila podivná věc. Právě když ustupoval a odvracel se od okna, se zvláštní naléhavostí ho přivábil a upoutal nápis za sklem.

NOCLEH SE SNÍDANÍ, hlásal. NOCLEH SE SNÍDANÍ, NOCLEH

SE SNÍDANÍ, NOCLEH SE SNÍDANÍ. Každé jednotlivé slovo na něj zazíralo oknem jako velké černé oko, které ho podmanivě volalo, poutalo a poroučelo, aby zůstal a nikam nechodil, a než se stačil vzpamatovat, vykročil bezděčně od okna k domovním dveřím, vystoupal po schodech a sáhl po tlačítku vedle dveří.

Zazvonil. Kdesi v zadní místnosti se ozvalo vzdálené zadrnčení a v tu ránu - muselo to být okamžitě, protože ani neměl čas spustit prst ze zvonku - se dveře prudce otevřely a v nich stála drobná žena.

Obyčejně zazvoníte a aspoň půlminutu čekáte, než se dveře otevřou. Ale tahle dáma byla jako čertík z krabičky. Stiskneš čudlík, a hop - vyskočí! Billy sebou překvapeně trhnul.

Ženě bylo takových pětačtyřicet nebo padesát, a jakmile ho spatřila, věnovala mu vřelý a přívětivý úsměv.

„Pojďte, prosím, dál,“ zvala ho srdečně. Ustoupila stranou a podržela dokořán otevřené dveře - a Billy se přistihl, jak automaticky míří dovnitř. Nutkání - či přesněji přání - vstoupit do onoho domu bylo neobyčejně silné.

„Zahlédl jsem vývěsku v okně,“ zarazil se v půli kroku.

„Já přece vím.“

„Napadlo mě, jestli nemáte volný pokoj.“

„Všechno je pro vás nachystané a připravené, drahoušku,“ pravila zářivě. Měla kulatý růžový obličej a mírňoučké modré oči.

98$

„Právě jsem byl na cestě ke Zvonu a drakovi,“ vysvětloval jí Billy. „Ale náhodou jsem si všiml cedulky ve vašem okně.“

„Drahý chlapče,“ přerušila ho, „nestůjte přece v tom mrazu a pojďte dál.“

„Kolik si počítáte?“

„Pět liber a půl šilinku, včetně snídaně.“

Bylo to neskutečně levné. Méně než polovic toho, co byl ochotný zaplatit.

„Pokud je to moc,“ dodala, „mohla bych vám trošičku slevit. Budete si přát vejce k snídani? Vejce jsou dnes drahota. Kdybyste je nechtěl, bylo by to o půšilink méně.“

„Pět liber a půl šilinku mi vyhovuje,“ odpověděl. „Zůstanu moc rád.“

„Vždyť jsem si to myslela. Tak už pojďte dál.“

Paní mu připadala strašně milá. Vítala ho přesně jako máma jeho nejlepšího kamaráda ze školy, která ho tenkrát pozvala, aby u nich bydlel o Vánocích. Billy smekl klobouk a vešel dovnitř.

„Věšák je tamhle,“ ukazovala. „Ukažte, pomůžu vám s kabátem.“ Žádné jiné klobouky ani kabáty v předsíni nevisely. Nebyly tam ani deštníky, ani vycházkové hole - nic.

„Máme to tu celé jenom pro sebe,“ usmála se na něj přes rameno, když ho vedla po schodech nahoru do patra. „Víte, nepoštěstí se moc často, aby do mého hnízdečka zabloudil milý návštěvník.“

Tetinka je trochu cáknutá, pomyslel si Billy. Ale za pět liber a půl šilinku - co na tom sejde? „Řekl bych, že si u vás zájemci podávají dveře,“ pravil zdvořile.

„Ale ano, drahoušku, to víte, že ano. Ale když já jsem na výběr hostů kapánek háklivá - jestli mi rozumíte.“

„A tak, aha.“

„Ale stále jsem připravená. Dnem i nocí je u mě vše nachystáno pro případ, že mi sem vítr zavane mladého ucházejícího gentlemana. A mám, drahoušku, takovou

99$

radost, takovou ohromnou radost, když čas od času otevřu dveře a za nimi stojí někdo, kdo je pro tenhle dům jako dělaný.“ V polovině schodiště se zastavila s rukou položenou na zábradlí, otočila hlavu a usmála se na něj bledými rty. Jako vy,“ dodala a modrýma očima pomalu klouzala Billymu po celém těle, od hlavy až k patě a zase zpátky.

Na prvním odpočívadle poznamenala: „V tomhle patře bydlím já.“

Vystoupali o podlaží výš. „A tady je to celé jen a jen vaše,“ řekla. „Toto je váš pokoj. Doufám, že se vám bude líbit.“ Vešla do jedněch dveří, rozsvítila a uvedla ho do malé, ale příjemné ložnice.

„Ráno svítí sluníčko přímo do oken, pane Perkinsi. Jmenujete se Perkins, že?“

„Ne,“ řekl. „Weaver.“

„Pan Weaver. Hezké jméno. Dala jsem vám do peřin láhev, aby se prohřály, pane Weavere. Taková ohřívací láhev a čisté povlečení v cizí posteli, a člověk se hned cítí jako doma, co říkáte? Kdybyste mrznul, přitopte si, jsou tu pro takový případ plynová kamna.“

„Děkuju,“ ozval se Billy. „Jste moc hodná.“ Všiml si, že postel je rozestlaná, jen do ní vlézt: přehoz ležel stranou a peřina byla v čele úhledně ohrnutá.

„Jsem tak ráda, že jste se objevil,“ zahleděla se mu bezelstně do očí. „Už jsem si začínala dělat starosti.“

„To je zbytečné,“ ubezpečil ji Billy živě. „O mě si žádné starosti nedělejte.“ Položil kufr na židli a odepínal přezky.

„A co večeře, zlatíčko? Stihl jste se najíst, než jste ke mně přišel?“

„Nemám hlad, děkuju,“ odmítl. „Půjdu si asi co nejdřív lehnout, protože zítra vstávám dost brzy, abych se ohlásil v práci.“

„Dobrá - už vás nechám, ať si můžete vybalit. Ale než půjdete spát, byl byste tak hodný a zaskočil do obýváku v přízemí a zapsal se do knihy hostů? Každý se mi zapisuje,

100$

protože tak je to u mě zvykem, a nechceme narušovat zvyky hned na začátku, co říkáte?“

Rozverně mávla ručkou, rychle vyšla z pokoje a zavřela dveře.

To, že byla paní zřejmě kapánek mešuge, neznepokojovalo Billyho ani v nejmenším. Konec konců nejenže byla neškodná (o tom nebylo žádných pochyb), ale navíc měla podle všeho dobré a šlechetné srdce. Tipoval, že přišla ve válce o syna (nebo něco podobného) a nikdy se z toho úplně nevzpamatovala.

Takže o pár minut později, jen co si vybalil a opláchl si ruce, sklusal po schodech do přízemí a vstoupil do obývacího pokoje. Domácí tam nebyla, ale v krbu plápolal oheň a malý jezevčík před ním stále podřimoval. V pokoji bylo krásně útulně a teplounko. Mám to ale kliku, pomyslel si a zamnul si ruce. Takový prima kvartýr.

Otevřenou knihu hostů našel na klavíru, vytáhl tedy z kapsy pero a zapsal své jméno a adresu. Na téže stránce nad ním byly jen dva záznamy a jako každý, komu se do ruky dostane návštěvní kniha, ji začal pročítat. Byl tam nějaký Christopher Mulholland z Cardiffu. A pod ním Gregory W. Temple z Bristolu.

Zvláštní, blesklo mu hlavou. Christopher Mulholland. To mi něco říká.

Ale kde, ksakru, tohle dost neobvyklé jméno slyšel?

Znal ho ze školy? Ne. Nebo že by to byl jeden z mnoha ségřiných frajerů, nebo snad nějaký otcův přítel? Ne, ne, nebylo to ani jedno, ani druhé. Znovu přelétl stránku očima.

Christopher Mulholland 231 Cathedral Road, Cardiff Gregory W. Temple 27 Sycamore Drive, Bristol

Když o tom tak přemýšlel, uvědomil si náhle, že druhé jméno se mu vtírá do mysli stejně neodbytně jako to první.

„Gregory Temple?“ řekl nahlas a pátral v paměti. „Christopher Mulholland…?“

„Úžasně rozkošní chlapci,“ ozval se v odpověď hlas

101$

za ním, a když se obrátil, spatřil svou domácí, jak vplouvá do místnosti s velkým stříbrným čajovým podnosem v rukou. Držela ho daleko před sebou a nějak vysoko, jako kdyby svírala v opratích bujného oře.

„Ta jména jsou mi nějaká povědomá,“ řekl.

„Skutečně? To je zajímavé.“

„Nemůžu se zbavit dojmu, že jsem je už někdy slyšel. Divné, co? Možná jsem je viděl v novinách. Nebyli náhodou něčím slavní? Myslím, jestli to třeba nebyli slavní fotbalisti nebo kriketoví hráči nebo tak něco?“

„Slavní,“ zopakovala a položila tác s čajem na nízký stolek před pohovkou. „Ba ne, slavní asi těžko. Ale oba byli mimořádní fešáci, to mi můžete věřit. Vysocí, pohlední mladíčci, právě jako vy, drahoušku.“

Billy znovu letmo přeběhl stránku očima. „Podívejte,“ zvolal při pohledu na datování. „Poslední zápis je starý více než dva roky.“

„Vážně?“

„Ano, podívejte. A Ghristopher Mulholland se k vám zapsal ještě skoro o rok dřív, před více než třemi lety.“

„Božíčku,“ zavrtěla hlavou a vydala líbezný povzdech. „Kdo by si to pomyslel. Jak ten čas letí, viďte, pane Wilkinsi?“

„Jmenuji se Weaver,“ opravil ji Billy. „W-e-a-v-e-r.“

„Ale ovšem, Weaver přece!“ zvolala a usedla na pohovku. „Jsem to ale hlava děravá. Velice se omlouvám. Jedním uchem dovnitř a druhým zase ven, to jsem celá já, pane Weavere.“

„Víte vy co?“ zauvažoval Billy. „Víte, co je na tom všem nejpodivnější?“

„Ne, kocourku, to nevím.“

„Totiž - nejenom že se mi obě ta jména vybavují, abych tak řekl, jednotlivě, ale navíc mám takový zvláštní dojem, jako by spolu nějak souvisela. Jako by se oba proslavili současně, jestli mi rozumíte - jako… kdo třeba… jako řekněme Joe Louis a Max Schmeling nebo Churchill a Roosevelt.“

102$

„Dejte pokoj,“ podivila se. „Ale teď už toho nechte, kocourku, a posaďte se ke mně na pohovku. Před spaním jsem vám připravila šálek dobrého čaje a zázvorové koláčky.“

„Zbytečně si přiděláváte práci,“ řekl Billy nesouhlasně. „Nechtěl jsem, abyste pro mě něco chystala.“ Stál u klavíru a pozoroval, jak horlivě rozlévá čaj a rozestavuje talířky. Všiml si, jak hbitě míhá malýma bílýma rukama s červeně nalakovanými nehty.

„Jsem si téměř stoprocentně jistý, že jsem je viděl v novinách,“ řekl přesvědčeně Billy. „To by v tom byl čert, abych si nevzpomněl.“

Nic nepůsobí člověku větší muka než taková vtíravá vzpomínka, která vám prchavě uniká z dosahu. Nechtěl se vzdát.

„Počkejte chvíli,“ zvolal. „Momentíček. Mulholland… Christopher Mulholland… Nejmenoval se tak náhodou ten student z Etonu, co si vyrazil na pěší túru po jihozápadní Anglii, a pak nejednou jako by se…“

„Mléko?“ zeptala se ho. „Cukr?“

„Ano, prosím. A najednou jako by se po něm země…“

„Z Etonu?“ přerušila ho. „Tak to nemůže být on, kocourku, protože můj pan Mullholand rozhodně v době, kdy přišel ke mně, v Etonu nestudoval. Byl v prvním nebo druhém ročníku na univerzitě v Cambridgi. A nestůjte tam a pojďte si hačnout ke mně, ohřát se hezky u ohýnku. Tak šup. Vystydne vám čaj.“ Usmála se na Billyho, popleskala rukou vedle sebe a čekala, až si k ní přisedne.

Přiloudal se a usedl na kraj pohovky. Položila na stolek před něj šálek čaje.

„To je ono,“ libovala si. „Máme tu hezky útulno, co říkáte?“

Svorně upíjeli z šálků; asi na půl minuty zavládlo ticho. Ale Billy věděl, že ho pozoruje. Seděla k němu pootočená a cítil, jak si ho prohlíží přes okraj čajového šálku a upírá zkoumavé oči na jeho tvář. Chvílemi

103$

k němu zavanul zvláštní pach, který se zdál vycházet přímo z ní. Nebyl mu ani v nejmenším nepříjemný a připomínal mu - vlastně ani pořádně nevěděl co. Aroma nakládaných ořechů? Vůni nové kůže? Nebo snad pach nemocničních chodeb?

„Pan Mulholland se mohl po čaji utlouct,“ pronesla konečně. „V životě jsem neviděla, že by někdo vypil tolik čaje jako sladký drahoušek pan Mulholland.“

„Nebude to asi dlouho, co odjel,“ poznamenal. Stále si lámal hlavu nad těmi dvěma jmény. Byl si už zcela jistý, že je viděl - v novinových titulcích.

„Odjel?“ řekla a zvedla obočí. „Drahý chlapče, ale ten přece nikdy neodjel. Je pořád u mě. A pan Temple také. Mám je ve třetím patře, oba pohromadě.“

Billy pomalu odložil šálek na stůl a vytřeštil na ni oči. Usmívala se na něj a pak natáhla bílou ruku a konejšivě ho poplácala po kolenu. „Kolik je vám, drahoušku?“

„Sedmnáct.“

„Sedmnáct!“ zvolala. „To je úplně ideální věk! Panu Mulhollandovi bylo také sedmnáct. Ale myslím, že byl o chloupek menší, vlastně úplně určitě, a neměl tak bělostné zuby. Víte, pane Weavere, že máte zuby jako perličky?“

„Jenom na první pohled,“ odvětil Billy. „Vzadu jsou samá plomba.“

„Pan Temple byl ovšem o trochu starší,“ pokračovala, nevěnujíc jeho poznámce pozornost. „Vlastně už mu bylo osmadvacet. Ale kdyby mi to sám neřekl, nikdy bych mu tolik nehádala, ani náhodou. Tělo měl bez poskvrnky.“

„Bez čeho?“ zíral na ni Billy.

„Měl kůži jako panenka, jako malé děťátko.“

Nastalo ticho. Billy vzal do ruky šálek čaje, usrkl a opatrně jej odložil zpět na talířek. Čekal, že domácí něco dodá, ale zdálo se, že stejně jako předtím upadla v další dlouhé mlčení. Seděl, civěl přímo před sebe do opačného rohu a okusoval si dolní ret.

104$

„Ten papoušek,“ řekl nakonec. „Víte, že když jsem ho prve zahlédl oknem z ulice, úplně mě zmátl? Přísahal bych, že je živý.“

„Želbohu už ne.“

„Řeknu vám, je vycpaný ohromně šikovně,“ podotkl uznale. „Člověka by ani nenapadlo, že je po smrti. Kdo to dělal?“

„Já.“

„Vy?“

„Ovšemže,“ ujistila ho. „A už jste se také seznámil tady s Bazilkem, ne?“ Kývla hlavou směrem k jezevčíkovi, který tak spokojeně ležel stočený do klubíčka před krbem. Billy se na něj zadíval. A náhle si uvědomil, že stejně jako papoušek ani tohle zvíře nevydalo za celou tu dobu ani hlásku a neudělalo jediný pohyb. Natáhl ruku a jemně ho pohladil po hřbetě. Byl tvrdý a studený, a když odhrnul palcem srst stranou, spatřil kůži pod ní: byla vyschlá, šedočerná, důkladně preparovaná.

„Dobrý bože,“ vykřikl, „to je naprosto úžasné!“ Odvrátil oči od psa a zahleděl se s hlubokým obdivem na malou ženštinu, která seděla vedle něj. „To vám muselo dát hroznou práci.“

„Ale co vás vede,“ řekla vesele. „Vždyť já si všechny mazlíčky vycpávám sama, když mi odejdou na věčnost. Dáte si ještě šálek?“

„Ne, děkuji,“ odvětil Billy. Čaj chutnal nahořkle, trochu jako po mandlích, a nijak ho nelákal.

„Zapsal jste se do knihy, že?“

„Ano, ano.“

„To je dobře. Protože kdyby se mi později náhodou vykouřilo vaše jméno z hlavy, kdykoli můžu zajít dolů, abych si ho připomněla. Skoro denně se zaběhnu podívat do knihy na pana Mulhollanda a pana… pana…“

„Templa,“ dopověděl Billy. „Gregoryho Templa. Nechci se vyptávat, ale copak jste tady za poslední dva nebo tři roky neměla nikoho jiného než ty dva chlapce?“

105$

S šálkem čaje v pozdvižené ruce naklonila hlavu mírně doleva, pohlédla mu úkosem do očí a ještě jednou se na něj mile, něžně usmála.

„Ne, drahoušku,“ řekla. „Jen vás.“

POSLEDNÍ DĚJSTVÍ

Když zazvonil zvonek, Anna zrovna v kuchyni myla hlávku salátu na rodinnou večeři. Zvonek byl na zdi přímo nad dřezem a pokaždé, když v její blízkosti zazvonil, Anna leknutím nadskočila. Proto na něj její muž ani její děti nezvonili. Tentokrát zřejmě zazvonil obzvlášť nahlas a Anna nadskočila obzvlášť vysoko.

Otevřela dveře, před nimi stáli dva policisté. Sledovali ji očima v pobledlých obličejích, ona se na ně také dívala a čekala, až něco řeknou.

Koukala na ně, ale oni nic neříkali, ani se nehnuli. Stáli tam tak nehnuté a vzpřímeně, že vypadali jako dvě voskové figuríny, které někdo z legrace postavil před dveře. Před sebou v rukou drželi helmy.

„Stalo se něco?“ zeptala se Anna.

Byli oba mladí a ruce měli až po lokty schované v kožených rukavicích. Anna za nimi viděla dvě obrovské motorky opřené o obrubník. Okolo nich se vznášelo suché listí, usedalo na ně nebo ho vítr unášel dál ulicí, kterou osvětlovaly žlutavé paprsky jasného a větrného zářijového večera. Vyšší z obou policistů rozpačitě přenesl váhu z jedné nohy na druhou a pak se potichu zeptal: „Paní Cooperová?“

„Ano, to jsem já.“

Pak druhý: „Manželka pana Edmunda J. Coopera?“

„Ano.“ A v tu chvíli si uvědomila, že by se muži, kterým se zjevně nechtělo vysvětlovat, proč ji hledají, nechovali tak, jak se chovali, kdyby tady neměli splnit nějaký nepříjemný úkol.

106$

„Paní Cooperová,“ slyšela jednoho z nich a z toho, jak vyslovil její jméno, jemně a něžně, jako by utěšoval nemocné dítě, pochopila, že jí přišli říct něco strašného. Znovu se zeptala: „Co se stalo?“

„Paní Cooperová, musíme Vám sdělit…“

Policista se zarazil a žena, která z něho nespustila oči, si začala připadat, jako by se celá smrskla, jako by se celé její tělo začalo prudce zmenšovat.

„… že Váš muž měl nedaleko řeky Hudson nehodu, stalo se to přibližně ve tři čtvrtě na šest, a cestou do nemocnice zemřel…“

Jak jí to povídal, vytáhl odněkud peněženku z krokodýli kůže, kterou Edovi před dvěma lety dala k dvacátému výročí svatby. Když po ní natahovala ruku, uvědomila si, že uvažuje, jestli náhodou ještě nebude teplá od toho, jak ji měl manžel před chvílí v náprsní kapse.

„Můžeme pro vás něco udělat?“ zeptal se policista, „můžeme třeba někomu zavolat, aby za Vámi přišel… kamarádce, příbuzným…?“

Anna slyšela, jak jeho hlas slábne, pak už ho neslyšela vůbec a asi tehdy se dala do křiku. Za chvíli začala být hysterická a policisté měli co dělat, aby ji jakž takž zvládli do té doby, než o nějakých čtyřicet minut později přijel lékař a něco jí píchl do paže.

Když se však druhý den ráno probudila, nebylo jí lépe. Ani jejím dětem, ani lékařovi se nepodařilo s ní rozumně promluvit, a kdyby v průběhu několika následujících dnů nebyla téměř nepřetržitě pod vlivem sedativ, určitě by se pokusila spáchat sebevraždu. Během těch krátkých chvil, kdy byla při smyslech, než dostala další dávku uklidňujících léků, se chovala jako šílená. Volala svého muže jménem a říkala mu, že půjde za ním, jakmile bude moct. Každého, kdo ten řev slyšel, obcházela hrůza. Na její obranu ale hned musíme dodat, že muž, o kterého právě přišla, nebyl jen tak ledajaký manžel.

Anna Greenwoodová si Eda Coopera vzala, když jim

107$

oběma bylo osmnáct. Během těch let, které spolu strávili, si byli stále bližší a spoléhali na sebe navzájem víc, než se dá slovy popsat. Jejich láska byla každým rokem silnější a natolik je naplňovala, že se jim ke konci zdálo skoro nemožné přečkat každodenní rozluku, když Ed ráno odešel do kanceláře. Když se večer vracel, vždycky proběhl celý dům a hledal ji. A ona, jakmile slyšela, že zabouchl vstupní dveře, vždycky všeho nechala a běžela mu naproti. Sráželi se v plné rychlosti, na schodech, v mezipatře, mezi kuchyní a jídelnou. A když se potkali, objal ji a bezhlavě se líbali, klidně celé minuty, jako by je od svatby dělilo sotva několik dní. Bylo to tak naprosto neuvěřitelně skvělé, že člověk skoro chápal, proč ji vůbec netěšilo ani nelákalo dál žít ve světě, ve kterém její manžel už nebyl.

Angela (dvacet), Mary (devatenáct) a Billy (sedmnáct a půl), její děti, ji od té katastrofy neopustili ani na okamžik. Zbožňovali svou matku, a pokud mohli, nehodlali jí dát příležitost, aby spáchala sebevraždu. Byli zoufalí, ale měli v sobě dost síly a lásky, díky kterým matku přesvědčili, že stojí za to žít dál. S jejich pomocí se jí nakonec podařilo tu noční můru překonat a pomaličku se vrátit do normálního světa.

Čtyři měsíce po nehodě lékaři prohlásili, že je „částečně mimo nebezpečí“ a ona se mohla, ač celkem apaticky, vrátit ke svým starým zvyklostem, k péči o domácnost, nakupování, vaření pro svoje dospělé děti.

Co se ale potom nestalo?

Dříve, než na jaře roztál sníh, se Angela provdala za jednoho mladíka z Rhode Island a odstěhovala se na předměstí Providence.

O několik měsíců později si Mary vzala plavovlasého obra z města zvaného Slayton, ve státě Minnesota, a odletěla navždy, navždy, navždycky pryč. Annino srdce se nanovo rozlámalo na tisíc kusů, ale ona si s pýchou myslela, že ani jedna z jejích dcer neví, jak to prožívá. („Áách, maminko, není to úžasné?“ „Ano, kočičko, podle mého

108$

názoru to byla ta nejkrásnější svatba v dějinách! Těší mě to ještě víc než tebe!“ atd., atp.)

A pak, aby toho nebylo málo, odjel její milovaný Billy, kterému právě bylo osmnáct, studovat první ročník univerzity v Yale.

Takže se Anna zničehonic ocitla sama v úplně prázdném domě.

Je to hrozný pocit, po třiadvaceti letech kouzelného, rušného a bouřlivého rodinného života sejít ráno na snídani do prázdné kuchyně. Sedět tam o samotě s hrnkem kávy a topinkou, přemýšlet, čím naplnit den, který právě začíná. Místnost, v níž člověk sedí, zažila tolik smíchu, oslav narozenin, viděla tolik vánočních stromků, otvírání tolika dárků, a teď je tichá a zdá se až nepřátelsky chladná. Topení sice topí a zima není, ale člověka tu přesto mrazí. Hodiny se zastavily, protože je vždycky natahoval někdo jiný. Židle má pokroucené nohy a vy se divíte, že jste si toho nikdy dřív nevšimli. A když zvednete oči, s hrůzou vás napadne, jestli vás náhodou zdi pokoje nechtějí rozdrtit a nezačaly se kolem vás stahovat, když jste se nedívali.

Nejdřív si nosila kávu k telefonu a volala svým přítelkyním. Ale všechny byly vdané a měly děti, a ačkoli byly vždycky velmi milé a přívětivé, jednoduše neměly hned po ránu čas si povídat s paní od vedle. A tak místo toho začala telefonovat svým vdaným dcerám.

I ony k ní vždycky byly vstřícné a laskavé, ale Anna si velmi brzy všimla, že k ní přistupují trochu jinak než dřív. Už v jejich životě nestála na prvním místě. Měly manžely a ti zcela pohltili jejich pozornost. Dcery svou matku něžně ale neúprosně odsouvaly do pozadí. Překvapilo ji to, ale věděla, že to tak má být. Bylo to naprosto správné. Už neměla právo jim zasahovat do života, ani jim vyčítat, že ji zanedbávají.

Pravidelně se scházela s dr. Jacobsem, ale nepomáhalo jí to. Snažil se ji přimět, aby se otevřela, a ona mu chtěla

109$

vyhovět, ale někdy jí udělal přednášku plnou nenápadných narážek na sex a sublimaci. Anna nikdy pořádně nepochopila, kam tím směřoval, ale myslela, že jí nejspíš chtěl naznačit, že by si měla pořídit nového chlapa.

Začala bloumat po domě a brát do rukou Edovy věci. Zvedla například jeho botu, vsunula do ní ruku a nahmatala malé prohlubně, jak se vložka vytvarovala podle jeho chodidla a prstů. Někde vyhrabala jeho děravou ponožku a měla nepopsatelnou radost z toho, že ji mohla zašít. Někdy ze skříně vyndala košili, kravatu a oblek, všechno to položila na postel, aby si to mohl rovnou obléknout, a jednou, jednoho deštivého nedělního rána, uvařila jehněčí guláš…

Tohle nikam nevedlo.

Kolik pilulek tedy bylo třeba, aby si tentokrát mohla být jistá? Šla nahoru, do své tajné skrýše, a spočítala je. Bylo jich jen devět. Stačí to? Pochybovala o tom. Sakra. Další neúspěch by už neunesla - rychlá jízda do nemocnice, pumpování žaludku, pavilon Payna Whitneyho na sedmém podlaží, psychiatři, ponížení, to hrozné utrpení…

V tom případě zbývá žiletka. Ovšem potíž s žiletkami je v tom, že s nimi člověk musí pracovat důkladně. Mnoha lidem se to nepodaří. Ve skutečnosti uspěje jen málokdo. Lidé se s ní totiž často nedostanou dost hluboko. Někde v hloubce ruky je tepna a právě k ní se člověk musí dostat. Žíly nejsou k ničemu. Hrozně nadělají, ale není to k ničemu. Na druhou stranu, svírat v ruce žiletku není nic jednoduchého. Když je navíc nutné ji zaříznout hodně hluboko, když je třeba ji zatlačit až hluboko, hluboko k tepně. Ale ona by uspěla. Ti, kdo to nedokázali, ve skutečnosti chtěli, aby se jim to nepodařilo. V jejím případě to bylo naopak.

Došla ke skříňce v koupelně a hledala žiletky. Žádné tam nebyly. Edovo holení tam zůstalo, její také. Ale chyběly v nich žiletky, stejně jako malé balení žiletek, které leželo vedle. Pochopitelně. Všechny ostré předměty někdo

110$

z domu odstranil už před nějakou dobou. Ale to nebyl problém. Žiletky si mohl každý koupit.

Vrátila se do kuchyně a vzala si k ruce nástěnný kalendář. Vybrala si datum 23. září, Edovy narozeniny, a napsala tam Ž (jako žiletky). Ten den bylo 9. září, takže jí zbývaly dva týdny, aby vyřešila všechny svoje záležitosti. Bylo toho hodně - zaplatit staré účty, napsat novou závěť, uklidit, zaplatit Billyho školné na čtyři roky, napsat dopisy dětem, rodičům, Edově matce, atd. atp.

I přesto, že najednou měla dost práce, zdálo se jí, že se ty dva týdny, těch čtrnáct dlouhých dní, příliš vlečou. Byla už celá natěšená a každé ráno netrpělivě počítala zbývající dny. Jako malé dítě, které počítá dny do Vánoc. Ať už totiž Ed Cooper po smrti odešel kamkoli, třeba jenom do hrobu, nemohla se dočkat, až tam bude s ním.

V polovině těchto dvou týdnů k ní jednou v půl deváté ráno přišla její kamarádka Elizabeth Paoletti. Anna si právě v kuchyni vařila kávu, a když zazvonil zvonek, celá nadskočila. A pak nadskočila podruhé, když někdo zvonek rozezvučel znovu.

Liz dovnitř vtrhla jako velká voda, pořád něco vykládala, což bylo normální. „Anno, miláčku, musíš mi pomoct!

V práci všichni dostali chřipku. Musíš nám tam pomoct! Nedohaduj se se mnou! Vím, že umíš psát na stroji, a taky vím, že nemáš na práci nic jiného, než tady sedět a litovat se. Vem si klobouk a kabelku a jdeme. Dělej, holka, pospěš si! Už tak mám zpoždění!“

„Nech mě být, Liz, jdi pryč,“ odpověděla Anna.

„Taxík čeká.“

„Nenuť mě,“ řekla Anna, „nikam nejedu.“

„Ale jedeš,“ na to Liz. „Vzpamatuj se. Už ses v tom svém slavném trápení rochnila dost dlouho.“

Anna dál protestovala, ale Liz tak naléhala, až nakonec souhlasila, že pojede a trochu jim vypomůže.

Elizabeth Paoletti vedla agenturu, která zprostředkovávala adopce, jednu z nejlepších ve městě. Devět

111$

zaměstnanců zůstalo doma s chřipkou. Kromě Liz zbývali ještě další dva. „O téhle práci sice vůbec nic nevíš,“ řekla v taxíku Anně, „ale budeš se muset snažit nám pomoct, jak dovedeš.“

V kanceláři byl blázinec. Zvonění telefonů Annu málem připravilo o rozum. Přebíhala od jednoho stolu k druhému, zapisovala vzkazy, kterým ani trochu nerozuměla.

V čekárně seděly dívky s popelavými obličeji a Anna musela do oficiálního formuláře přepisovat to, co vyplnily do dotazníku.

„Jméno otce?“

„Nevím.“

„Vůbec netušíte?“

„Co s tím vším má společného jméno otce?“

„Holčičko, pokud je otec znám, musí s adopcí souhlasit i on, a to ještě dřív, než dítě k adopci nabídneme.“

„Víte to jistě?“

„No vždyť vám to povídám.“

Kolem poledního jí někdo přinesl něco k jídlu, ale neměla čas to sníst. V devět večer dorazila domů, vyčerpaná, hladová a dost otřesená novými informacemi. Připravila si drink, usmažila si vejce na slanině a šla spát.

„Stavím se pro tebe ráno v osm,“ řekla jí Liz. „A buď, prosím tě, připravená.“ Anna byla připravená. A tak začala její závislost na práci.

Bylo to tak prosté.

Od začátku potřebovala jen nějakou náročnou práci, řešit problémy - problémy jiných lidí, ne svoje vlastní.

Práce to byla nelehká a často dost emocionálně vyčerpávající, ale Anna se jí věnovala naplno a během asi roku a půl, a to toho hodně přeskakujeme, si začala znovu připadat trochu šťastná. Vybavit si Edův obličej pro ni bylo stále těžší. Nedokázala si ho představit, jak vybíhal do schodů, aby ji stiskl v objetí, nebo jak proti sobě seděli u stolu a večeřeli. Nemohla si vybavit přesný zvuk jeho hlasu, a pokud se nepodívala na fotografii, nedokázala

112$

si dokonce ani představit detaily jeho obličeje. I teď na něj pořád myslela, ale uvědomila si, že už se to obejde bez slz, a když se ohlédla zpět na to, jak se o několik měsíců dříve chovala, trochu se za sebe styděla. Začala se zběžně zajímat o to, co má na sobě a jak je učesaná, znovu se začala líčit a holit si nohy. Pochutnávala si na různých pokrmech, a když se na ni někdo usmál, usmála se taky a upřímně. Jinými slovy, začala zase žít. A život ji bavil.

V té době musela Anna jet služebně do Dallasu.

Agentura její kamarádky Liz obvykle nepůsobila mimo hranice státu New York, ale v tomto případě (jednalo se o manžele, kteří adoptovali dítě prostřednictvím jejich kanceláře, a pak se odstěhovali do Texasu), udělali výjimku. O pět měsíců později poslala paní dopis, že už dítě nechce. Její manžel prý krátce poté, co přijeli do Texasu, zemřel na infarkt, ona se velmi brzy znovu provdala, ale její nový manžel si prý „nemohl zvyknout na adoptované dítě…“

To bylo vážné. I kdyby pominuli blaho dítěte, bylo třeba vyřešit řadu právních náležitostí.

Anna odletěla z New Yorku už za úsvitu, takže do Texasu dorazila ještě před snídaní. Ubytovala se v hotelu a následujících osm hodin strávila jednáním se všemi zúčastněnými. Když zvládla, co mohla zá jediný den stihnout, bylo půl páté a ona byla naprosto vyčerpaná. Taxíkem se vrátila do hotelu a šla na pokoj. Zavolala Liz, podala jí hlášení o průběhu jednání, svlékla se a dopřála si dlouhou horkou koupel. A potom si zabalená v ručníku lehla na postel a zapálila si.

Všechna její dosavadní snaha pomoct onomu dítěti byla k ničemu. Setkám se účastnili dva právníci, kteří s ní jednali pohrdlivě. Lezli jí na nervy. Nelíbilo se jí, jak arogantně vystupovali, jak jemně naznačovali, že ať udělá cokoli, na rozhodnutí jejich klienta to pranic nezmění. Jeden z nich po celou dobu seděl s nohama na stole a oba měli na břiše pneumatiky, které jim přetékaly přes opasky kalhot.

113$

Anna byla v Texasu poněkolikáté, ale poprvé sama. Dřív sem totiž doprovázela Eda na služebních cestách. Během těchto cest se spolu často bavili o místních a o tom, jak je těžké si je oblíbit. Jejich nezdvořilost a hrubost člověk nemusel brát na vědomí. O to nešlo. Ale zdálo se, jako by v těch lidech přežívá jakási krutost, jakási brutalita, nevlídnost, neúprosnost, kterou nešlo jen tak přehlédnout. Chyběl jim soucit, lítost a něha. Jedinou jejich takzvanou ctností bylo cosi, čím se před cizími lidmi neustále honosili: jistý druh profesionální shovívavosti. Čišela jim z očí, odkapávala z hlasů, úsměvů. Ale Annu nijak neoslovovala, byla jí upřímně lhostejná, naprosto lhostejná.

„Proč se tady všichni musí pořád tvářit tak drsně?“ ptávala se.

A Ed odpovídal: „Protože to jsou děti. Jsou to nebezpečné děti, které napodobují svoje prarodiče. Jejich prarodiče byli pionýři, jenomže oni žádní pionýři nejsou.“

Vypadalo to, jako by se dnešní Texasané řídili svou sobeckou vůlí, vědomím toho, že mohou na ostatní tlačit, a zároveň, že se někdo někam snaží vtlačit je. Dělali to tak všichni, všichni manipulovali druhými a nechali se jimi manipulovat. A někdo zvnějšku klidně mohl odhodlaně, se vší rozhodností prohlásit: „Dost, mě nikdo do ničeho nebude nutit, a já nikoho do ničeho nutit nebudu.“ Nebylo by to nic platné. A v Dallasu především by to nebylo nic platné. Annu vždycky ze všech texaských měst právě Dallas znervózňoval nejvíc. Podle ní to bylo takové bohem zapomenuté město, nenasytné město, vysušené, železné, bezbožné město. Tohle město se zbláznilo ze svých peněz, ale ani přemíra pozlátka, falešné kultivovanosti a medových řečiček nemohly zakrýt skutečnost, že to velké zlaté jablko bylo zevnitř prohnilé.

Anna ležela na posteli zabalená do ručníku. Tentokrát byla v Dallasu sama. Nebyl tu Ed, aby ji posílil svou neuvěřitelnou silou a láskou. A možná právě proto jí zničehonic

114$

začalo být úzko. Znovu si zapálila a čekala, až to přejde. Ale nepřešlo to, naopak, úzkost rostla. V žaludku se jí objevil tvrdý uzlík strachu, který pořád rostl. Bylo to nepříjemné, jako když je člověk v noci doma sám a slyší, nebo si myslí, že slyší, vedle v místnosti kroky.

Tady v Dallasu Anna slyšela miliony takových kroků.

Slezla z postele a došla k oknu, pořád ještě zabalená v ručníku. Pokoj měla na dvaadvacátém patře a okno bylo otevřené. Obrovské město tu leželo žlutavě bledé v podvečerním slunci. Na ulici dole nehybně stála kolona aut. Lidi se vraceli z práce domů, tlačili na lidi okolo a ti se snažili někam vtlačit je. Potřebovala kamaráda. Hrozně moc teď potřebovala někoho, s kým by si mohla popovídat. Tolik by teď chtěla zajít k někomu domů, do nějaké rodiny, kde by byl muž, žena, děti, pokoje plné hraček. Oba manželé by ji hned ve dveřích objali a volali by: „Anno! To je skvělé, že jsi tady! Jak dlouho zůstaneš? Týden? Měsíc? Rok?“

A najednou, jak se to často stává v podobných situacích, jí v hlavě něco docvaklo a ona nahlas řekla: „Proboha, no jo, Konrád Kreuger! Ten přece bydlí v Dallasu… tedy bydlel tady před lety…“

Konráda neviděla od té doby, co spolu v New Yorku chodili na střední školu. Bylo jim sedmnáct a Konrád byl její nápadník, její láska, byl pro ni vším. Chodili spolu víc než rok, přísahali si nekonečnou oddanost a věrnost a těšili se na brzkou svatbu. Ale pak se v jejím životě zničehonic objevil Ed Cooper a její románek s Konrádem vzal samozřejmě okamžitě za své. Ale Konrád to, zdá se, ustál docela dobře. Určitě z toho nebyl nijak otřesený, protože o jeden, dva měsíce později začal chodit s další dívkou ze třídy… Jak ta se jenom jmenovala?

Byla to krásná holka, pěkně rostlá, jasně rezavé vlasy a trochu podivné jméno, staromódní. Jak to jen bylo? Arabella? Ne, Arabella ne. Ale na Ara-to určitě začínalo. Araminty? Ano! Jmenovala se Araminty. A navíc se s ní

115$

Konrád Kreuger do roka oženil a odvezl si ji do Dallasu, kde se narodil.

Anna si sedla na postel a z nočního stolku zvedla telefonní seznam.

Kreuger, Konrád P., MUDr.

Jo, to je určitě Konrád. Vždycky tvrdil, že z něj bude doktor. V seznamu bylo číslo domů i do ordinace.

Má mu zavolat?

A proč ne?

Podívala se na hodinky, bylo pět dvacet. Zvedla sluchátko a vytočila číslo jeho ordinace.

„Ordinace dr. Kreugera,“ ozval se dívčí hlas.

„Dobrý den,“ řekla Anna, „je tam dr. Kreuger?“

„Pan doktor má právě pacienta. Kdo volá, prosím?“

„Mohla byste mu prosím říct, že volala Anna Greenwoodová.“

„Pardon. Kdo?“

„Anna Greenwoodová.“

„Ano. Paní Greenwoodová, chcete se objednat?“

„Ne, děkuji.“

„Můžu pro Vás ještě něco udělat?“

Anna jí řekla název hotelu a poprosila ji, aby ho předala dr. Kreugerovi.

„Ano, jistě.“ odpověděla sekretářka. „Nashledanou, paní Greenwoodová.“

„Nashledanou.“ Anna si nebyla jistá, jestli si dr. Konrád P. Kreuger bude i po těch letech pamatovat její jméno. Myslela, že bude. Lehla si znovu na postel a snažila se vybavit si Konrádovu podobu. Byl výjimečně pohledný, vysoký, útlý, měl velká ramena, téměř úplně černé vlasy a nádherný obličej… obličej s rysy jako mívají řečtí hrdinové, třeba Perseus nebo Odysseus. Nejdůležitější ale bylo, jaký to byl jemný chlapec. Vážný, slušný, tichý, milý chlapec. Nikdy ji moc nelíbal - jen, když se večer loučili. A nikdy ji nemuckal, jak to tehdy dělali všichni. Když ji v sobotu po kině přivezl domů, zaparkoval starý buick

116$

před jejich domem a pak spolu seděli v autě a mluvili a mluvili o budoucnosti, jeho, její, o tom, jak se vrátí do Dallasu a stane se uznávaným lékařem. Jeho odmítavý přístup k mazlení a všem těm nesmyslům, které s tím souvisejí, jí ještě dnes imponoval. Respektuje mě, říkala si tehdy. Miluje mě. A v tom asi měla pravdu. Ať je to, jak chce, choval se k ní vždycky mile, byl to velmi hodný mladý muž. Kdyby nebyl Ed Cooper ještě mnohem milejší a mnohem hodnější mladý muž, určitě by si byla vzala Konráda Kreugera.

Zazvonil telefon. Anna ho zvedla: „Ano, haló?“

„Anna Greenwoodová?“

„Konrád Kreuger!“

„Moje milá Anna! To je ale překvapení. No to mě podrž. Po všech těch letech.“

„No jo, je to doba, viď?“

„Je to hrozně dlouho. Ale hlas máš úplně stejný.“

„Ty taky.“

„A co děláš v krásném Dallasu? Na jak dlouho jsi tady?“

„Zítra odjíždím. Doufám, že ti nevadí, že jsem zavolala.“

„Ale vůbec ne! Moc mě to potěšilo. Jak se máš?“

„Ale jo. Už je to dobré. Trochu jsem to nezvládala, když Ed umřel…“

„Cože?“

„Zemřel při autonehodě, před dvěma a půl lety.“

„Ale Anno, to mě moc mrzí. To je strašné. Já… nevím, co říct…“

„Nemusíš nic říkat.“

„A teď, už je to lepší?“

„Ano, mám se dobře. Dřu jako kůň.“

„Tak se na to musí…“

„A jak se má… jak se daří Araminty?“

„Má se dobře.“

„Máte nějaké děti?“

„Jedno,“ odpověděl, „kluka. A co ty?“

„Já mám tři. Dvě holky a kluka.“

117$

„No, to je teda věc. Poslyš…“

„Ano?“

„Co kdybych za tebou přišel do hotelu a pozval tě na skleničku? Udělalo by mi to radost. Vsadím se, že vypadáš pořád úplně stejně.“

„Zestárla jsem, Konráde.“

„Nevymýšlej si.“

„A taky se cítím stará.“

„Chceš dobrého lékaře?“

„Ano. Tedy ne. Samozřejmě, že ne. Už žádné další doktory. Potřebuju jen… no, tedy…“

„Ano?“

„Tohle město mi nahání hrůzu, Konráde. Myslím, že potřebuju kamaráda. Víc nic.“

„Tak to jsi na správné adrese. Čeká mě ještě jeden pacient a pak už mám volno. Sejdeme se dole v baru, nepamatuju si, jak se to tam jmenuje, v šest, jo? To znamená za půl hodiny. Hodí se ti to?“

„Ano,“ odpověděla. „Jasně. A … moc děkuju, Konráde.“ Pověsila sluchátko, vstala z postele a začala se oblékat.

Byla trochu neklidná. Od Edovy smrti nešla s žádným mužem sama na skleničku. Dr. Jacobs bude mít radost, až mu o tom bude po návratu vyprávět. Nebude ji přehnaně chválit, ale určitě bude mít radost. Řekne, že to je krok správným směrem, nový začátek. Ještě pořád k němu pravidelně docházela a teď, když na tom byla o tolik lépe než dřív, přestaly jeho narážky být tak nenápadné jako dřív. Už několikrát jí řekl, že její deprese a sebevražedné úmysly neustanou, dokud skutečně fyzicky Eda někým „nenahradí.“

„Ale nahradit milovaného člověka jen tak pro zábavu, to přeci nejde,“ řekla mu Anna posledně, když s tím zase začal. „Pane doktore, třeba když minulý měsíc paní Crummlin-Brownové umřel papoušek - papoušek, chápete, ne manžel - byla z toho tak zničená, že se zapřísáhla, že si už nikdy jiného ptáka nepořídí!“

118$

„Paní Cooperová,“ odtušil dr. Jacobs, „lidi obvykle se svými papoušky neudržují intimní poměr.“

„No, to je pravda…“

„A proto je nemusíme nahrazovat. Když ale ženě zemře manžel a když je vdova zdravá, aktivní žena, zpravidla si, pokud může, do tří let obstará náhradu. A naopak.“

Sex. Tenhle doktor nikdy na nic jiného nemyslel. Sex mu lezl na mozek.

Než se Anna oblékla a výtahem sjela do přízemí, bylo už skoro čtvrt na sedm. Jakmile vešla do baru, u jednoho ze stolků se postavil nějaký muž. Byl to Konrád. Asi se díval na dveře. Šel jí naproti a nervózně se usmíval. Anna se také usmívala. Jak to tak lidé dělávají.

„To se podívejme,“ řekl. „To je ale překvapení.“ A Anna, která očekávala obvyklý letmý polibek na tvář, k němu zvedla obličej a dál se usmívala. Ale zapomněla, že Konrád vždycky byl hrozně formální. Jen ji vzal za ruku a potřásl jí, jedinkrát. „To je ale překvapení,“ opakoval, „pojď, posaď se.“

Bar vypadal jako každý druhý hotelový bar. Osvětlovala ho tlumená světla a po celé ploše byly rozestavěné malé stolky. Na každém z nich byl talířek s praženými arašídami a podél zdí stály kožené sedačky. Číšníci byli vystrojení v bílých fracích a hnědých kalhotách. Konrád ji odvedl ke stolku v rohu a posadili se proti sobě. Číšník nad nimi stál téměř okamžitě.

„Co si dáš?“ zeptal se Konrád.

„Třeba martini?“

„Jistě. S vodkou?“

„Ne s ginem, prosím.“

„Jednou martini s ginem,“ objednal. „Ne, vlastně dvakrát. Nikdy jsem moc nepil, jak si možná pamatuješ, ale dnešní den musíme oslavit.“

Číšník odešel. Konrád se zaklonil a pozorně si ji prohlížel. „Vypadáš dobře,“ řekl.

„Ty vypadáš dobře.“ A byla to pravda. Bylo až s podivem,

119$

jak málo za těch dvacet pět let zestárl. Byl přesně tak štíhlý a pohledný jako dřív, možná dokonce ještě víc. Ještě pořád měl černé vlasy, jasný pohled a nikdo by mu nehádal víc než nějakých třicet let.

„Ty přeci jsi starší než já, ne?“ zeptal se jí.

„Co tím chceš říct?“ zasmála se. „Ano, Konráde, jsem přesně o rok starší než ty. Je mi čtyřicet dva.“

„To jsem si myslel.“ Ještě pořád zkoumal její obličej, očima ohledával ramena, krk, tvář. Anna cítila, že rudne.

„Je z tebe veleúspěšný lékař?“ zeptala se. „Nejlepší ve městě?“

Naklonil hlavu, úplně na stranu, takže se uchem skoro dotýkal ramene. Tenhle jeho zvyk se Anně vždycky líbil.

„Úspěšný? Ve velkém městě dneska může být úspěšný každý, totiž, po finanční stránce. Ale to, jestli jsem ve svém oboru naprostá špička, to je jiná věc. V to můžu jen doufat a modlit se za to.“

Přinesli jim drink a Konrád zvedl svou sklenku se slovy: „Vítej v Dallasu. Jsem tak rád, že jsi mi zavolala. Tak rád tě zase vidím.“

„Já tebe taky,“ odpověděla a myslela to upřímně.

Podíval se na její sklenku. Prvním lokem ji zpoloviny vyprázdnila.

„Máš radši gin než vodku?“ zeptal se.

„Ano, mám.“

„Měla bys to přehodnotit.“

„Proč?“

„Gin pro ženy není zdravý.“

„Ne?“

„Škodí jim.“

„Ale mužům určitě škodí úplně stejně, ne?“ řekla.

„Ne tak docela. Mužům škodí mnohem míň než ženám.“

„A jak ženám škodí?“

„Prostě jim škodí,“ řekl. „Je to dané jejich tělesnou stavbou. A co vlastně děláš, Anno? A co tě přivádí až do Dallasu? Vyprávěj mi o sobě.“

120$

„Jak ženám gin škodí?“ zeptala se ho s úsměvem.

Taky se na ni usmál a zavrtěl hlavou, ale neodpověděl.

„Řekni mi to,“ odtušila.

„Nechrne toho.“

„Nemůžeš přece něco nakousnout a pak to nedopovědět,“ řekla, „to není spravedlivé.“

Po chvilce odpověděl: „Jestli to opravdu chceš vědět, tak gin obsahuje určité množství oleje z jalovčinek. Dochucuje se tím.“

„A ten olej má nějaké neblahé účinky, nebo co?“

„Velmi neblahé.“

„Ale jaké přesná?“

„Hrozné.“

„Konráde, nestyď se. Už jsem velká.“

Byl to ten starý Konrád, pomyslela si, ale přece trochu jiný, stejně ostýchavý, svědomitý a plachý jako dřív. Proto ho měla ráda. „Pokud si tím pitím nějak vážně kazím zdraví,“ řekla, „bylo by od tebe velmi kruté, kdybys mi to neřekl.“

Palcem a ukazováčkem pravé ruky si jemně stiskl boltec levého ucha a řekl: „Abych řekl pravdu, Anno, jalovcový olej působí zánětlivě na dělohu.“

„Ale no tak.“

„Nedělám si legraci.“

„Jasně, gin je přece zkáza matek, ne?“ řekla Anna. „To jsou babské řeči.“

„Obávám se, že nejsou.“

„Máš ale na mysli těhotné ženy, ne?“

„Ne, mluvím o ženách obecně.“ Už se neusmíval, mluvil naprosto vážně. Zdálo se, že mu záleží na jejím zdraví.

„Na co se specializuješ?“ zeptala se. „Jakou máš odbornost? To jsi mi ještě neřekl.“

„Jsem gynekolog a porodník.“

„Aha!“

„Piješ gin už dlouho?“

„No, nějakých dvacet let,“ odpověděla.

121$

„A hodně?“

„Proboha, Konráde, přestaň se starat o moje vnitřnosti. Dala bych si ještě jedno martini, prosím.“

„Ano, jistě.“

Přivolal číšníka a objednal martini s vodkou.

„Ne,“ zaprotestovala Anna, „s ginem.“

Povzdychl, zavrtěl hlavou a řekl: „Dneska už svého doktora nikdo neposlouchá.“

„Ale ty nejsi můj doktor.“

„To nejsem,“ řekl, „ale jsem tvůj kamarád.“

„Řekni mi něco o své ženě,“ odpověděla Anna, „je pořád taková krasavice?“

Chviličku mlčel a pak řekl: „Vlastně jsme se rozvedli.“

„Ale ne.“

„Manželství nám vydrželo celé dva roky a i ty dva roky byly utrpení.“

Annu to z nějakého důvodu naprosto zaskočilo. „Ale ona byla tak krásná. Co se stalo?“

„Všechno. Bylo to celé špatně.“

„A dítě?“

„Dostala ho matka. Tak je to vždycky,“ řekl trpce.

„Odjela s ním zpátky do New Yorku. Jezdí za mnou jednou ročně, v létě. Studuje na Princetonu.“

„A jaký je?“

„Je to skvělý chlapec,“ odpověděl Konrád, „ale skoro ho neznám. Moc veselé to není.“

„A ty, oženil ses potom znovu?“

„Ne. Ale dost řečí o mně. Chci slyšet o tobě.“

Pomaličku, jemně ji přiměl vyprávět o jejím zdraví a o tom strašlivém období po Edově smrti. Uvědomila si, že jí nevadí mu o tom vyprávět a pověděla mu více méně všechno.

„A proč si ten tvůj doktor myslí, že ještě nejsi úplně zdravá?“ zeptal se. „Mně nijak sebevražedná nepřipadáš.“

„Taky nejspíš nejsem. Jenom někdy, a pozor je to jenom dost zřídka, když začnu být hrozně smutná, mám na—

122$

jednou dojem, že by stačilo strašně málo, a nezvládla bych to.“

„Jak nezvládla?“

„Pomalu směřuju ke skříňce v koupelně.“

„Co máš ve skříňce v koupelně?“

„Nic moc. Jen to, co všechny ženy potřebují, aby si oholily nohy.“

„Aha.“ Konrád se na ni dlouze podíval a pak se zeptal:

„Cítila ses tak dneska, když jsi mi zavolala?“

„Ne tak docela. Ale vzpomínala jsem na Eda a to bývá nebezpečně.“

„Jsem rád, že jsi zavolala.“

„Já taky,“ řekla.

Už pomalu dopíjela svoje druhé martini. On změnil téma a začal vyprávět o svojí práci. Moc ho neposlouchala, ale soustředěně si ho prohlížela. Byl zatraceně pohledný, člověk si ho nemohl neprohlížet. Vložila si mezi rty cigaretu a nabídla krabičku Konrádovi.

„Ne, děkuju. Nekouřím.“ Zvedl ze stolu krabičku zápalek a zapálil jí, pak sirku sfoukl a zeptal se: „To jsou mentolové cigarety?“

„Ano, mentolové.“

Zhluboka si potáhla a pomalu dým vyfoukla vzhůru. „No tak mi pověz, jak se mi z nich celé rozmnožovací ústrojí vysuší a scvrkne.“

Zasmál se a zavrtěl hlavou.

„Tak proč ses ptal?“

„Jen jsem zvědavý. To je všechno.“

„Lžeš. Poznám to na tobě. Chtěl jsi mi vylíčit statistiky o rakovině plic u těžkých kuřáků.“

„Rakovina plic nemá s mentolem nic společného,“ řekl, usmál se na ni a maličko upil ze svého prvního martini, kterého se až dosud téměř nedotkl. Opatrně položil sklenku zpátky na stůl. „Ještě pořád jsi mi nic neřekla o své práci,“ pokračoval, „ani nevím, proč jsi přijela do Dallasu.“

123$

„Nejdřív mi řekni něco o mentolu. Pokud je to jen z poloviny tak hrozné jako šťáva z jalovčinek, měla bych se o tom dozvědět co nejrychleji.“

Zasmál se a zavrtěl hlavou.

„Prosím.“

„Ne, madam.“

„Konráde, zkrátka nemůžeš jen tak něco nakousnout a pak to nedoříct. Navíc tohle je už podruhé za pět minut.“

„Nechci tě nudit lékařskými řečmi.“

„Nenudíš mě. Mě to ohromně zajímá. No tak! Pověz mi to! Nebuď zlomyslný.“

Bylo příjemné tu jen tak sedět, trochu v náladě ze dvou martini, a nezávazně se bavit s tímto elegantním mužem, s tímto tichým, klidným a taktním mužem. Nebyl vyhýbavý. Ani zdaleka. Choval se, jak mu bylo přirozené, byl zkrátka pečlivý.

„Je to něco hnusného?“

„Tak bych to neřekl.“

„Tak už mi to pověz.“

Zvedl krabičku cigaret, která ležela před ní na stole, a přečetl si, co na ní bylo napsáno. „V zásadě je to takhle,“ řekl, „když vdechneš mentol, dostane se ti do krevního oběhu. A to, Anno, není dobré. Mentol na člověka působí tak, že určitým způsobem ovlivňuje centrální nervový systém. Někteří lékaři ho ještě dnes předepisují.“

„To vím,“ podotkla, „kapky do nosu a inhalace.“

„Ano, někdy se užívá i takhle. Ale víš, k čemu dalšímu se užívá?“

„Můžeš si ho vmasírovat do kůže, když jsi nastydlý.“

„To sice můžeš, když se ti chce, ale k ničemu to není.“

„Dává se taky do mastičky na rozpraskané rty.“

„To si pleteš si kafrem.“

„No jo.“

Cekal, jestli si vzpomene ještě na něco.

„Tak už mi to řekni.“

„Možná tě to trochu překvapí.“

124$

„Klidně se nechám překvapit.“

„Mentol,“ řekl Konrád, „je dobře známé antiafrodisiakum.“

„Cože?“

„Potlačuje sexuální touhu.“

„Tak tohle sis vymyslel, ne?“

„Přísahám, že to je pravda.“

„A kdo ho k tomu používá?“

„Dneska už jen hrstka lidí. Má příliš silnou chuť. Ledek se pro ten účel hodí mnohem víc.“

„Ano, ano, o ledku jsem to věděla.“

„A co o něm víš?“

„Dává se vězňům,“ řekla Anna, „každý den jim ho přidávají do jídla, aby nebyli divocí.“

„Přidává se i do cigaret,“ poznamenal Konrád.

„Do vězeňských cigaret?“

„Ne, do všech cigaret.“

„Nesmysl.“

„Nesmysl? Myslíš?“

„Ale jistě.“

„Proč myslíš?“

„Na to by přece nikdo nepřistoupil,“ odpověděla.

„Rakovina jim nevadí.“

„Ale Konráde, to je něco úplně jiného. Jak víš, že se do cigaret přidává ledek?“

„To ses nikdy nedivila,“ ptal se, „čím to je, že cigareta, kterou si odložíš do popelníku, dál hoří? Tabák sám nehoří. To ti poví každý, kdo kouří dýmku.“

„Dávají do nich nějaké chemické přísady,“ řekla.

„Přesně: ledek.“

„A ledek je hořlavý?“

„To víš, že jo. Dřív se používal jako jedna z hlavních přísad střelného prachu. A taky jako rozbuška. Velmi spolehlivá rozbuška. Není ta tvoje cigareta prvotřídní pomalu hořící rozbuška?“

Anna pohlédla na svou cigaretu. Ačkoli si z ní už pár

125$

minut nepotáhla, pořád doutnala a z jejího konce se linul modravý dým, který ve spirále stoupal vzhůru.

„Takže v nich je mentol i ledek?“ zeptala se.

„Přesně tak.“

„A mentol i ledek tlumí sexuální touhu?“

„Ano. Dostáváš dvojitou dávku.“

„To je blbost, Konráde. Je to tak málo, že to nemůže nic znamenat.“

Usmál se, ale neodpověděl.

„To by neutlumilo ani švába,“ dodala.

„To si myslíš ty, Anno. Kolik jich za den vykouříš?“

„Asi třicet“

„No, nejspíš mi do toho nic není,“ odmlčel se a pak dodal, „ale pro nás pro oba by dneska bylo lepší, kdyby mi do toho něco bylo.“

„Cože?“

„Kdyby se mě to týkalo.“

„Co tím, proboha, chceš říct, Konráde?“

„Chci tím říct, že kdyby ses před lety zničehonic nerozhodla mi dát kopačky, ani jeden z nás by nemusel tak trpět. Ještě dneska by z nás byli spokojení manželé.“

Najednou se tvářil podivně napjatě.

„Já jsem ti dala kopačky?“

„Byl to pro mě tehdy šok.“

„Ale lidi se v tomhle věku přece pořád rozcházejí, ne?“

„Já s tím žádné zkušenosti nemám,“ řekl Konrád.

„Přeci mi to ještě dneska nemáš za zlé, že ne?“

„Jestli ti to nemám za zlé!“ zvolal. „Proboha, Anno, dítě může někomu mít za zlé, že mu sebral hračku. Já jsem přišel o manželku!“

Zírala na něj a nedostala ze sebe ani slovo.

„Pověz mi,“ pokračoval, „to jsi vůbec netušila, jak jsem to tehdy prožíval?“

„Ale Konráde, byli jsme tak mladí.“

„Zdrtilo mě to. Úplně mě to zničilo.“

„Ale jak to…“

126$

„Jak to?“

„Když tě to tak ranilo, jak to, že ses téměř okamžitě, po pár týdnech, zasnoubil s někým jiným?“

„To jsi nikdy neslyšela o obranné reakci?“

Přikývla a zděšeně si ho prohlížela.

„Byl jsem do tebe bláznivě zamilovaný, Anno.“

Neodpovídala.

„Promiň,“ řekl, „to byl přihlouplý výstup. Promiň mi to, prosím.“

Následovalo dlouhé ticho.

Konrád se uvelebil v křesle a pozoroval ji. Ona si z krabičky vzala další cigaretu a zapálila si. Sfoukla zápalku a položila ji opatrně do popelníku. Když znovu zvedla oči, ještě ji sledoval. V jeho pohledu bylo něco odhodlaného, vzdáleného.

„Na co myslíš?“ zeptala se.

Neodpověděl.

„Konráde, ještě mě nenávidíš za to, co jsem ti tehdy udělala?“

„Jestli tě nenávidím?“

„Ano. Mám dojem, že mě nenávidíš. Jsem si jistá, že mě i po všech těch letech nenávidíš.“

„Podívej se,“ řekl.

„Co je, Konráde?“

Přisunul si křeslo blíž ke stolku a předklonil se. „Napadlo tě někdy…“

Zmlkl.

Čekala.

Najednou vypadal tak vážně, že se mimoděk také naklonila dopředu.

„Co jestli mě napadlo?“

„To, že jsme… ty a já… že mezi námi… je něco nedořešeného?“

Zírala na něj.

On se na ni taky díval, oči mu svítily jako hvězdy. „Prosím tě, neurážej se.“

127$

„Nemám se urážet?“

„Vypadáš, jako bych tě právě požádal, abys se mnou skočila z okna.“

Bar teď byl plný lidí a byl tu hluk jako na nějakém večírku. Člověk musel křičet, aby byl slyšet.

Konrád se na ni pořád jaksi netrpělivě díval.

„Dám si další martini,“ řekla.

Jestli to potřebuješ.“

„Ano, potřebuju,“ odpověděla.

Za celý svůj život se milovala s jediným mužem - se svým manželem Edem.

A pokaždé to bylo skvělé.

Kolikrát to bylo? Třeba třitisícekrát?

Možná, že i víckrát. Pravděpodobně mnohem víckrát. Copak to někdo počítal?

Dejme tomu, že to bylo přesně tři tisíce šest set osmdesátkrát (protože při počítání se musí vycházet z přesných údajů)…

… a vezměme v úvahu, že to pokaždé bylo projevem čistého, vášnivého a autentického milování mezi tím samým mužem a tou samou ženou…

… jak tedy, proboha, může úplně nový člověk, nemilovaný cizinec, doufat, že se jen tak zničehonic objeví a že to s ním, po tří tisíc šest set osmdesáté prvé, bude alespoň částečně ono?

Vždyť by to bylo, jakoby vstupoval na cizí území.

Všechny vzpomínky by se jí v tu chvíli vybavily. Vždyť by se těmi vzpomínkami zadusila.

Přesně stejné téma před několika měsíci probírala s dr. Jacobsem během jednoho sezení. Dr. Jacobs tehdy řekl: „Žádné vzpomínky vás, milá paní Cooperová, dusit nebudou. Byl bych moc rád, kdybyste mi to konečně uvěřila. V tu chvíli pro vás bude existovat jenom přítomnost.“

„Ale jak se dostanu až tak daleko?“ ptala se tenkrát. „Jak mám v sobě najít dost odvahy a chladnokrevně jít do ložnice a svléknout se před cizím, neznámým mužem?“

128$

„Chladnokrevně!“ zvolal, „ proboha, milá paní. Krev se ve vás bude vařit!“ A později dodal: „Věřte mi, paní Cooperová, když vám říkám, že každá žena, která se musí po více než dvaceti letech pohlavního života, a pokud jsem to správně pochopil, neobvykle aktivního pohlavního života, tedy každá taková žena, která se musí souložení vzdát, začne trpět vážnými psychologickými poruchami, dokud se věci nevrátí do vyjetých kolejí. Vy se teď cítíte mnohem lépe, to dobře vím, ale musím vás upozornit, že ještě nejste ani zdaleka v normálu…“

Anna se Konráda zeptala: „Není tenhle návrh náhodou součástí terapie?“

„Cože?“

„Není to terapeutický návrh?“

„Co tím, prosím tě, myslíš?“

„Zní to úplně jako finta, kterou mohl vymyslet můj dr. Jacobs.“

„Poslyš,“ řekl, natáhl se přes stůl a zlehka se prstem dotkl její levé ruky. „Když jsem tě znal před lety, byl jsem příliš mladý a nervózní na to, abych ti udělal takový návrh, ať jsem chtěl sebevíc. Tehdy jsem si myslel, že není kam spěchat. Myslel jsem, že máme celý život před sebou. Nemohl jsem přece vědět, že mě takhle odepíšeš.“

Přinesli jí martini. Zvedla skleničku a rychle se napila. Věděla přesně, jak na ni bude účinkovat. Dá jí křídla. Třetí martini na ni pokaždé působilo stejně. Jakmile ho vypila, vždycky se po několika vteřinách vznesla a beztížně plula po pokoji jako nějaký obláček.

Seděla a v rukou svírala sklenici, jako by to byla svátost. Znovu se napila. Ve sklenici už toho moc nezbývalo. Nad jejím okrajem viděla, že ji Konrád nesouhlasně sleduje, jak pije. Vyslala k němu okouzlující úsměv.

„Nejsi přece proti užívání anestetik před začátkem operace, ne?“ zeptala se.

„Takhle nemluv.“

„Začínám se vznášet.“

129$

„To vidím taky,“ odpověděl, „nestačí to už?“

„Co jsi říkal?“

„Ptal jsem se, jestli ti to už nestačilo?“

„Mám ti říct proč ne?“

„Ne.“ Udělal drobný pohyb rukou, jako by jí chtěl sklenku sebrat, ona ji tedy rychle přiložila ke rtům a obrátila dnem vzhůru. Nechala ji tak pár chvil, aby vytekla i poslední kapka. Když se na něj znovu podívala, pokládal právě číšníkovi na tácek desetidolarovou bankovku a číšník říkal: „Děkuji vám, pane. Mnohokrát děkuji.“ A pak najednou plula místností a vstupní halou hotelu a Konrádova ruka, která ji lehce svírala pod loktem, ji směřovala k výtahům. Vznesli se do dvaadvacátého podlaží a znovu pluli chodbou ke dveřím jejího pokoje. Vytáhla klíč z kabelky, odemkla dveře a vplula dovnitř. Konrád ji následoval a zavřel za sebou. A pak ji chytil svými mohutnými pažemi a s velkou vervou ji začal líbat.

Dovolila mu to.

Líbal ji na ústa a tváře a krk a mezi polibky se zhluboka nadechoval. Anna měla otevřené oči a sledovala ho podivně nezaujatě. To, co viděla, jí vzdáleně připomínalo rozmazaný pohled velmi zblízka do tváře zubaře, který zrovna člověku spravuje zub nahoře a hodně vzadu.

Konrád jí zničehonic strčil jazyk do ucha. Účinek byl elektrizující. Jako by někdo zastrčil nabitý dvou set voltový drát do prázdné zástrčky, všechna světla se rozsvítila a všechny kosti roztály, vroucí krev se jí rozlila v žilách a Annu rozechvěl šílený výbuch. Byl to ten druh nádherného, roztouženého, bezstarostného, palčivého šílenství, který v ní za starých časů tak často vyvolával Ed pouhým dotykem dlaně tady a tam. Objala prudce Konráda kolem krku a začala mu polibek vracet mnohem náruživěji, než on před tím líbal ji. A ačkoli na ni nejdřív koukal, jako by ho chtěla zaživa spolknout, rychle se vzpamatoval.

Anna netušila, jak dlouho takhle stáli v objetí a s takovou naléhavostí se líbali, ale muselo to být dost dlouho.

130$

Zaplavila ji vlna radosti, vlna… vlna důvěry, taková vlna důvěry v sebe samu, že by ze sebe nejradši strhala oblečení a předvedla Konrádovi divoký taneček přímo tady v hotelovém pokoji. Ale nic tak bláznivého neudělala. Prostě jen doplula na kraj postele a tam se posadila, aby popadla dech. Konrád si rychle sedl vedle ní. Položila si hlavu na jeho hruď a tiše tam zářila, zatímco ji něžně hladil po vlasech. Pak mu rozepnula knoflík u košile, vsunula pod ni ruku a položila mu ji na prsa. Skrze žebra cítila, jak mu tluče srdce.

„Co to vidím?“ ozval se Konrád.

„Co vidíš, miláčku?“

„Tady na temeni. Měla by ses na to podívat, Anno.“

„Ty se mi na to podívej, kocourku.“

„Vážně,“ řekl, „víš, jak to vypadá? Vypadá to trochu jako začínající androgenní alopecie.“

„Fajn.“

„Ne, to není fajn. Je to vlastně zánět vlasových míšků a způsobuje to plešatění. U žen v pokročilém věku to není neobvyklé.“

„Konráde, mlč už,“ řekla a políbila ho na krk. „Já mám nádherné vlasy.“

Posadila se a stáhla mu sako. Pak mu rozvázala kravatu a hodila ji na zem.

„Vzadu na šatech mám háček. Můžeš mi ho rozdělat?“

Konrád rozepnul háček, pak zip a potom jí pomohl z šatů. Pod nimi měla docela pěknou bledě modrou spodničku. Konrád na sobě měl jednoduchou bílou košili, jakou nosí lékaři často. Teď ale byla košile u krku rozepnutá a to mu moc slušelo. Po obou stranách krku se mu táhly brázdy svalů, které se mu pod kůží napínaly, když otočil hlavou. Byl to ten nejkrásnější krk, jaký kdy Anna viděla.

„Budeme postupovat hodně pomalu,“ řekla, „až se nám z toho napětím zatočí hlava.“

Očima jí na chvíli spočinul na tváři, pak pohledem

131$

přejel celé její tělo od hlavy až k patě a ona viděla, jak se usmívá.

„Pojď, budeme strašně styloví a marniví… objednáme si láhev šampaňského? Můžu ho objednat do pokoje, a až ho přinesou, můžeš se schovat třeba v koupelně.“

„Ne,“ odpověděl, „ty už jsi pila dost. Postav se prosím.“

Cosi v jeho hlasu ji donutilo hned vstát.

„Pojď sem.“

Postoupila k němu. Ještě pořád seděl na posteli a teď, aniž by vstal, k ní natáhl ruce a začal svlékat, co zbývalo z jejího oblečení. Svlékal ji pomalu a promyšleně. V obličeji náhle pobledl.

„Ach, miláčku, to je skvělé“ zvolala, „ tobě tady… tobě z uší rostou chlupy! Víš, co to znamená? To je neklamná známka obrovské potence.“ Sklonila se a políbila ho na ucho. On ji dál svlékal, podprsenku, boty, podvazkový pás, spodní kalhotky a nakonec punčochy, které upustil na podlahu. Když ji zbavil posledního kusu oblečení, otočil se. Otočil se k ní zády, jako by neexistovala, a začal se svlékat.

Bylo zvláštní stát tak blízko něj jen tak nahá, aniž by se na ni byť jen na okamžik podíval. Ale možná to takhle muži dělávají. Možná byl Ed výjimka. Co o tom může ona vědět? Konrád si nejdřív svlékl bílou košili, když ji velmi pečlivě složil, postavil se, odnesl ji k jedné z židlí a přehodil ji přes opěradlo. To samé udělal s nátělníkem. Pak se znovu posadil na okraj postele a začal se zouvat. Anna tam stála bez hnutí a sledovala ho. Jeho náhlá změna nálady, jeho mlčení, jeho podivná urputnost, to vše jí trochu nahánělo hrůzu. Ale zároveň ji to vzrušovalo. Jeho pohyby byly tajemné, téměř hrozivé, jako by byl nějaké nádherné zvíře, které se pomaličku blíží ke svojí kořisti. Jako pohyby geparda.

Hypnotizoval ji. Sledovala jeho prsty, prsty chirurga, jak rozvazovaly a vytahovaly tkaničku levé boty, jak botu stáhly z nohy a úhledně ji z poloviny zasunuly pod postel.

132$

Potom přišla na řadu pravá bota. Pak levá a pravá ponožka; obě byly složeny a s maximální přesností položeny přes špičky bot. Nakonec se prsty přemístily nahoru na kalhoty, kde rozepnuly knoflík a začaly rozepínat zip. Když byly kalhoty svlečené, byly složeny podél puku a přeneseny k židli. Potom následovaly spodky.

Konrád, nyní nahý, se pomalu vrátil ke kraji postele a posadil se. A pak, konečně, otočil hlavu a všiml si jí. Stála a čekala… a třásla se. Beze spěchu ji přejel pohledem. Potom najednou vystřelil ruku, chytil ji za zápěstí, velkou silou ji přitáhl a položil na postel.

Úleva byla obrovská. Anna ho objala kolem krku a přitiskla se k němu pevně, ach, přepevně, ze strachu, aby nikam nezmizel. Smrtelně se bála, že odejde a už se nevrátí. A tak tam spolu leželi, ona ho svírala, jako by byl to poslední, k čemu se na světě může upnout, a on, podivně tichý, pozorný, soustředěný, pomalu vyklouzl z jejího sevření a začal se jí dotýkat těmi svými prsty, těmi svými prsty chirurga. A jí se znovu zmocnila vlna slastného šílenství.

To, co jí v několika následujících chvílích dělal, bylo zároveň strašné i nádherné. Věděla, že ji jen připravuje, že si ji chce přichystat, nebo, jak se říká v nemocnici, že probíhá příprava na samotnou operaci, ale, Bože svatý, v životě nic ani vzdáleně tak slastného nezažila. A bylo to velmi rychlé, protože za chvilku, která podle ní nemohla trvat déle než několik vteřin, se dostala do těch trýznivých míst, odkud nevede cesta zpátky, kde se celý pokoj smrskne v jeden jediný oslepující záblesk, který vybuchne a každý další dotyk člověka roztrhá na kousky. V tu chvíli, v jediném nenasytném oblouku, nadzvedl Konrád svoje tělo a položil se na ni, aby dokončil poslední dějství.

Anna cítila, jak se její slast natahuje, jako když se ven z těla vytahuje dlouhý živý nerv, dlouhý drát elektrického ohně, a volala na Konráda, ať pokračuje dál a dál a dál, a jak křičela, uprostřed toho všeho nad sebou slyšela jiný

133$

hlas, který sílil a sílil a byl stále neodbytnější a domáhal se její pozornosti:

„Říkám, chráníš se nějak?“ chtěl vědět hlas.

„Ach, miláčku, cože?“

„Ptám se tě poněkolikáté. Chráníš se nějak?“

„Cože, já?“

„Něco tam máš. Jako pesar nebo něco takového.“

„Ale samozřejmě, že ne, miláčku. Je to tak nádherné. Mlč už, prosím.“

„Anno, není to jenom nádherné.“

Jako na obrazovce se pokoj náhle zostřil. V popředí byl Konrádův obličej. Visel nad ní na nahých ramenou. Očima se provrtával do jejích očí. Rty ještě hovořily.

„Pokud už se chceš nějak chránit, tak se proboha aspoň nauč, jak tu věc správně aplikovat. Není nic horšího než neopatrné zacházení. Pesar se musí umístit přesně proti děložnímu hrdlu.“

„Ale já nic nemám!“

„Ne? Ale stejně tam něco překáží.“

Teď už se s ní nerozplýval jenom pokoj, ale celý svět.

„Je mi špatně,“ řekla.

„Prosím?“

„Chce se mi zvracet.“

„Ale Anno, nechovej se jako dítě.“

„Byla bych ráda, kdybys odešel, Konráde. Prosím, teď hned.“

„O čem to ksakru mluvíš?“

„Jdi pryč!“

„Nebuď směšná. Jo, dobře, omlouvám se, že jsem vůbec něco říkal. Zapomeň na to.“

„Vypadni!“ vykřikla. „Vypadni! Vypadni! Vypadni!“

Snažila se ho odstrčit, ale byl tak velký a silný, zalehl ji.

„Uklidni se,“ poručil, „dýchej. Nemůžeš si všechno tak rychle, zničehonic, rozmyslet. A proboha tě prosím, nezačínej plakat.“

„Dej mi pokoj, Konráde, moc tě prosím.“

134$

Vypadalo to, jako by se jí chytal vším, co měl, svíral ji pažemi, lokty, dlaněmi, prsty, stehny, koleny, kotníky a chodidly. Vypadal jako ropucha, jak tu tak na ní visel. Přesně jako obrovská ropucha, která tiskne a svírá a nechce pustit. Jednou takovou ropuchu viděla. Pářila se se žábou na kameni u potoka; seděla bez hnutí, odporná, v očích měla zlověstný žlutý záblesk, svírala žábu svými předními tlapami a nechtěla ji pustit…

„Anno, přestaň se se mnou prát. Chováš se jako hysterické dítě. Panebože, ženská, co to do tebe vjelo?“

„Bolí to!“ vykřikla.

„Bolí to?“

„Strašně mě to bolí!“

Tohle mu řekla, aby ho setřásla.

„Víš, proč to bolí?“ zeptal se jí.

„Konráde, prosím!“

„Počkej přece chvilku. Vysvětlím ti to…“

„Ne,“ volala, „už mám toho vysvětlování po krk!“

„Ale, ale, milá Anno…“

„Ne,“ zoufale se ho snažila setřást, ale ještě pořád na ní ležel.

„Bolí to proto,“ pokračoval, „že nevytváříš žádný maz. Tvoje sliznice je skoro suchá…“

„Dost!“

„Říká se tomu poševní atrofie. Přichází to s věkem. Proto se tomu taky říká senilní vaginitida. Nedá se s tím moc dělat…“

V tu chvíli začala křičet. Nekřičela moc hlasitě, ale přesto křičela, vyrážela strašlivé výkřiky plné hrozné bolesti, a když to Konrád chvilku poslouchal, jediným plavným pohybem se z ní zvedl a oběma rukama ji odsunul na stranu. Odsunul ji takovou silou, že spadla z postele.

Pomalu se zvedla na nohy a když se potácela do koupelny, šeptala „Ede!… Ede!… Ede!“ zvláštním prosebným tónem. Dveře se za ní zavřely.

Konrád ležel a potichu poslouchal zvuky, které při—

135$

cházely zpoza dveří. Nejdřív slyšel jen, jak vzlyká, ale o chvilku později uslyšel kovové cvaknutí, jak se otvíraly dveře skříňky. Okamžitě se posadil a vyskočil z postele. Začal se velmi rychle oblékat. Pečlivě složené oblečení měl připravené, takže mu to trvalo jenom několik minut. Když byl hotov, přešel k zrcadlu a kapesníkem si z obličeje setřel rtěnku. Z kapsy vytáhl hřeben a pročísl si svoje pěkně černé vlasy. Obešel postel dokola, aby zkontroloval, jestli tu něco nezapomněl a pak, opatrně, jako někdo, kdo se plíží z pokoje, kde spí malé dítě, vyšel na chodbu a tichounce za sebou zavřel dveře.

POZOR, ZLÝ PES

Dole pod ním bylo jen obrovské bílé zvlněné moře mraků. Nad ním stálo slunce a zářilo stejně bíle jako mraky, protože tam nahoře slunce nikdy nemá žlutou barvu.

Ještě pořád měl spitfire pod kontrolou. Dlaň jeho pravé ruky spočívala na kniplu a kormidlo ovládal jen levou nohou. Bylo to docela snadné. Jasně si uvědomoval, co dělá.

Všechno je v pořádku, pomyslel si. Vedu si dobře. Jde mi to všechno náramně. Cestu nazpátek znám. Během půlhodiny jsem doma. Až přistanu, popojedu k hangáru, vypnu motor a křiknu: Pomůže mi někdo vylízt? Postarám se, aby mi hlas zněl normálně a přirozeně, a nikdo z nich si ničeho nevšimne. Pak houknu: Moh by mi někdo pomoct ven? Sám to nezvládnu, protože jsem přišel o nohu. Všichni se zasmějou a budou si myslet, že si z nich střílím, a já řeknu: Fajn, vy parchanti, tak si sem vylezte a koukněte se, když mi nevěříte. Pak se zvedne Yorky, vyskočí na křídlo a nahlédne dovnitř. Z té krve a svinčíku se mu nejspíš udělá špatně. Já se zasměju a pobídnu je: Tak mi už proboha pomozte ven.

Znovu sklopil oči a podíval se na svou pravou nohu. Moc mu z ní nezbývalo. Střela z kanónu ho zasáhla

136$

do stehna přímo nad kolenem a po noze zůstala jen nepěkná kaše a spousta krve. Nic ho ale nebolelo. Kdykoli se zadíval pod sebe, připadalo mu, že to, co vidí, k němu nepatří. Že s tím nemá nic společného. Byl to prostě nepořádek, který se nějak octl v kokpitu. Cosi podivného, neobvyklého a docela zajímavého. Bylo to, jako když člověk najde na pohovce zdechlou kočku.

Opravdu se cítil dobře, a protože se mu dosud nepřitížilo, naplňovalo ho příjemné vzrušení a ničeho se nebál.

Ani nebudu zapínat vysílačku a volat, aby přijeli se sanitkou. To nebude potřeba. A až přistanu, zůstanu normálně sedět a zakřičím: Hoši, buďte tak hodný a pomozte mi někdo vylízt. Ustřelili mi nohu. Bude to legrace. Trochu se zasměju a oznámím jím to klidně a pomalu, takže si budou myslet, že je vodím za nos. Až Yorky vyleze nahoru a zvedne se mu žaludek, řeknu mu: Tak co, Yorky, ty potvoro stará, už jsi mi spravil to auto? Jen co se dostanu ven, podám hlášení. No a později se vypravím do Londýna. Vezmu s sebou tu polovinu láhve whisky a dám ji Bluey. Posadíme se u ní v pokoji a napijeme se. Vodu napustím z kohoutku v koupelně. Dokud nebude čas jít do postele, nic neprozradím. Teprve pak řeknu: Bluey, mám pro tebe překvapení. Dneska jsem přišel o nohu. Jestli to ale nevadí tobě, tak já si z toho určitě nic dělat nebudu. Ani mě to nebolí. Všude budeme jezdit autem. Stejně jsem procházky vždycky nesnášel. Teda krom tý bagdádský ulice, kde měli krámky kovotepci, tam jsem chodil rád, ale člověk si vždycky může pronajmout rikšu. Mohl bych se vrátit domů a štípat polínka, kdyby ta sekera pořád nevypadávala z topůrka. Chce to horkou vodu. Ponořím ji do vany a topůrko pěkně nabobtná. Když jsem byl naposled doma, taky jsem ji šoupl do vody a naštípal jsem spoustu dříví…

Pak si povšiml, jak se od krytu motoru odrážejí sluneční paprsky. Lesknoucí se nýty v kapotě mu připomněly

137$

letadlo a najednou si uvědomil, kde je. Došlo mu, že se už necítí dobře. Bylo mu zle a měl závrať. Hlava mu bez přestání padala na prsa, protože krk ji už zřejmě nedokázal udržet. Byl si ale vědom toho, že letí ve spitfiru. Mezi prsty pravě ruky cítil rukojeť řídicí páky.

Já omdlím, pomyslel si. Každou chvíli tady můžu omdlít.

Sjel pohledem k výškoměru. Jedenadvacet tisíc stop. Aby sám sebe vyzkoušel, rozhodl se přečíst i stovky. Jedenadvacet tisíc a kolik? Najednou viděl číselník tak rozmazaně, že nedokázal ani rozeznat ručičku. Věděl, že musí vyskočit z letadla, že nemá ani vteřinu nazbyt, protože každým okamžikem může ztratit vědomí. Sáhl nad sebe a začal horečnatě lomcovat střechou kokpitu ve snaze odsunout ji dozadu, ale neměl dost síly. Pak na okamžik pustil knipl, a když zabral oběma rukama, střecha se konečně otevřela. Sotva na tváři ucítil závan chladného vzduchu, udělalo se mu trochu lépe, nebo se mu to aspoň zdálo. Chvíli dokázal naprosto jasně uvažovat. Začal jednat metodicky a přesně. To se dobrým pilotům stává. Několikrát se rychle nadechl kyslíku z masky a nahlédl přes okraj kokpitu. Pod sebou uviděl jen nesmírné bílé moře mračen a uvědomil si, že neví, kde je.

Nejspíš letím nad Lamancheským průlivem. Už to tak vypadá, že se vykoupu.

Ubral plyn, sundal si přilbu, uvolnil popruhy a trhl kniplem prudce doleva. Levé křídlo spitfiru se propadlo dolů a stroj se plynule převrátil břichem vzhůru. Pilot z něj vypadl.

V pádu otevřel oči, protože věděl, že než ztratí vědomí, musí zatáhnout za šňůru padáku. Z jedné strany na něj svítilo slunce, na druhé straně se bělaly mraky, a jak padal, jak dělal ve vzduchu přemety, bílé mraky pronásledovaly slunce a slunce honilo mraky. Honily se v malých kruzích, střídaly se stále rychleji a rychleji, slunce a mraky, mraky a slunce, mraky byly stále blíž a blíž, až konečně slunce zmizelo a všude kolem něho bylo jen velké bílo.

138$

Celý svět zbělel a v té bílé se všechno ztratilo. To bílé prázdno bylo tak bílé, že se mu tu a tam zdálo černé, a po chvíli bylo buď bílé, nebo černé, ale většinou bílé. Sledoval, jak se bílá mění v černou a jak černá přechází zase v bílou, a všiml si, že zatímco bílá fáze trvá déle, černá zabere pokaždé jen pár vteřin. Začal během bílých úseků klimbat a probouzet se právě v okamžiku, kdy svět začal černat. Zčernal vždycky jen na okamžik. Někdy to bylo jen takové mihnutí, zášleh černého blesku. Bílá fáze probíhala pomalu a ta pomalost ho pokaždé ukolébala.

Jednou, to právě bylo kolem všechno bílé, natáhl ruku a něco nahmatal. Uchopil to mezi prsty a zmáčkl. Chvíli jenom ležel a nechal prsty, aby si s tou věcí jen tak pohrávaly. Pak pomalu otevřel oči, podíval se dolů a uviděl, že drží cosi bílého. Byl to okraj prostěradla. Poznal, že to je prostěradlo, protože viděl, že je na lemu obšité a že bílá látka má důvěrně známou strukturu. Zavřel oči, zakoulel jimi a rychle je zase otevřel. Tentokrát se před ním objevila místnost. Uviděl postel a uvědomil si, že v ní leží, uviděl šedé stěny, dveře a zelené závěsy na oknech. A taky růže na stolku vedle postele.

Pak na stolku poblíž vázy s růžemi zpozoroval nějakou misku. Byla to bílá smaltovaná miska na zvracení a vedle ní skála malá skleněná lahvička na léky.

To je nemocnice, pomyslel si. Jsem v nemocnici. Nemohl si ale vzpomenout, jak se sem dostal. Opřel si hlavu o polštář, zadíval se do stropu a uvažoval, co se asi stalo. Zíral do čistě šedého, hladkého stropu a najednou si všiml, že po něm leze moucha. To náhlé zjevení nepatrné černé tečky v šedém moři mu rozechvělo povrch mozku a způsobilo, že se mu okamžitě, během zlomku vteřiny, všechno vybavilo. Před očima mu vyvstala kabina spitfiru a ručička výškoměru ukazující jedenadvacet tisíc stop. Uviděl sám sebe, jak oběma rukama stahuje střechu kokpitu dozadu a jak vyskakuje z letadla. A vzpomněl si na svou nohu.

139$

Teď to vypadalo, že je v pořádku. Sjel pohledem k nohám postele, ale zvenku nebylo nic poznat. Zajel rukou pod přikrývku a zkusil nahmatat kolena. Jedno našel, ale když hledal druhé, prsty narazily jen na cosi měkkého a překrytého obvazy.

Vtom se otevřely dveře a do pokoje vešla zdravotní sestra.

„Dobrý den,“ pozdravila ho. „Tak jste se konečně probral.“

Tvář neměla hezkou, ale byl to kus ženské a byla čistě oblečená. Bylo jí něco mezi třiceti a čtyřiceti a měla blond vlasy. Víc si nestačil všimnout.

„Kde to jsem?“

„Měl jste pořádné štěstí. Přistál jste v lese nedaleko mořského břehu. Teď jste v Brightonu. Přivezli vás před dvěma dny a tady vás dali do pořádku. Vypadáte dobře.“

„Přišel jsem o nohu,“ namítl.

„To nic není. Pořídíme vám jinou. Teď byste měl spát. Asi tak za hodinu si vás přijde prohlédnout doktor.“ Zvedla ze stolku misku a skleničku s léky a odešla.

On ale neusnul. Snažil se udržet oči otevřené, protože se hrozně bál, že když je zavře, všechno zmizí. Ležel a díval se na strop. Ta moucha tam stále byla. Měla se čile k světu. Vždycky velice rychle kousek popoběhla a zase se zastavila. Pak znovu popoběhla, zastavila se, popoběhla, zastavila se; občas vzlétla a zlostně bzučíc opsala ve vzduchu několik malých kruhů. Pokaždé přistála na stejném místě a koloběh pobíhání a zastavování začal nanovo. Sledoval ji tak dlouho, že se mu po čase rozplynula v černou skvrnu v moři šedé. Pozoroval ji, ještě když se ve dveřích objevila sestra a ustoupila stranou, aby mohl do pokoje vejít doktor. Byl to armádní lékař, major, a na prsou měl několik řádových stužek. Byl malý a plešatý, ale tvářil se vesele a měl laskavé oči.

„Jak vidím,“ spustil, „tak jste se konečně rozhodl probrat. Jak se cítíte?“

140$

„Cítím se dobře.“

„To je ono. Budete fit, než se nadějete.“

Doktor sevřel pilotovo zápěstí a nahmatal puls.

„Mimochodem,“ dodal, „stavili se tady hoši z vaší letky a ptali se na vás. Chtěli se na vás jít podívat, ale vysvětlil jsem jim, že bude líp, když pár dnů počkají. Řekl jsem jim, že jste v pořádku a že vás později můžou přijít navštívit. Zatím klidně ležte a o nic se nestarejte. Máte něco na čtení?“ Doktor přejel pohledem stolek s růžemi. „Nemáte. No nic, sestra se o vás postará. Kdybyste něco potřeboval, obraťte se na ni.“ Nato pokynul pilotovi rukou a vyšel z pokoje, následován tou mohutnou čistou sestrou.

Když odešli, natáhl se a znovu se zahleděl do stropu. Ta moucha tam pořád seděla. Jak tam ležel a pozoroval ji, najednou zaslechl v dálce letadlo. Zaposlouchal se do zvuku motorů. Doléhal k němu z velké dálky. Copak to asi je za mašinu, pomyslel si. Jestlipak na to přijdu. Vtom prudce trhl hlavou ke straně. Zvuk junkersu osmdesát osmičky by dokázal poznat každý, kdo někdy prožil nálet. Nejspíš by dovedl rozpoznat i většinu ostatních německých bombardérů, ale osmdesát osmičku určitě. Její motory znějí, jako by zpívaly duet. Nejprve se ozve hluboký rozechvělý bas a nad ním zazní vysoko položený tenor. Právě díky tomu tenorovému zpěvu je zvuk osmdesát osmičky nezaměnitelný.

Naslouchal vleže vrčení motorů a bylo mu naprosto jasné, co slyší. Ale jak to, že neslyším houkání sirén a protiletadlovou střelbu, říkal jsem si v duchu. Ten německý pilot má ale odvahu, když se odváží za denního světla až do Brightonu.

Letadlo proletělo v dálce a hučení jeho motorů brzy utichlo. Chvíli nato se ozvalo další. I tentokrát ho bylo slyšet z velké dálky, ale byl to tentýž hluboký rozvlněný bas a stejný tenor kolísající ve výškách. Nebylo o tom pochyb. Ten zvuk během letecké bitvy o Británii slýchal denně.

141$

Byl z toho zmatený. Natáhl ruku ke zvonku na stolku u postele a zazvonil. Za chvíli se na chodbě ozvaly kroky. Do pokoje vešla sestra.

„Sestro, co to je za letadla?“

„Tak to nevím, nic jsem neslyšela. Asi stíhačky nebo bombardéry. Nejspíš se vracejí z Francie. Proč to chcete vědět?“

„Byly to junkersy osmdesát osmičky. Jsem si tím jistý. Zvuk jejich motoru poznám bezpečně. Byly dva. Co tady ale dělaly?“

Sestra přistoupila k jeho posteli a začala mu rovnat prostěradlo a zahrnovat je pod matraci.

„Propána, na co vy nemyslíte. Takovými věcmi se nesmíte trápit. Mám vám sehnat něco na čtení?“

„Ne, děkuju.“

Načechrala mu polštář a odhrnula rukou vlasy z čela.

„Ve dne už sem nelétají, to přece víte. Nejspíš to byly lancastery nebo létající pevnosti.“

„Sestro?“

„Ano?“

„Mohl bych dostat cigaretu?“

„Ale jistě.“

Odešla a téměř vzápětí se vrátila s krabičkou playersek a se zápalkami. Podala mu jednu cigaretu, počkala, až si ji zasune mezi rty, a pak mu připálila.

„Kdybyste mě zase potřeboval, zazvoňte,“ řekla mu a zmizela.

Jednou k večeru zase zaslechl letadlo. Letělo v dálce, ale i tak poznal, že to je jednomotorový stroj. Bylo zřejmé, že letí rychle. Rád by si ho nějak zařadil, ale nedařilo se mu to. Spitfire to nebyl a hurricane taky ne. Neznělo to ani jako jedna z těch amerických mašin, ty nadělají víc hluku. Nedokázal určit, o jaké letadlo se jedná, a to ho velice trápilo. Možná jsem vážně nemocný, pomyslel si. Třeba mám chorobné představy. Možná trochu blouzním. Já prostě už nevím, co si mám myslet.

142$

Toho dne večer vstoupila do pokoje sestra se džberem plným horké vody a začala ho umývat.

„Doufám, že si už nemyslíte, že nás tu bombardují,“ poznamenala.

Svlékla mu pyžamový kabátek a vydrhla mu pravou paži namydlenou žínkou. Pilot neodpověděl. Sestra vymáchala žínku ve vodě, znovu na ni nanesla mýdlo a pustila se do jeho hrudi.

„Dnes vypadáte dobře,“ ujišťovala ho. „Operovali vás, hned jak vás přivezli. Doktoři odvedli skvělou práci. Budete v pořádku. Mám u RAF bratra,“ dodala. „Létá s bombardérem.“

„V Brightonu jsem chodil do školy,“ řekl.

Okamžitě zpozorněla a zadívala se na něho. „To je báječné. Tak to budete ve městě určitě někoho znát.“

„Ano,“ přisvědčil. „Mám tu dost známých.“

S hrudníkem a pažemi skončila. Teď stáhla přikrývku a odkryla mu levou nohu. Provedla to tak, že zafačovaný pahýl zůstal skrytý pod dekou. Rozvázala šňůrku u pasu a stáhla pyžamové kalhoty. Šlo to docela snadno, protože pravou nohavici museli odstřihnout, aby nepřekážela při převazování. Začala mu omývat levou nohu a zbytek těla. Pilot si připadal trapně - bylo to poprvé, co ho takhle někdo myl v posteli. Sestra mu podložila nohu ručníkem a začala mu žínkou omývat chodidlo. „Tohle zpropadené mýdlo vůbec nepění,“ postěžovala si. „To bude vodou. Je hrozně tvrdá.“

„Dnes žádné mýdlo za moc nestojí. A když se k tomu přidá tvrdá voda, pak je to samozřejmě beznadějné.“ Sotva to pilot dořekl, něco se mu vybavilo. Vzpomněl si, jak se na škole v Brightonu chodili koupat do dlouhé koupelny s kamennou podlahou, kde stály vedle sebe čtyři vany. Voda byla tak měkká, že se po koupeli museli pokaždé ještě osprchovat, aby ze sebe spláchli všechno mýdlo. Na hladině vody ve vaně se držela pěna, takže si člověk ani neviděl na nohy. Občas jim dokonce rozdávali

143$

kalciové tablety, protože školní lékař tvrdil, že měkká voda neprospívá zubům.

„Ale v Brightonu,“ vyhrkl, „v Brightonu přece voda není…“

Větu nedokončil. Něco ho totiž napadlo, něco tak fantastického a nesmyslného, že na okamžik pocítil nutkání to sestře vyklopit a společně s ní se tomu pořádně zasmát.

Zvedla oči. „Jaká není voda?“ zeptala se ho.

„Ale nic,“ uklidnil ji. „To se mi jen něco zdálo.“

Vyždímala žínku ve džberu, setřela mu s nohy mýdlo a osušila ji ručníkem.

„Je to hezký pocit, být zase umytý,“ řekl. „Hned se cítím líp.“ Přejel si rukou po tváři a dodal: „Potřeboval bych taky oholit.“

„To necháme na zítřek,“ prohlásila sestra. „Možná byste to nakonec mohl zvládnout sám.“

Tu noc nemohl usnout. Ležel v posteli a přemýšlel o junkersech osmdesát osmičkách a o tvrdé vodě. Na nic jiného myslet nedokázal. Byly to osmdesát osmičky, ujišťoval se. Prostě to vím. Ale copak je to možné? Copak by si poletovaly takhle nízko a navíc uprostřed dne? Vím, že je to holá nemožnost, ale přesto jsem si jistý, že jsem se nespletl. Třeba jsem opravdu nemocný. Třeba se chovám jako blázen a ani nevím, co dělám a co říkám. Možná vážně třeštím. Ležel dlouho a přemýšlel o tom všem. Nakonec se posadil a promluvil nahlas do tmy: „Tak, a teď dokážu, že nejsem blázen. Trochu si zařečním na nějaké složité a intelektuálské téma. Třeba o tom, co po válce s Německem.“ Nedostal se ale ani k prvním slovům projevu, protože vzápětí usnul.

Probudil se ve chvíli, kdy se mezerou mezi závěsy na okně prodraly první paprsky denního světla. V pokoji byla ještě tma, ale přesto poznal, že se venku začíná rozednívat. Jak tak vleže pozoroval skulinu v závěsech a první šedé světlo, které skrz ni pronikalo, vzpomněl si na včerejšek. Na junkersy osmdesát osmičky a na místní

144$

tvrdou vodu, na mohutnou a příjemnou sestru a toho laskavého doktora. Zrnko pochybností mu už v mysli zapustilo kořínek a začalo růst.

Rozhlédl se po pokoji. Květiny sestra večer odnesla. Nebylo tu nic, jen stolek a na něm krabička cigaret, zápalky a popelník. Pokoj už mu nepřipadal útulný a přátelský. Byl studený, prázdný a bylo v něm věčně ticho. Začal se tam dokonce cítit stísněně.

Pilotovy pochyby pomalu narůstaly a zároveň se ho začínal zmocňovat strach, lehkonohý tanečník, který člověka zatím neděsí, ale šeptá mu do ucha varování. Takový strach vás nepřepadne, když se něčeho obáváte, ale když cítíte, že něco není v pořádku. Zanedlouho pochybnosti i strach zesílily natolik, že se začal zlostně ošívat, a když si sáhl na čelo, zjistil, že je má úplně orosené potem. Věděl, že musí něco udělat, nějakým způsobem si ověřit, jestli má pravdu, nebo jestli se plete. Zvedl oči a znovu se zadíval na okno a zelené závěsy. Okno měl přímo před sebou, ale dělilo ho od něj dobrých deset yardů. Nějak se k němu musí dostat a podívat se ven. Brzo byl tím nápadem natolik posedlý, že nedokázal myslet na nic jiného. Ale co si počít s tou nohou? Vsunul ruku pod deku a nahmatal mohutný ovázaný pahýl, který mu zbyl po pravé končetině. Vypadal v pořádku. Bolest v něm necítil, ale věděl, že to nebude snadné.

Posadil se. Odhrnul přikrývku stranou a levou nohu spustil na podlahu. Pomalu a opatrně se překlápěl, až konečně spočinul oběma rukama na zemi. Teď byl z postele venku a klečel na koberci. Zadíval se na pahýl. Byl velice krátký, zavalitý a celý pokrytý obvazy. Začínal ho bolet, nalil se krví a nepříjemně v něm cukalo. Pilot by se nejraději zhroutil na podlahu, zůstal tam ležet a nedělal nic, ale věděl, že musí pokračovat.

Pomocí paží a jedné nohy se začal sunout k oknu. Natáhl paže dopředu, jak nejdál to šlo, nadlehčil se a přisunul

145$

nohu po kolenu za rukama. Při každém přísunu mu ve zraněné noze bolestivě škublo, takže se neubránil a vypustil tlumený vzdech, ale nevzdal to a plazil se po třech po podlaze dál. Když dorazil k oknu, vzepřel se a oběma rukama se zachytil parapetu. Pomalu se zvedal, dokud se mu nepodařilo dostoupnout na chodidlo a narovnat se. Pak rychle odhrnul závěsy a vyhlédl ven.

Uviděl úzkou venkovskou cestu, u ní malý domek s šedou taškovou střechou a hned za domkem zorané pole. Před domkem se prostíral neupravený kus zahrady; od cesty jej odděloval živý plot. Pilot si prohlížel hradbu plotu, když vtom zahlédl jakousi ceduli. Byl to jen kus prkna, přibitý nahoře ke krátkému kůlu, a protože keře dlouho nikdo nestříhal, větve ceduli obrostly, takže se zdálo, jako by trčela zevnitř plotu. Na dřevěnou desku někdo štětcem a bílou barvou cosi napsal. Přitiskl hlavu k oknu a snažil se přečíst, co tam stojí. První písmeno bylo G, to viděl. Za ním následovalo A a pak R. Nakonec se mu podařilo písmena jedno po druhém rozluštit. Nápis tvořila tři slova. Pilot si slova pro sebe pomalu a nahlas hláskoval, dokud se mu nepodařilo je přečíst, G-A-R-D-E A-U C-H-I-E-N, Garde au chien. Pozor na psa. Tohle tam stálo.

Balancoval na jedné noze, rukama se pevně přidržoval okraje parapetu a zíral na tu ceduli a oprýskaná bílá písmena. Chvíli měl v hlavě úplně prázdno; jen stál, hleděl na nápis a stále dokola si pro sebe opakoval přečtená slova. Pak mu pomalu začalo všechno docházet. Zadíval se na domek a na zorané pole. Potom na malý ovocný sad vlevo od domku a na zelenou krajinu za ním. „Takže tohle je Francie,“ hlesl. „Jsem ve Francii.“

Cukání v pravém stehně začínalo být nesnesitelné. Cítil se, jako by mu do pahýlu někdo mlátil kladivem, a pak se bolest vzedmula tak silně, že mu projela až do hlavy. Chvíli se mu zdálo, že se neudrží a svalí se na zem. Rychle poklekl, odplazil se zpátky a vyškrábal se do postele. Přetáhl přes sebe přikrývku a vyčerpaně dolehl na polštář.

146$

Jediné, na co dokázal myslet, byla ta malá cedule u plotu, zorané pole a sad. Hlavou se mu pořád honila přečtená slova.

Zanedlouho poté vešla do pokoje sestra. Nesla v rukou nádobu s horkou vodou a pozdravila ho: „Dobré ráno, jak se vám dnes vede?“

„Dobré ráno, sestro,“ odpověděl.

Pod obvazy stále nepříjemně cítil bolest, ale téhle ženě nic říkat nechtěl. Díval se, jak si kvapně chystá mycí potřeby. Tentokrát si ji prohlédl pečlivěji. Vlasy měla úplně světlé. Byla vysoká, měla silné kosti a tvářila se přívětivě. V jejím pohledu ale bylo cítit jakýsi neklid. Na ničem nedokázala očima spočinout déle než na okamžik a neustále šmejdila pohledem po místnosti. Také na jejích pohybech bylo něco podivného. Byly příliš nervózní a rázné a ostře kontrastovaly s její uvolněnou řečí.

Sestra postavila nádobu s vodou na podlahu, vysvlékla mu vrchní díl pyžama a začala ho omývat.

„Spal jste dobře?“

„Ano.“

„To jsem ráda.“ Právě mu drhla paže a hruď.

Po chvíli dodala: „Dnes po snídani za vámi myslím přijde někdo z ministerstva letectví. Chtějí od vás hlášení nebo něco takového. O tom, jak vás sestřelili, a tak. Vy nejspíš budete vědět, oč se jedná. Nemusíte mít strach, moc dlouho ho u vás nenechám.“

Neodpověděl. Sestra ho domyla, podala mu kartáček a do ruky mu nasypala trochu zubního prášku. Vyčistil si zuby, vypláchl si ústa a vodu vyplivl do nádoby.

Později mu donesla na podnosu snídani, ale neměl chuť k jídlu. Pořád mu bylo zle a cítil se slabý, ale chtěl jen v klidu ležet a přemýšlet o tom, co se stalo. Hlavou se mu honila věta, kterou Johnny, důstojník zpravodajské služby u jeho letky, den co den opakoval pilotům, než vzlétli do akce. V duchu Johnnyho viděl, jak se opírá o stěnu

147$

místnosti, kde se shromažďovali před odletem, máchá ve vzduchu dýmkou a poučuje je: „A kdyby vás chytli, tak si pamatujete, že jim nahlásíte jméno, hodnost a číslo. Nic víc. Víc ať z vás proboha nedostanou.“

„Tady máte,“ řekla sestra a položila mu na klín podnos se snídaní. „Sehnala jsem pro vás vajíčko. Dokážete se sám najíst?“

„Ano.“

Přistoupila k posteli: „Cítíte se dobře?“

„Ano.“

„Výborně. Kdybyste chtěl ještě jedno vejce, mohla bych se po nějakém podívat.“

„Tohle mi stačí.“

„Takže kdybyste něco potřeboval, prostě na mě zazvoňte.“ Nato odešla z pokoje.

Sotva dojedl, ve dveřích se znovu objevila sestra.

„Je tu velitel perutě Roberts,“ oznámila pilotovi. „Upozornila jsem ho, že u vás může zůstat jen pár minut.“

Pokynula rukou směrem ke dveřím a do pokoje vešel velitel perutě.

„Je mi líto, že vás musím takhle obtěžovat,“ řekl na přivítanou.

Byl to obyčejný důstojník královského letectva. Uniforma, kterou měl na sobě, byla už trochu obnošená. Na prsou měl znak RAF s křídly a Záslužný letecký kříž. Byl dost vysoký a štíhlý a měl husté černé vlasy. Měl nepravidelné zuby s širokými mezerami, které byly trochu vidět, i když měl ústa zavřená. Okamžitě vytáhl z kapsy tištěný formulář a tužku, přitáhl si židli k posteli a posadil se.

„Jak se cítíte?“ zeptal se.

Žádné odpovědi se ale nedočkal.

„S tou nohou jste měl opravdu smůlu. Vím, že to je těžké. Slyšel jsem, že jste se držel jako lev, než vás sundali.“

Muž v posteli jen ležel a díval se na muže na židli.

148$

„No, tak se do toho dáme, ať už to máme za sebou,“ spustil ten na židli. „Obávám se, že mi budete muset odpovědět na pár otázek, abych mohl vyplnit tohle hlášení. Nejprve mi laskavě sdělte, u jaké letky jste sloužil.“

Muž v posteli se ani nepohnul. Zadíval se veliteli perutě přímo do očí a zahlásil: „Jsem Peter Williamson, velitel letky, osobní číslo devět sedm dva čtyři pět sedm.

PRASE

l

Bylo nebylo, ve městě jménem New York přišel na svět krásný chlapeček, kterému jeho radostí naplnění rodiče dali jméno Lexington.

Sotva se matka vrátila z porodnice s Lexingtonem v náručí, sdělila manželovi: „Drahoušku, teď mě musíš vzít na večeři do nějaké úžasné restaurace, abychom oslavili narození syna a dědice.“

Manžel ji něžně objal a řekl, že žena, která dokáže povít tak krásné dítě, jako je Lexington, si zaslouží, aby ji vzal, kamkoli si jen bude přát. Chtěl jenom vědět, jestli už má dost síly na to, aby pozdě v noci pobíhala po městě.

Ne, nemá, odpověděla mu. Ale vem to čert.

Večer se tedy hodili do gala, svěřili Lexingtona do péče zkušené chůvy, která je denně stála dvacet dolarů a ještě k tomu byla Skotka, a vyrazili do nejvybranější a nejdražší restaurace ve městě. Tam oba spořádali po obrovském humrovi, společně vyprázdnili láhev šampaňského a vydali se do baru, kde nejprve vypili další láhev šampaňského a pak několik hodin seděli, drželi se za ruce, postupně probírali vzhled svého rozkošného, čerstvě narozeného synka a rozplývali se nad každým prstíkem.

Domů do East Side na Manhattanu dorazili kolem druhé hodiny v noci. Manžel se vyrovnal s taxíkářem a začal šátrat po kapsách a hledat klíč od vchodových dveří. Po chvíli

149$

manželce oznámil, že klíč zřejmě nechal v kapse svého druhého obleku, a navrhl, aby zazvonili a počkali, až jim chůva přijde otevřít. Poznamenal, že při její dvacetidolarové denní apanáži by jí nemělo vadit, když ji čas od času v noci vytáhnou z postele.

A tak zazvonil. Čekali, ale nic se nedělo. Zazvonil tedy znovu, tentokrát dlouze a hlasitě. Počkali ještě chvíli. Poté oba ustoupili do ulice, zavolali na chůvu jménem (paní McPottleová) a sledovali okna jejího pokoje v třetím patře, ale žádné odpovědi se jim nedostalo. V domě bylo tma a ticho. Ženy se už začínaly zmocňovat obavy. Její maličký je tam uvězněný, říkala si. Sám s McPottleovou. A kdo je vlastně ta McPottleová? Znají ji přece jen dva dny. K tomu má takové tenké rty a upjatou hruď, nesouhlasně si člověka prohlíží těma malýma očima a nepochybně pokaždé hned tvrdě usne a o bezpečí děťátka se nestará. Když ani neslyší zvonek u vchodových dveří, jak chce proboha hlídat, jestli dítě nepláče. Třeba tomu chudáčkovi právě teď zaskočil jazyk nebo se dusí pod polštářem.

„Vždyť pod hlavou žádný polštář nemá,“ snažil se ji uklidnit manžel. „Nedělej si starosti. Jestli ti jde ale o to, aby ses dostala dovnitř, tak to nech na mně.“ Po všem tom šampaňském byl docela v ráži, takže se hned shýbl, rozvázal tkaničku na jedné ze svých lakýrek a botu sundal. Pak ji uchopil za špičku a prudce jí mrštil přímo do okna jídelny v přízemí.

„Tak, to bychom měli,“ zakřenil se na ženu. „Náklady na opravu odečteme McPottleové z platu.“

Přistoupil k oknu, velice obezřetně vsunul ruku do díry ve skle a uvolnil západku. Pak okno otevřel.

„Nejdřív vysadím nahoru tebe, maminko,“ řekl, uchopil ženu kolem pasu a zvedl ji ze země. Její velké rudé rty se tak najednou ocitly před jeho ústy, tak blízko, že ji začal líbat. Ze zkušenosti věděl, že ženám se líbání v téhle poloze, kdy je muž tiskne pevně k sobě a nohy se jim houpou ve vzduchu, velice líbí, takže si s polibkem dával

150$

načas. Žena třepala nohama a hlasitě lapala po dechu. Nakonec ji manžel otočil a opatrně ji spustil otevřeným oknem do jídelny. Právě v té chvíli se ulicí tiše přišinulo auto policejní hlídky. Asi třicet yardů od domu zastavilo a vyskočila z něj trojice policistů irského původu. Policisté vyrazili směrem k manželské dvojici a v běhu hrozivě mávali revolvery.

„Pracky nahoru!“ hulákali policajti. „Pracky nahoru!“ Jenže aby se manžel mohl zachovat podle jejich rozkazu, musel by nejprve svou choť pustit, což by znamenalo, že by ji buď upustil na podlahu, nebo ji nechal viset napůl vystrčenou z okna, a to je pro ženu navýsost nepohodlná pozice. Policisté, kteří už zabili nejednoho zloděje a byli za to všichni odměněni medailí, okamžitě zahájili palbu, a ačkoli ještě běželi a zejména žena jim skýtala opravdu malý cíl, brzy měli na kontě několik přímých zásahů do obou těl. Zásahy každopádně stačily na to, aby oba manžele usmrtily.

Tak se stalo, že malý Lexington, kterému tehdy bylo pouhých dvanáct dnů, náhle osiřel.

2

Zpráva o zabití, za které ti tři policisté následně dostali pochvalu, byla všem příbuzným zesnulého páru horlivě tlumočena novinářskými reportéry a následujícího dne ráno nejbližší z příbuzných spolu se dvěma zaměstnanci pohřebního ústavu, třemi právníky a knězem nasedli do taxíků vyrazili k domu s rozbitým oknem. Ti všichni, muži i ženy, se shromáždili v obývacím pokoji, usadili se do křesel a na pohovky, v kruhu kouřili cigarety a usrkávali sherry a debatovali o tom, co si probůh počnou s dítětem nahoře, s osiřelým Lexingtonem.

Záhy se ukázalo, že žádný z příbuzných o převzetí odpovědnosti za dítě nijak zvlášť nestojí, a handrkování a hádky pokračovaly celý den. Všichni postupně pohovořili o tom, jak lákavá, ba téměř neodolatelná je pro ně

151$

představa, že by se o malého starali. Jistě by o něj pečovali s největší radostí, nebýt toho, že mají příliš malý byt, že už dítě mají a další si nemohou dovolit, že by nevěděli, co si s tím malým chudáčkem počít, až pojedou v létě do ciziny, že by to vůči tomu chlapci nebylo vůbec fér, protože už nejsou nejmladší a byli by mu na obtíž, až vyroste, a tak dále a tak podobně. Všichni pochopitelně věděli, že otec dítěte byl dlouho zadlužený, že dům je zatížený hypotékou a že po rodičích na výchovu chlapce nezůstaly naprosto žádné prostředky.

Ještě v šest hodin večer se zuřivě dohadovali. Spory přerušila letitá teta zesnulého otce (jménem Glosspan) z Virginie, která náhle vtrhla do místnosti. Ani si neodložila klobouk a plášť, neposadila se a odmítla nabízené martini, whisky a sherry, zato však shromážděným příbuzným rozhodným hlasem oznámila, že na sebe s okamžitou platností sama bere odpovědnost za novorozence. Navíc ho prý po všech stránkách finančně zajistí a zaplatí mu vzdělání, takže všichni příbuzní si můžou klidně jít po svém a ulevit svému svědomí. Nato odcupitala nahoru do dětského pokoje, vytáhla Lexingtona z kolébky, popadla ho pevně do náručí a vytratila se z domu. Příbuzným se očividně ulevilo - jen seděli, zírali a usmívali se, zatímco chůva McPottleová zůstala stát nahoře nad schodištěm a se sevřenými rty a rukama založenýma na vyschlé hrudi na ně nesouhlasně shlížela.

Tak se stalo, že novorozenec Lexington v pouhých třinácti dnech opustil New York a přestěhoval se na jih, ke své pratetě Glosspan do státu Virginie.

3

Když se teta Glosspan stala Lexingtonovou poručnicí, bylo jí téměř sedmdesát let. Tolik by jí však nikdo rozhodně nehádal. Byla čilá jako pětatřicátnice, tvářičku měla sice zbrázděnou vráskami, ale stále dost půvabnou, a když se na někoho dívala, hnědé oči se jí nádherně třpytily. Teta

152$

Glosspan byla stará panna, ale nikdo by to nebyl neřekl, protože tak prostě vůbec nevypadala. Nebyla ani trošku zahořklá, skleslá ani popudlivá, pod nosem jí nerašil knír a ani v nejmenším na nikoho nežárlila, což o neprovdaných ženách a o dámách, které nikdy nepoznaly muže, lze prohlásit jen zřídkakdy, ačkoli samozřejmě s jistotou nevíme, zda teta Glosspan spadala do obou kategorií.

Byla to nicméně výstřední stará paní, o tom se nedalo pochybovat. Posledních třicet let vedla podivný osamělý život, žila úplně sama v malé chaloupce vysoko na svazích pohoří Blue Ridge, odkud bylo do nejbližší vesnice několik mil. Měla pět akrů pastvin, políčko, kde pěstovala zeleninu, květinovou zahrádku, tři krávy, tucet slepic a pěkného kohoutka.

A teď měla taky malého Lexingtona.

Byla zapřísáhlá vegetariánka a požívání zvířecího masa považovala nejen za nezdravé a odporné, ale také za strašlivě kruté. Živila se báječně čistou stravou sestávající z mléka, másla, vajec, sýra, zeleniny, ořechů, bylin a ovoce, a těšilo ji vědomí, že nenese vinu za zabití jediného živého tvora, byť by šlo jen o garnáta. Když jí jednou pošel kus z jejího hnědého drůbežího hejna, mladá a zdravá slepice, která měla právě začít snášet, byla tak zoufalá, že málem přestala jíst vejce.

O malých dětech nevěděla naprosto nic, ale to ji vůbec neznepokojovalo. Zatímco na newyorském nádraží čekala na vlak, který ji a Lexingtona měl odvézt zpátky do Virginie, nakoupila šest dětských lahví, dva tucty plenek, krabičku zavíracích špendlíků, krabici mléka na cestu a malou brožovanou příručku Pečujeme o novorozence. Co víc by mohl člověk chtít? Když se pak vlak rozjel, dala dítěti trochu mléka, jakž takž ho přebalila a uložila ho na sedadlo, aby usnulo. Pak na jeden zátah přečetla Pečujeme o novorozence.

„To přece není žádný problém,“ řekla a vyhodila knihu z okna. „Vůbec žádný.“

153$

A světe div se, skutečně to žádný problém nebyl. Doma v chaloupce šlo všechno jako na drátkách. Malý Lexington pil mléko, říhal, vřískal a spal jako každý správný kojenec a teta Glosspan se při pohledu na něj pokaždé zatetelila blahem a zasypávala ho polibky, jak byl den dlouhý.

4

Uběhlo šest let a z mladého Lexingtona mezitím vyrostl překrásný hoch s dlouhými zlatými kadeřemi a očima modrýma jako květy chrpy. Byl bystrý a veselý a už dokázal své staré tetě při hospodaření všemožně pomáhat. Vybíral z kurníku vejce, stloukal máslo, vykopával v zahradě brambory a na horských svazích hledal bylinky. Teta Glosspan usoudila, že brzy bude muset začít přemýšlet o jeho vzdělání.

Představa, že by ho měla poslat někam do školy, pro ni však byla nesnesitelná. Natolik si ho zamilovala, že by ji zabilo, kdyby se od něho měla na delší dobu odloučit. Jistě, byla tu vesnická škola dole v údolí, ale vypadala strašlivě a teta věděla, že by ho tam začali nutit jíst maso, sotva by se tam ukázal.

„Víš co, drahoušku?“ řekla mu jednou dne, když seděl v kuchyni na stoličce a díval se, jak teta vyrábí sýr. „Nevidím žádný důvod, proč bych tě nemohla učit sama.“

Hoch se na ni zadíval svýma velkýma modrýma očima a tvář se mu rozzářila milým, důvěřivým úsměvem. „To by bylo hezké,“ řekl.

„A ze všeho nejdřív tě naučím vařit.“

„To by se mi myslím líbilo, teto Glosspan.“

„Ať se ti to líbí, nebo ne, učení nějakou dobu potrvá,“ opáčila. „Vegetariáni jako my si nemůžou vybírat z tolika potravin jako normální lidé, takže se musí snažit dvojnásobně, aby se naučili vyjít s tím, co mají.“

„Teto Glosspan?“ ozval se hoch. „A co je to, co normální lidi jedí a my ne?“

„Zvířata,“ odpověděla a pohodila znechuceně hlavou.

154$

„To jako živá zvířata?“

„Ne, mrtvá,“ řekla.

Chlapec o tom chvíli přemítal.

„Chceš říct, že když nějaké zvíře umře, tak ho snědí, místo aby ho pohřbili?

„Oni nečekají, až umřou, broučku. Oni je zabíjí.“

„Jak je zabíjí, teto Glosspan?“

„Obyčejně jim proříznou hrdlo nožem.“

„Ale jaká to jsou zvířata?“

„Většinou krávy a prasata - a taky ovce.“

„Krávy?“ vzkřikl chlapec. „Jako naše Sedmikráska, Sněženka a Kopretina?“

„Přesně tak, miláčku.“

„Ale jak je jedí, teto Glosspan?“

„Rozřežou je na kusy a ty kusy pak uvaří. Nejradši jsou, když je maso úplně červené a krvavé a drží u kosti. Jsou šťastní, když se můžou cpát kravským masem, ze kterého crčí krev.“

„S prasaty to dělají taky?“

„Prasata přímo zbožňují.“

„Kusy krvavého prasečího masa,“ odtušil chlapec. „Jen si to představ. A co ještě jedí, teto Glosspan?“

„Kuřata.“

„Kuřata?“

„Snědí miliony kuřat.“

„To jedí všechno? I peří?

„Ne, drahoušku, peří nejedí. Teď bud tak hodný, běž ven a přines tetě Glospan svazeček pažitky, ano?“

Brzy nato se spolu začali učit. Vyučování zahrnovalo pět předmětů, čtení, psaní, zeměpis, aritmetiku a vaření, ale žádný z předmětů nebavil učitelku a žáka ani zdaleka tak jako posledně jmenovaný. Vlastně se velmi záhy ukázalo, že Lexington má pro tuto činnost skutečně pozoruhodné nadání. Byl to rozený kuchař. Byl obratný a rychlý. Pánve ovládal s jistotou žongléra. Bramboru dokázal nakrájet na dvacet papírově tenkých plátků dřív, než by ji jeho teta

155$

dokázala oškrábat. Měl neobyčejně citlivý jazyk, který v hrnci silné cibulové polévky dokázal rozpoznat jediný lístek šalvěje. Že tohle všechno ve svém věku dokáže, tetu Glosspan mátlo a popravdě řečeno ani nevěděla, co si o tom má myslet. I tak ale na něho byla nesmírně pyšná a předvídala, že dítě čeká skvělá budoucnost.

„Mám to ale štěstí,“ říkala si, „že mám na stará kolena takového báječného malého společníka, který se o mě postará.“ Několik roků nato se nadobro stáhla z kuchyně a přenechala všechno vaření Lexingtonovi. Chlapci teď bylo deset let a tetě Glosspan bezmála osmdesát.

5

Sotva měl Lexington kuchyň sám pro sebe, začal experimentovat a připravovat jídla podle receptů, které sám sestavil. Dříve oblíbené pokrmy ho už nezajímaly. Cítil nezvladatelné nutkání vytvářet něco nového. Hlavou se mu honily stovky neotřelých nápadů. „Pro začátek vymyslím kaštanové suflé,“ řekl si, a jak řekl, tak udělal. Podával ho ještě ten den na večeři. Suflé bylo skvostné. „Ty jsi génius,“ zvolala teta po večeři, vyskočila ze židle a políbila ho na obě tváře. „Zasloužíš si, abys vstoupil do dějin!“

Od té doby téměř neminul den, aby se na stole neobjevila nějaká nová lahodná krmě. Postupně přišly na řadu polévka z para ořechů, kukuřičné karbanátky, pampelišková omeleta, lívanečky s žervé, zelné závitky s překvapením, dušená otava, šalotky ? la bonne femme, pikantní šlehaná pěna z červené řepy, sušené švestky Stroganoff, vegetariánská pochoutka ? la králík, tuřínový hřbet, dortíky se smrkovými jehličkami a další a další nádherné výtvory. Teta Glosspan prohlašovala, že tak báječně nikdy nejedla. Dopoledne, dlouho předtím, než nastal čas oběda, sedávala v houpacím křesle na verandě, spekulovala o chystaném jídle, olizovala se a nasávala vůně, které k ní pronikaly otevřeným kuchyňským oknem.

„Copak to dnes bude, chlapče?“ volávala na Lexingtona.

156$

„Zkus hádat, teto Glosspan.“

„Voní mí to trochu jako kozí brada,“ říkávala horlivě čichajíc.

Pak to desetileté dítě vyšlo ven a s triumfálním úsměvem jí nastavilo pod nos kouřící hrnec plný lahodného guláše, připraveného výlučně z pastináku a libečku.

„Já vím, co uděláš,“ řekla mu teta, lačně hltajíc kulinářskou novinku. „Hned teď si vezmeš papír a tužku, posadíš se a začneš psát kuchařku.“

Chlapec se na ni díval přes stůl a pomalu žvýkal pastinák.

„Co by ne?“ zvolala. „Psát jsem tě naučila, vařit taky a teď ty dvě věci prostě jen spojíš dohromady. Napíšeš kuchařku, drahoušku, a proslavíš se po celém světě.“

„Tak dobře,“ přisvědčil. „Napíšu.“

Ještě téhož dne začal Lexington psát první stránku monumentálního díla, nad kterým měl strávit zbytek života. Nazval ho Jezte chutně a zdravě.

6

Sedm let nato, to mu bylo už sedmnáct, měl zaznamenaných více než devět tisíc různých receptů. Všechny popsané pokrmy byly původní a znamenité.

Pak ale jeho práci náhle přerušil tragický skon tety Glosspan. Jednou v noci se tety zmocnil prudký záchvat a Lexington, který k ní přiběhl do ložnice, aby zjistil, co je to za hluk, ji zastihl v posteli, jak vřeští, kleje a děsivě se zmítá a kroutí. Byl to jistě strašlivý pohled. Rozrušený mladík kolem ní poskakoval v pyžamu, lomil rukama a nevěděl, co si má honem počít. Nakonec usoudil, že by ji měl zchladit, nabral v rybníčku na pastvisku do kbelíku vodu a vychrstl ji tetě na hlavu. Křeče ale ještě zesílily a stará paní do hodiny skonala.

„To je opravdu zlé,“ řekl si ten nebohý hoch poté, co ji několikrát štípl, aby se přesvědčil, že je mrtvá. „A seběhlo se to tak najednou! Z ničeho nic a tak rychle! Ještě před

157$

několika hodinami se zdála plná energie. Můj poslední výtvor, kořeněné houbové hamburgery, jí chutnaly tak, že si dokonce třikrát přidala. Říkala mi přece, jak jsou šťavnaté. „

Mladík si chvilku hořce poplakal, vždyť koneckonců svou tetu velice miloval, pak se ale vzmužil, odnesl zesnulou ven a za chlévem ji pohřbil.

Když se následujícího dne probíral věcmi, které po sobě Glosspan zanechala, narazil na obálku, na níž bylo tetinou rukou napsáno jeho jméno. Otevřel ji a uvnitř našel dvě padesátidolarové bankovky a dopis.

Drahý chlapče (stálo v dopise), vím, že od třináctého dne svého života jsi nepoznal nic než hory, ale jakmile zemřu, musíš se obout, navléct si čistou košili, sejít dolů do údolí a vyhledat doktora. Požádej ho, aby ti vystavil úmrtní list, kterým prokážeš, že jsem po smrti. Ten list pak zanes mému právníkovi - jmenuje se Samuel Zuckermann, bydlí v New Yorku a má u sebe mou závěť. Pan Zuckermann se o všechno postará. Peníze v obálce máš na to, abys zaplatil doktorovi za vystavení listu a koupil si jízdenku do New Yorku. Až dorazíš do města, pan Zuckermann ti předá další peníze. Z celého srdce si přeji, abys je využil na dokončení svých výzkumů v oblasti vegetariánského kulinářství a pokračoval v práci na své velké knize, dokud nebude hotová k tvé úplné spokojenosti. Tvá milující teta - Glosspan.

Lexington, který vždycky udělal, co mu teta přikázala, vsunul peníze do kapsy, nazul si boty, oblékl si vypranou košili a vydal se dolů do vesnice, kde žil doktor.

„Stará Glosspan?“ řekl doktor. „Můj ty bože, ta že je po smrti?“

„Zcela jistě,“ odvětil mladík. „Jestli chcete, vrátíme se hned spolu k nám nahoru, já ji vykopu a přesvědčíte se sám.“

158$

„Jak hluboko jsi ji pohřbil?“ zeptal se doktor.

„Tak šest nebo sedm stop, řekl bych.“

„A jak je to dlouho.“

„No, asi osm hodin.“

„Tak to je mrtvá,“ prohlásil doktor. „Tady máte úmrtní list.“

7

Nyní se náš hrdina vydává do New Yorku, aby vyhledal pana Samuela Zuckermanna. Jde pěšky, spí pod živými ploty a živí se bobulemi a bylinkami. Cesta do metropole mu zabere šestnáct dnů.

„Jak je tu nádherně!“ vzkřikl, když stanul na rohu Padesáté sedmé ulice a Páté avenue a rozhlédl se kolem sebe. „Krávu ani kuře tady neuvidíš a žádná z žen nevypadá ani trochu jako teta Glosspan.“

Pokud jde o pana Samuela Zuckermanna, nikoho jako on Lexington taky ještě neviděl. Byl to malý kyprý chlapík s promodralou povislou bradou a velkým tmavočerveným nosem. Kdykoli se usmál, v ústech se mu porůznu zablýskly kousky zlata. Uvítal Lexingtona ve své přepychově vybavené kanceláři, potřásl mu srdečně rukou a blahopřál mu k tetinu úmrtí.

„Nejspíš víte, že vaše milovaná ochránkyně byla dost zámožná žena, že?“ řekl.

„Tím myslíte její krávy a kuřata?“

„Tím myslím půl milionu babek,“ opáčil pan Zuckermann.

„Kolik?“

„Půl milionu dolarů, hochu. A to všechno zanechala vám.“ Pan Zuckerman se pohodlně opřel a spočinul sevřenýma rukama na svém mohutném panděru. Zároveň nepozorovaně zanořil ukazovák pod vestičku a košili, aby se mohl škrábat kolem pupku. Dělával to velmi rád, protože mu to působilo zvláštní rozkoš. „Padesát procent z částky vám budu samozřejmě nucen srazit, to jsou výlohy

159$

za mé služby,“ prohlásil. „Ale i tak vám zbývá ještě dvě stě padesát papírů.“

„Jsem bohatý!“ zvolal Lexington. „To je báječné. Kdy ty peníze dostanu?“

„No,“ řekl pan Zuckermann, „naštěstí pro vás mám mezi důležitými lidmi na berním úřadě dost dobrých známých a jsem si jistý, že je dokážu přesvědčit, aby po vás nepožadovali dědickou daň a poplatky spojené s převodem peněz.“

„To je od vás opravdu laskavé,“ zamumlal Lexington.

„Jistým lidem ale budu přirozeně muset nabídnout drobnou odměnu.“

„Dám vám, kolik si řeknete, pane Zuckermanne.“

„Myslím, že sto tisíc bude stačit.“

„Pane na nebi, není to trochu příliš?“

„Na úplatcích pro berní úředníky a policisty nikdy nešetřete,“ poučil ho pan Zuckermann. „To si pamatujte.“

„A kolik mi tedy zbyde?“ zeptal se trpělivě mladík.

„Sto padesát tisíc. Ale z toho je potřeba ještě odpočíst náklady na pohřeb.“

„Na pohřeb?“

„Musíte si pronajmout pohřební síň. To ale jistě víte, že?“

„Jenže já jsem ji už pohřbil, pane Zuckermanne, vzadu za chlévem.“

„O tom nepochybuji,“ ujistil ho právník. „A co má být?“

„Pohřební síň jsem k tomu nepotřeboval.“

„Podívejte,“ řekl pan Zuckermann trpělivě, „možná to nevíte, ale v tohle státě platí zákon, ve kterém stojí, že žádná obmyšlená osoba uvedená v závěti nedostane ze svého dědictví ani cent, dokud v plné výši neuhradí poplatek za pronájem pohřební síně.“

„Chcete říct, že to je zákon!“

„Samozřejmě, je to zákon, a velice dobrý. Pohřební síň je jedna z jedna z našich skvělých vymožeností. Je potřeba ji za každou cenu chránit.“

Pan Zuckerman spolu se skupinou lékařů dbalých zájmů

160$

veřejnosti ovládali sdružení, jemuž ve městě patřil řetězec devíti luxusních pohřebních síní, továrna na zdobené rakve v Brooklynu a k tomu škola ve Washington Heights, nabízející postgraduální kurzy pro balzamovače. Oslava smrti tedy pro něho byla ryze náboženskou záležitostí. Tomuto podnikání se vlastně oddával celou svou duší a znamenalo pro něj tolik, co, řekněme, Kristovo narození pro majitele obchodu.

„Nemáte právo si vyjít ven a jen tak tetu pohřbít,“ prohlásil. „To prostě nesmíte.“

„Je mi to moc líto, pane Zuckermanne.“

„Vždyť to je hotové rouhání.“

„Udělám, co mi přikážete, pane Zuckermanne. Chtěl bych jen vědět, kolik mi zůstane, až se všechno zaplatí.“

Chvíli bylo ticho. Pan Zuckermann si povzdechl, zamračil se a dál si vskrytu přejížděl špičkou prstu kolem pupku.

„Co byste řekl patnácti tisícům?“ zeptal se nakonec a usmál se, až to zlatě zablýskalo. „To je přece hezky kulatá sumička, ne?“

„Mohl bych je dostat už dnes?“

„Nevidím důvod, proč byste nemohl.“

Pan Zuckermann přivolal svého vrchního pokladníka a přikázal mu, aby z fondu na drobné výdaje vyplatil Lexingtonovi patnáct tisíc a nechal si od něj podepsat stvrzenku o převzetí peněz. Mladík, který byl nakonec rád, že vůbec něco dostane, peníze vděčně přijal a uschoval si je v tlumoku. Pak si s panem Zuckermannem potřásl srdečně rukou, poděkoval mu za všechno, co pro něho udělal, a opustil kancelář.

„A teď dobudu celý svět!“ vzkřikl náš hrdina, jakmile se octl zase na ulici. „Mám patnáct tisíc dolarů a ty mi, než kniha vyjde, vystačí. A pak budu samozřejmě mít ještě mnohem víc.“ Stál na chodníku a uvažoval, kterým směrem se pustit. Otočil se vlevo a vykročil zvolna ulicí, rozhlížeje se po městě.

„Co je to za nechutný zápach?“ řekl si a zavětřil. „Tohle

161$

nesnesu.“ Jeho citlivý čichový orgán, který byl dosud zvyklý jen na vybrané kuchyňské vůně, teď trpěl v oblaku smrdutých naftových spalin, jimiž ulici zamořovaly výfuky autobusů.

„Musím odsud zmizet, než si dočista zkazím nos,“ řekl si. „Ale ze všeho nejdřív musím prostě něco pojíst. Umírám hlady.“ Ten nebohý hoch během posledních dvou týdnu jedl jen bobule a bylinky a jeho žaludek si teď žádal slušnou stravu. Pěkně propečené karbanátky z kukuřičné kaše by neuškodily, pomyslel si. Nebo třeba pár lívanečků z kozí brady.

Přešel ulici a vstoupil do malé restaurace. Uvnitř bylo teplo, tma a ticho. Místnost byla silně cítit přepáleným tukem a vařenou kapustou. Krom něj tu byl jen jeden host, muž s hnědým kloboukem na hlavě, který byl tak zabraný do jídla, že se při Lexingtonově příchodu ani neohlédl.

Náš hrdina se usadil ke stolu v rohu místnosti a zavěsil si tlumok na opěradlo židle. Tak tohle bude opravdu zajímavé, řekl si v duchu. Za celých sedmnáct let, co jsem na světě, jsem ochutnal jídlo, které připravili jen dva lidé, teta Glosspan a já sám - tedy pokud do toho nebudu počítat chůvu McPottleovou, která mi, když jsem byl kojenec, jistě přihřívala láhev s mlékem. Teď ale ochutnám vzorek umění zcela jiného kuchaře a, budu-li mít štěstí, možná pochytím nějaké nápady, které budu moct uplatnit ve své knize.

Ze stínů vzadu se vynořil číšník a stanul u jeho stolu.

„Dobrý den,“ pozdravil Lexington. „Dal bych si velký karbanátek z kukuřičné kaše. Ať ho kuchař smaží na rozpáleném tuku tak pětadvacet vteřin po každé straně, přidá kyselou smetanu a nakonec karbanátek posype špetkou sekaného libečku - tedy pokud nedává přednost nějaké originálnější úpravě, kterou samozřejmě velice rád okusím.“

Číšník sklonil hlavu ke straně a pozorně si svého zákazníka prohlédl. „Mám vám přinýst vepřovou pečeni se zelím?“ zeptal se. „Nic jinýho už nemáme.“

162$

„Jakou pečeni se zelím?“

Číšník vytáhl z kapsy u kalhot ukoptěný kapesník a prudce jím švihl, jako když práská bičem. Když se kapesník rozvinul, hlasitě se do něj vysmrkal.

„Tak chcete to, nebo ne?“ zahučel, zatímco si otíral nosní dírky.

„Nemám ani tušení, oč se jedná,“ odvětil Lexington, „ale moc rád to ochutnám. Víte, píšu právě kuchařskou knihu a …“

„Jednou vepřová se zelím!“ křikl číšník a kdesi daleko vzadu, kam pro příšeří nebylo vidět, mu jakýsi hlas odpověděl.

Číšník zmizel. Lexington sáhl do tlumoku pro nůž a vidličku z čistého stříbra. Od svých šestých narozenin, kdy je dostal od tety Glosspan jako dárek, jiným příborem nejedl. Zatímco čekal, až mu přinesou jídlo, láskyplně nástroje leštil kouskem měkkého mušelínu.

Zanedlouho se u stolu objevil číšník s talířem v ruce. Ležel na něm silný, šedavé bílý plátek čehosi teplého. Sotva se talíř ocitl na stole, Lexington se předklonil a dychtivě k pokrmu přičichl. Nosní dírky měl doširoka rozevřené a samou nedočkavostí rozechvělé.

„Ale to je naprosto božské!“ zvolal. „Jaké aroma! To je neskutečné!“

Číšník o krok ustoupil a obezřetně si hosta prohlížel.

„V životě jsem necítil takovou sytou a báječnou vůni,“ vzkřikl náš hrdina a chopil se příboru. „Z čeho jste to u všech všudy připravili?“

Muž v hnědém klobouku zvedl hlavu, zadíval se na mladíka a pak se zase vrátil k jídlu. Číšník pomalu couval do kuchyně.

Lexington odřízl malý kousek masa, nabodl ho na stříbrnou vidličku a přisunul k nosu, aby mohl znovu přičichnout. Pak sousto vsunul do úst a začal ho pomalu žvýkat. Oči měl napůl zavřené a byl celý napjatý.

„To je fantastické!“ zahalekal. „Úplně nová chuť! Ach

163$

Glosspan, tetičko moje milovaná, kdybys tu tak mohla být a ochutnat tuhle lahůdku se mnou. Číšníku! Pojďte okamžitě sem! Honem!“

Ohromený číšník se na něho díval z druhého konce místnosti a nezdálo se, že by měl chuť jít blíž.

„Jestli sem půjdete a popovídáte si se mnou, něco vám dám,“ řekl Lexington a zamával na číšníka stodolarovou bankovkou. „Prosím vás, pojďte sem a promluvte si se mnou.“

Číšník se opatrně došoural zpátky ke stolu, popadl bankovku, podržel ji před očima a pečlivě si ji prohlédl. Pak ji chvatně vsunul do kapsy.

„Co pro vás můžu udělat, příteli?“ zeptal se.

„Podívejte,“ začal Lexington, „jestli mi řeknete, z čeho to skvostné jídlo je a jak se připravuje, dostanete další stovku.“

„Už sem vám to říkal,“ broukl muž. „Je to vepřová.“

„A co to přesně je ta vepřová?“

„Copak ste nikdy nejed vepřovou pečeni?“

„Proboha, člověče, přestaňte mě napínat a okamžitě mi řekněte, z čeho to je.“

„Z prasete,“ odpověděl číšník. „Prostě ho šoupnete do trouby a je to.“

„Z prasete!?“

„Všechno vepřový je z prasete. To ste nevěděl?“

„Chcete říct, že tohle je prasečí maso?“

„Za to vám ručím.“

„Ale… ale… to není možné,“ zajíkal se mladík. „Teta Glosspan, a ta věděla o vaření víc než kdo jiný na celém světě, mi tvrdila, že všechno zvířecí maso je odporné, nechutné, hrozné a nečisté a že se z něho člověku obrací žaludek. A přesto je tenhle kousek, který leží přede mnou na talíři, bezpochyby nejlahodnější věc, jakou jsem kdy ochutnal. Tak jak mi to u všech všudy vysvětlíte? Teta Glosspan by mi přece neříkala, že je maso odporné, kdyby to nebyla pravda.“

„Možná vaše teta nevěděla, jak ho upíct,“ podotkl číšník.

164$

„Je to vůbec možné?“

„To si pište, že je. Zvlášť u vepřovýho. Vepřový musí bejt jaksepatří propečený, jinak není k jídlu.“

„Heuréka!“ zajásal Lexington. „Vsadil bych se, že jste na to kápl. Určitě ho špatně připravila!“ Nato tomu muži vsunul do ruky další stodolarovku. „Zaveďte mě do kuchyně,“ zavelel. „Seznámíte mě s géniem, který to maso připravoval.“

Bez meškání zamířili do kuchyně, kde byl Lexington představen kuchaři, postaršímu muži, kterému kůži na jedné straně krku pokrývala vyrážka.

„Tohle vás bude stát další stovku,“ oznámil mu číšník.

Lexington mu velice ochotně vyhověl, ale tentokrát dal peníze kuchaři. „Teď mě poslouchejte,“ obrátil se na kuchaře. „Musím přiznat, že to, co mi právě tvrdil tady číšník, mě poněkud vyvedlo z míry. Jste si opravdu jistý, že ten jedinečný pokrm, který jsem právě dojedl, byl připraven z prasečího masa?“

Kuchař pozvedl pravou ruku a začal si škrábat vyrážku na krku. Pak se podíval na číšníka a zchytrale na něho mrkl.

„No,“ řekl, „jediný, co vám k tomu můžu říct, je, že si myslím, že to bylo maso z prasete.“

„Chcete naznačit, že si tím nejste jistý?“

„Jistej si člověk nemůže bejt nikdy.“

„A co jiného by to podle vás mohlo být?“

„Hm,“ zabručel číšník. Mluvil velice pomalu a nepřestával po očku sledovat číšníka. „Víte, je docela možný, že to byl kus lidskýho masa.“

„To myslíte z člověka, třeba z nějakého muže?“

Jo.“

„Pane na nebi.“

„Nebo z ženský. To máte prašť jak uhoď. Chutná to úplně stejně.“

„No - musím říct, že teď jste mě opravdu překvapil,“ prohlásil mladík.

„Člověk se pořád učí.“

165$

„To tedy ano.“

„Poslední dobou nám vlastně ty lidský flákoty posílá řezník místo vepřovýho v jednom kuse,“ dodal kuchař.

„Opravdu?“

„Potíž je v tom, že se skoro nedá poznat, o jaký maso jde. Obojí je moc dobrý.“

„Ten kousek, který jsem měl před chvílí, byl prostě skvělý.“

„To sem rád, že vám chutnal,“ řekl kuchař. „Ale abych k vám byl upřímnej, řek bych, že to byl kousek vepřovýho. Vlastně sem si tím skoro jistej.“

„Vážně?“

„Vážně.“

„V takovém případě budu předpokládat, že se nemýlíte,“ prohlásil Lexington. „Byl byste tedy tak laskav a řekl mi - tady máte dalších sto dolarů, za ochotu -, jak jste tedy to maso přesně připravil?“

Kuchař nejprve zasunul bankovku do kapsy a pak začal barvitě líčit přípravu vepřové pečínky. Mladík, který nechtěl, aby mu uniklo byť i jediné slovo, se posadil za kuchyňský stůl a zaznamenal si vše do poslední podrobnosti do svého zápisníku.

„Je to všechno?“ zeptal se, když kuchař skončil.

„To je celý.“

„Ale to přece nemůže být takhle jednoduché, nebo se pletu?“

„Nejdřív si musíte sehnat hezkej kousek masa,“ poučoval ho kuchař. „Když se vám to povede, máte napůl vyhráno. Musí to bejt pořádnej vepř a musí bejt jaksepatří poraženej. Když to někdo zpacká, můžete maso vařit, jak chcete, a stejně nebude k jídlu.“

„Ukažte mi, jak se to dělá,“ požádal ho Lexington. „Poražte mi tu nějakého, ať se to naučím.“

„V kuchyni se prasata neporážej,“ řekl kuchař. „Ten kousek, kterej jste před chvílí sněd, nám poslali z jatek v Bronxu.“

166$

„Tak mi dejte adresu!“

Kuchař mu nadiktoval adresu jatek. Náš hrdina oběma mužům srdečně poděkoval za jejich laskavost, načež chvatně vyšel z restaurace, naskočil do taxíku a rozjel se do Bronxu.

8

Jatka sídlila ve velké čtyřposchoďové cihlové budově. Ve vzduchu kolem ní bylo cítit těžký nasládlý odér připomínající pižmo. U hlavní brány byla velká tabule, na níž stálo: NÁVŠTĚVNÍCI VÍTÁNI V KTEROUKOLI DOBU. Povzbuzen nápisem, Lexington prošel branou a octl na dlážděném prostranství, které jatka obklopovalo. Pak sledoval šípky s nápisy (PROHLÍDKY S PRŮVODCEM TÍMTO SMĚREM), které ho nakonec dovedly k malé boudě z vlnitého plechu, stojící dosti stranou od hlavní budovy (ČEKÁRNA PRO NÁVŠTĚVNÍKY ZDE). Lexington spořádaně zaklepal na dveře a vešel dovnitř.

Uvnitř už čekalo šest lidí. Byla tu tlustá matka se dvěma synky ve věku asi devět a jedenáct let. Pak mladý pár s rozzářenýma očima - ti se tvářili, jako by jim právě začaly líbánky. A pak jakási bledá žena v dlouhých bílých rukavicích, která seděla velice vzpřímeně, dívala se přímo před sebe a ruce měla složené na klíně. Všichni mlčeli. Lexingtona zajímalo, jestli všichni stejně jako on sepisují kuchařku, ale když sebral odvahu a zeptal se jich, nedostal žádnou odpověď. Dospělí se jen pro sebe záhadně pousmáli a zakroutili hlavami a obě děti na něho vytřeštily oči jako na nějakého šílence.

Zanedlouho se otevřely dveře, do místnosti vsunul hlavu nějaký růžolící muž a s veselým výrazem v tváři ohlásil: „Další, prosím.“ Matka a oba chlapci se zvedli a vyšli ven.

Asi po deseti minutách se růžolící muž vrátil pro další návštěvníky. Tentokrát vyskočil mladý pár a následoval muže ven.

167$

Mezitím se v čekárně objevili další dva lidé - jakýsi chlapík a jeho manželka, oba ve středním věku. Manželka si nesla proutěný nákupní košík s potravinami.

„Další, prosím,“ ohlásil průvodce. Žena v dlouhých bílých rukavicích povstala a odešla.

Do čekárny vstoupili další lidé a usadili se na dřevěné židle s tvrdými opěradly.

Brzy nato se průvodce objevil po čtvrté; tentokrát byla řada na Lexingtonovi.

„Pojďte prosím za mnou,“ řekl průvodce a zamířil s mladíkem přes dvůr k hlavní budově.

„Je to nesmírně vzrušující!“ rozplýval se Lexington, přeskakuje z jedné nohy na druhou. „Jen kdyby tu tak se mnou byla teta Glosspan a viděla to, co uvidím já.“

„Já mám na starosti jenom úvod,“ informoval ho průvodce. „Pak vás předám někomu jinému.“

„Dělejte, jak uznáte za vhodné,“ ujišťoval ho nadšeně mladík.

Nejprve zašli k velkému ohrazenému prostranství vzadu za budovou, kde se potulovalo několik stovek vepřů. „Tak tady se začíná,“ sdělil mladíkovi průvodce. „A tamhle je zahánějí dovnitř.“

„Kde?“

„Tadyhle.“ Průvodce ukázal na dlouhé dřevěné stavení, které přiléhalo k vnější stěně továrny. „Říkáme tomu poutači kotec. Tudy prosím.“

Lexington s průvodcem dorazili ke stavení zároveň se třemi muži ve vysokých gumových botách, kteří před sebou hnali asi tucet vepřů. Dovnitř vešli společně.

„Teď sledujte, jak je spoutají,“ ozval se průvodce.

Uvnitř stavení byla jen holá dřevěná místnost bez stropu. Podlé jedné ze stěn bylo natažené ocelové lano s háky, které se pomalu posouvalo místností rovnoběžně s podlahou ve výšce zhruba tří stop nad zemí. Na konci místnosti lano náhle měnilo směr a stoupalo odkrytou střechou vzhůru do nejvyššího patra hlavní budovy.

168$

Dvanáctka právě přihnaných vepřů se tísnila na druhém konci kotce. Zvířata stála tiše v hloučku a vypadala ustrašeně. Jeden z mužů v gumových botách sundal ze zdi kus kovového řetězu a přistoupil zezadu k nejbližšímu praseti. Pak se sehnul a hbitě omotal jeden konec řetězu kolem zadní nohy zvířete. Druhý konec zavěsil na hák připevněný k lanu. Lano se posouvalo dál a smyčka na noze se utáhla. Tah lana nejprve zvedl praseti nohu nahoru a pak začal zvíře strhávat k budově. To se ale nesvalilo na zem. Bylo totiž dost mrštné a dokázalo udržet rovnováhu i na třech nohách. Přeskakovalo z nohy na nohu a snažilo se vymanit z řetězu, jenže pohyb lana je pomalu strhával dál a dál, až na konec kotce, kde se lano náhle stáčelo vzhůru. Zvíře sebou najednou škublo a vzneslo se do vzduchu. Koncem se rozlehlo jeho pronikavé kvičení.

„Skutečně fascinující proces,“ poznamenal Lexington. „Ale co to tak zvláštně křuplo, když to zvíře šlo nahoru?“

„Nejspíš noha,“ odpověděl průvodce. „Buď noha, nebo pánev.“

„A to nevadí?“

„Proč by to mělo vadit?“ podivil se průvodce. „Kosti přece nikdo nejí.“

Muži obutí do gumových bot měli plné ruce práce s uvazováním ostatních prasat. Jedno po druhém je zavěšovali na běžící lano, které na konci kotce strhávalo hlasitě protestující zvířata vzhůru.

„Tahle příprava vyžaduje mnohem víc než jen sbírání bylinek,“ utrousil Lexington. „To by teta Glosspan nikdy nezvládla.“

Zatímco Lexington zíral vzhůru a sledoval, jak poslední prase mizí otvorem ve střeše, zezadu k němu tiše přistoupil muž v gumových botách, utáhl mu kolem kotníku smyčku a druhý konec řetězu zavěsil na jeden z háků. Než si náš hrdina stačil uvědomit, co se děje, ztratil rovnováhu a už se vezl po betonové podlaze poutacího kotce.

169$

„Stát!“ zakřičel. „Zastavte to! Mám tam nohu!“

Nikdo ho ale patrně neslyšel. O pět vteřin později to škublo, nešťastný mladík se ocitl ve vzduchu a lano ho unášelo otvorem ve střeše kotce vzhůru. Visel za kotník hlavou dolů a mrskal sebou jako chycená ryba.

„Pomoc!“ ječel. „Pomozte mi! To je strašlivý omyl! Vypněte motory a spusťte mě dolů!“

Průvodce uchopil do prstů doutník, který dosud svíral mezi rty, a aniž by cokoli řekl, klidně se zadíval na rychle stoupajícího mladíka.

„Tak mi přece pomozte!“ křičel náš hrdina. „Spusťte mě dolů! Prosím, sundejte mě!“

To už se ale blížil k nejvyššímu patru budovy, kde se tažné lano stáčelo jako had do jakéhosi velkého otvoru ve zdi. A tam, na samém prahu, na něho čekal vykrvovač. Byl navlečený do žluté gumované zástěry, kterou měl potřísněnou tmavými skvrnami, a shlížel na celý svět jako svatý Petr u nebeské brány.

Lexington ho uviděl vzhůru nohama a jen na okamžik, ale stačil si všimnout, že se mu v tváři zračí naprostý klid a laskavost. Veselé jiskření v jeho očích, zadumaný úsměv a dolíčky v tvářích - to všechno dodávalo mladíkovi naději. „Nazdárek,“ pravil vykrvovač s úsměvem.

„Rychle! Zachraňte mě!“ vzkřikl náš hrdina.

„S radostí,“ řekl muž, levou rukou uchopil Lexingtona jemně za ucho, pozvedl pravou ruku a obratně přeťal nožem hochovu krční žílu.

Lano s háky putovalo dál a unášelo Lexingtona s sebou. Všechno bylo stále vzhůru nohama, z hrdla mu prýštila krev a tekla mu do očí, ale mladík ještě jakž takž viděl. Měl mlhavý dojem, že se ocitl v nějaké nesmírně dlouhé místnosti, na jejímž vzdáleném konci stál velký kouřící kotel plný vody. Kolem okraje kotle tančily jakési tmavé postavy, napůl skryté v páře, a oháněly se dlouhými holemi. Zdálo se mu, že se dopravník stále posunuje kupředu, prochází přímo nad kotlem a prasata z něho postupně

170$

padají do vařící vody. Jedno z prasat jako by mělo na předních nohách navlečené bílé rukavice.

Pak na našeho hrdinu padla silná ospalost, ale vydržel, dokud jeho silné a zdravé srdce nevyhnalo z těla poslední kapku krve. Teprve poté opustil tento nejlepší ze všech možných světů a vstoupil do světa příštího.

PŘÁNÍ

Pod dlaní jedné ruky dítě ucítilo strup z odřeniny na koleni. Chlapec se předklonil, aby si jej zblízka prohlédl. Strup byl vždycky vzrušující; přitahoval ho zvláštní silou, jíž nebyl s to odolat.

Ano, pomyslel si, strhnu ho - i kdyby nebyl ještě hotový, i kdyby nešel vprostřed odlepit, i kdyby to bolelo jako čert.

Jedním prstem začal opatrně prozkoumávat jeho okraje. Zarýpl se pod něj nehtem, a když jej nadzdvihl, jen o kousíček, najednou se strup odloupl, celá tvrdá hnědá slupka se krásně oddělila a zanechala po sobě zajímavé drobné kolečko hladké zčervenalé kůže.

Bájo. Nádhera. Promnul to místo, ale nebolelo. Zvedl spadlou šupinku, položil si ji na stehno a cvrnkl do ní, až odlétla a přistála na okraji koberce, ohromného tepichu v barvách žluté, červené a černé, který se táhl po celé délce chodby od schodů, na nichž seděl, až ke vchodovým dveřím v dálce. Senzační koberec. Větší než travnatý kurt na tenis. Mnohem větší. Vážně si ho měřil očima, klidným, potěšeným pohledem. Nikdy předtím si ho nijak zvlášť nevšiml, ale teď jako by se náhle jeho barvy tajuplně rozzářily a očarovaly ho svým oslnivým třpytem.

Aha, blesklo mu hlavou, už vím, jak to je. Červená místa jsou rozžhavené kusy uhlíků. A já musím udělat tohle: musím projít celou cestu až k venkovním dveřím, aniž se jich dotknu. Když se dotknu červeného místa, spálím se. Ne spálím - shořím jako papír. A černé pruhy na koberci…

171$

ano, černé pruhy jsou hadi, jedovatí hadi, většinou zmije a taky kobry tlusté jako kmeny stromů vprostřed výšky, a když se dotknu těch, uštknou mě a já do večera umřu. Když se mi ale podaří bezpečně přejít na druhou stranu a nespálím se a žádný had mě neuštkne, tak dostanu zítra k narozeninám štěňátko.

Zvedl se a povylezl po schodišti kousek výš, aby mohl onen ohromný goblén barev a smrti obhlédnout. Bylo to vůbec možné? Bylo žluté dost? Žlutá byla jediná barva, na niž směl vkročit. Dalo se to přejít celé? Tuhle cestu si nemohl dovolit podniknout lehkovážně; riziko bylo příliš vysoké. Dětská tvář - bělozlatá ofina, pár velkých modrých očí, drobná špičatá bradička - úzkostlivě vykukovala přes zábradlí schodiště. Žluté bylo místy pomálu a všiml si i několika širších mezer, ale přesto se žlutý vzor táhl po celé délce koberce až na druhou stranu. Pro někoho, kdo před pouhým dnem slavně prošel cihlovou cestičku celou od stájí až k altánku, aniž se dotkl spáry, by tenhle koberec měl být hračka. Až na ty hady. Při pouhém pomyšlení na ně mu přeběhl ochromující mráz od stehen až k chodidlům jako tisíc elektrických jehliček.

Zvolna sešel po schodišti a přistoupil k okraji koberce. Nakročil drobnou nohou v sandálu a opatrně ji položil na žluté políčko. Pak zvedl druhou, a když došlápl, bylo na něm místa právě tolik, aby mohl stát s oběma chodidly vedle sebe. Tak! Teď byl na cestě! Jeho živá oválná tvář byla napjatě soustředěná a také o poznání bledší než před chvílí, široce rozpažené ruce mu pomáhaly držet rovnováhu. Znovu vykročil zvedaje nohu vysoko nad černé pole a špičkou obezřetně směřoval na úzký žlutý pruh za ním. Když dokončil druhý krok, zůstal chvíli odpočívat na místě, velmi strnulý a nehybný. Úzký žlutý pruh teď vedl nejméně pět metrů bez jediného přerušení; bázlivě se po něm sunul, centimetr po centimetru, jako provazolezec po visutém laně. Když nakonec proužek uhnul stranou, musel udělat další dlouhatánský krok, tentokrát aby překonal zhoubně

172$

vyhlížející směs červené a černé. V půli kroku náhle zakolísal. Divoce zatočil rukama jako vrtulí, aby udržel rovnováhu, a zdárně dostoupl na druhou stranu, kde zůstal stát. Byl celý udýchaný a tak napjatý, že stál celou dobu vyšponovaný na špičkách, s rozpaženýma rukama a zaťatými pěstmi. Ocitl se na velkém, bezpečném, žlutém ostrově. Kolem bylo spousta místa a pád zde nehrozil; stál tam a oddechoval, váhal, vyčkával - a přál si, aby na tom velkém žlutém ostrůvku bezpečí mohl zůstat navždycky. Ale obava, že vysněné štěně nedostane, ho pohnala zas kupředu.

Krůček po krůčku se šinul dál a mezi jednotlivými posuny zastavoval, aby se rozhodl, kam přesně nohu položí.

V jednom místě se cesta větvila do dvou směrů; zvolil cestu vlevo, jakkoli se zdála obtížnější, protože tím směrem nebylo tolik černavo. Právě z černé se cítil nejvíc nesvůj. Ohlédl se rychle přes rameno, aby viděl, jak je daleko. Byl skoro v půlce. Teď už nemělo smysl se vracet. Byl uprostřed, vrátit se nemohl a taky nebylo možné seskočit stranou, protože okraje byly příliš vzdáleny, a když vpředu uviděl záplavu červené a černé, přepadlo ho náhle to silné, tísnivé svírání strachu v prsou - tak jako o minulých Velikonocích, to odpoledne, kdy se ocitl úplně sám v nejtemnější částí Pískačova lesa.

Udělal další krok pokládaje nohu opatrně na jediný kousek žluté, který byl v dosahu, a tentokrát jen o kousíček minul černé pole špičkou nohy. Nedotýkal se ho, to bylo zřejmé - viděl úzký žlutý proužek oddělující špičku svého sandálu od pásu černé -, ale had se zavlnil, jako by vycítil chlapcovu blízkost, zvedl hlavu a upřel na jeho nohu lesklé korálkovité oči, aby hlídal, zda se ho dotkne.

Já se tě nedotýkám! Nesmíš mě uštknout! Přece víš, že se tě nedotýkám!

K prvnímu hadu se nehlučně přismekl druhý, vztyčil hlavu, pár hadích hlav, dva páry očí teď sledovaly pohyb nohy, zíraly na kousek holé kůže vykukující hned pod řemínkem sandálu. Dítě se vypjalo vysoko na špičky a zůstalo

173$

tak, zmražené děsem, jako přikované na místo. Uběhlo několik minut, než se znovu odhodlalo vydat se na cestu.

Na chlapce teď čekal jeden dlouhý, velmi dlouhý krok. Přes celou šířku koberce se tu vlnila ponurá, hluboká černočerná řeka a v místě, kde se ocitl, mu nezbývalo než překročit ji v její nejširší části. Nejprve ho napadlo, že ji zkusí přeskočit, ale usoudil, že přesný doskok na úzký žlutý pás je nejistý. Zhluboka se nadechl, zvedl jednu nohu a kousíček po kousíčku ji vysunoval před sebe, tak daleko, kam až dosáhl, a pak ji spouštěl níž a níž, až konečně dostoupl špičkou sandálu na druhou stranu a opíral ji bezpečně o okraj žluté. Předklonil se, aby přenesl váhu na nakročenou nohu. Pak se pokusil zvednout i tu druhou. Napjal ji a trhl sebou, škubl celým tělem, ale nohy byly příliš rozkročené, takže jimi nešlo hýbat. Zkusil se první nohou zase vrátit. Nešlo ani to. Stál v rozštěpu a nemohl tam ani zpátky. Vrhnul pohled dolů; pod sebou viděl hlubokou, stáčející se řeku černi. Na několika místech se teď svíjivě rozčeřila, zasvítajíc strašným olejnatým leskem. Hoch se zakymácel a zoufale zamáchal rukama, aby našel těžiště, ale tím se vychýlil celý ještě víc. Začínal přepadat na stranu. Překlápěl se doprava, pomaličku, postupně, pak rychleji a rychleji, a v poslední chvíli před sebe instinktivně strčil ruku, aby zbrzdil pád; poslední, co viděl, bylo, jak jeho holá ruka dopadá přímo do ohniska černé lesknoucí se masy, a při dotyku s ní vyrazil jediný ostrý výkřik.

Venku, kde svítilo slunce, daleko za domem, hledala matka svého syna.

RUMMINS

Slunce se už vyhouplo nad kopce a mlžný opar se rozptýlil. Je báječné vykračovat si brzy po ránu se psem podél cesty, zvlášť takhle na podzim, kdy listí zlátne a žloutne, kdy se

174$

sem tam ulomí list a pomalu padá a otáčí se ve vzduchu, až konečně nehlučně dopadne přímo před vás, na trávu vedle silnice. Nad hlavou mu pofukoval vítr a listí v korunách buků ševelilo a šeptalo jako zástup lidí.

Tyhle chvíle měl Claud Cubbage vždycky z celého dne nejradši. Spokojeně spočinul zrakem na zvlněném, sametově hebkém zadečku chrta, který poklusával před ním.

„Jackie,“ zavolal tiše. „Hej, Jacksone. Jak se cejtíš, chlapče?“

Pes se při vyslovení svého jména napůl otočil a místo odpovědi krátce zavrtěl ocasem.

Tomuhle Jackiemu se žádný pes nikdy nemůže vyrovnat, říkal si v duchu Claud. Tak krásně štíhlé tělo, které vzduch obtéká bez odporu, malá úzká hlava, žluté oči, černý pohyblivý nos. Jak má nádherně dlouhý krk, jak se mu krásně klene hrud, směrem k zadním běhům se úží, zvedá se a přechází v útlé břicho. A našlapuje tak neslyšně, jako by se ani nedotýkal povrchu vozovky.

„Jacksone,“ oslovil psa. „Ty můj kamaráde.“

V dálce zahlédl Claud dům farmáře Rumminse, malé, úzké a starobylé stavení, napůl schované za živým plotem po pravě straně.

Tam dojdu a vydám se nazpátek, rozhodl. To bude pro dnešek stačit.

Rummins, který právě nesl konev mléka přes dvůr, ho na silnici zahlédl. Pomalu postavil konev na zem, došel k brance, opřel se o její horní břevno a čekal.

„Brý ráno, pane Rummins,“ pozdravil Claud. Rummins nám nechával vejce, takže uctivost byla na místě.

Rummins přikývl, naklonil se přes branku a kritickým zrakem si přeměřil psa.

„Vypadá dobře,“ řekl.

„Je na tom dobře.“

„Kdy poběží?“

„To nevím, pane Rummins.“

„Ale jděte. Tak kdy poběží?“

175$

Je mu teprv deset měsíců, pane Rummins. Ještě není ani pořádně vytrénovanej. Vážně.“

V malých Rumminsových očích, které se za brankou leskly jako korálky, se objevil podezřívavý výraz. „Klidně bych se vsadil o pár liber, že to s ním někde stranou co nevidět zkusíte. „

Claud rozpačitě zašoupal nohama o povrch silnice. Toho žabáka s rozšklebenou širokou hubou, vylámanými zuby a šmejdivýma očima z duše nenáviděl. Nejvíc ze všeho mu bylo proti mysli, že se s ním kvůli vejcím musí jednat slušně.

„Ten váš seník za silnicí,“ začal v zoufalé snaze změnit téma hovoru, „je plnej krys.“

„V každým seníku jsou krysy.“

„Ne tolik jako v tomhle. Abych řek pravdu, už jsme kvůli němu měli tak trochu trable s úřadama.“

Rummins na něho ostře pohlédl. Problémy s úřady neměl rád. Každý, kdo prodává vejce načerno a poráží prasata bez povolení, se kontaktům s tímhle druhem lidí snaží vyhýbat.

„Jaký trable?“

„Poslali k nám krysaře.“

„To jako kvůli těm pár krysám?“

„Kvůli pár krysám? Houby! Dyť se to tam jen hemží!“

„Nesmysl.“

„Vážně, pane Rummins. Jsou jich tam stovky.“

„Copak je ten krysař nepochytal?“

„Ne.“

„Pročpak?“

„Nejspíš jsou moc vychytralý.“

Rummins sevřel kůži po straně nosu mezi palec a ukazovák a začal si zamyšleně přejíždět bříškem palce po vnitřním okraji nosní dírky.

„Krysaře si můžou strčit za klobouk,“ řekl. „Krysaři jsou státní zaměstnanci a platí je posranej stát. S těma se můžou jít vycpat.“

176$

„Souhlasím s váma, pane Rummins. Všichni krysaři jsou mazaný úlisný týpci.“

„No,“ řekl Rummins a vsunul si prsty pod čepici, aby se poškrábal na hlavě, „stejně jsem se chystal seno z toho seníku co nevidět odvozit. A řek bych, že by se to klidně mohlo udělat dneska. Nechci, aby se kolem mýho majetku motali nějaký státní zaměstnaci, to pěkně děkuju.“

„Přesně tak, pane Rummins.“

„Během dne tam já a Bert dorazíme,“ řekl ještě. Nato se otočil a odšoural se přes dvůr k domu.

Asi ve tři odpoledne jsme zahlédli Rumminse s Bertem, jak přijíždí po silnici na voze taženém mohutným a neohrabaným černým koněm. U benzinové stanice vůz odbočil na pole a zastavil poblíž seníku.

„Tohle by mělo stát za vidění,“ řekl jsem Claudovi. „Dones pušku.“ Claud přinesl pušku, zlomil ji a vsunul do komory patronu.

Přešel jsem pomalu silnici a opřel se o otevřenou bránu. Rummins teď stál nahoře na seníku a přeřezával svazek došků. Bert zůstal sedět ve voze a přejížděl prsty po ostří nože, který měřil na délku dobré čtyři stopy.

Bert měl něco s jedním okem. Bylo celé pokryté šedavým povlakem, takže připomínalo vařené rybí oko, a i když spočívalo v oční jamce nehnuté, vždycky se zdálo, že vás sleduje - zrovna jako oči lidí na některých portrétech v muzeu. Nehledě na to, kde jste stáli a kam se Bert díval, to nemocné oko si vás pokradmu měřilo chladným pohledem. Povařená bulva s kouřovým povlakem a malou černou tečkou uprostřed, hotové rybí oko na talíři.

Pokud jde o tělesnou stavbu, byl Bert pravým opakem svého malého a podsaditého otce, přihrbeného jako žába. Byl to vysoký a hubený hoch, který jako by ani neměl kosti. Všechno na něm plandalo a dokonce i hlava mu seděla na ramenou volně a padala mu na stranu, jako by ji krk nedokázal udržet.

177$

„Ten seník jste postavili teprve loni v červenci,“ řekl jsem mu. „Proč odvážíte seno tak brzo?“

„Táta to chce.“

„Není to zvláštní, rozebírat novej seník zrovna v listopadu?“

„Táta to chce,“ zopakoval Bert. Obě jeho oči, zdravé i nemocné, na mě shora vrhly zcela prázdný pohled.

„Takový práce s kopením sena a vázáním došků a pak ho po pěti měsících strhnete.“

„Táta to chce.“ Bert měl rýmu, bez přestání si utíral nos hřbetem ruky a hřbet ruky si pak utíral do kalhot.

„Pojď, Berte,“ zakřičel Rummins, a hoch vyšplhal na seník a stoupl si tam, kde jeho otec odkryl doškovou střechu. Vzal nůž a začal se s ním zlehka zařezávat do slisovaného sena. Svíral rukojeť oběma rukama a pohupoval tělem jako dřevorubec, který kácí stromy v lese velkou pilou. Slyšel jsem, jak to křupe, když se čepel prodírá suchými stébly, a kdykoli se nůž zanořil hlouběji, zvuk zeslábl.

„Claud by si rád vystřelil na krysy, až budou vybíhat ven.“

Muž i chlapec se jako na povel zarazili a zadívali se přes silnici na Clauda, který se opíral o červené čerpadlo s puškou v ruce.

„Řekněte mu, ať tu zatracenou pušku dá pryč,“ houkl Rummins.

„Je to dobrej střelec. Netrefí vás.“

„Vedle mě nikdo po krysách střílet nebude, i kdyby měl trefu jako pánbů.“

„Tím ho urazíte.“

„Řekněte mu, ať tu pušku dá hned pryč,“ řekl pomalu nepřátelským hlasem Rummins. „Hole ani psi mi nevadí, ale ať mě veme čert, jestli vedle sebe snesu někoho, kdo se ohání flintou.“

Ti dva stáli nahoře na seníku a vyčkávali, dokud Claud neudělal, co po něm chtěli, a pak se v tichosti vrátili

178$

k práci. Po chvíli Bert slezl na vůz, natáhl se a shodil dolů pás slisovaného sena tak šikovně, že se složil vedle něho na korbu. Zpod seníku vyběhla krysa, šedočerná, s dlouhým ocasem, a zmizela v živém plotě.

„Krysa,“ řekl jsem.

„Zabte ji,“ ozval se Rummins. „Proč si nevemete nějakou hůl a nezabijete ji?“

Teď, když byl vyhlášen poplach, začaly krysy vybíhat v rychlejším sledu - co minutu se jich objevilo hned několik. Byly vypasené a velké, a když běžely travou k živému plotu, držely se těsně při zemi. Kdykoli nějakou uviděl kůň u vozu, zastříhal ušima a znepokojeným pohledem ji sledoval.

Bert zase vyšplhal nahoru a začal odřezávat další balík sena. Sledoval jsem ho a všiml jsem si, jak se najednou zarazil. Asi na vteřinu zaváhal a pak se znovu dal do řezání, ale tentokrát velice opatrně, a taky jsem zaslechl odlišný zvuk, tlumený skřípot nože, který se tře o něco tvrdého.

Bert nůž vytáhl, prohlédl čepel a překontroloval palcem ostří. Pak nůž zase přiložil ke slámě, nechal ho pomalu projet zářezem a tlačil ho opatrně dolů, dokud opět nenarazil na ten tvrdý předmět. Když podnikl další obezřetný pokus zaříznout se hloub, znovu se ozval ten skřípavý zvuk.

Rummins otočil hlavu a pohlédl přes rameno na hocha. Právě zvedal náruč uvolněných došků, byl předkloněný, ale zarazil se a zadíval se na Berta. Bert se nehýbal, oběma rukama svíral střenku nože a ve tváři se mu usídlil zděšený výraz. Obloha za nimi byla jasně modrá a ty dvě postavy na ní ostře vystupovaly jako černé lepty na bílém papíře.

Pak se ozval Rumminsův hlas, hlasitěji než obvykle, jako by jeho majitel chtěl dát najevo, že kdo mluví nahlas, nemá co skrývat: „Na některý lidi se dneska holt nemůžeš spolehnout. Zaskládaj ti do seníku, co jim přijde pod ruku.“

Pak se znovu odmlčel. Oba muži stáli bez hnutí a na druhé straně silnice se Claud opíral o čerpadlo a taky se

179$

nehýbal. Najednou bylo takové ticho, že k nám od farmy dole v údolí dolehl hlas ženy svolávající muže k jídlu.

Vtom jsem opět uslyšel Rumminse, jak křičí, i když vůbec nebylo potřeba křičet: „Tak dělej! Opři se do toho a přesekni to. Nějakej kousek dřeva tomu pitomýmu noži přece nemůže ublížit!“

Claud, který jako by vytušil, že se něco semele, se z ničeho nic zvedl, přešel loudavým krokem silnici, stoupl si vedle mě a opřel se o branku. Nic neřekl, ale oba jsme tak nějak věděli, že na těch mužích, na tichu, které je obklopovalo, a především na samotném Rumminsovi je něco znepokojivého.

Rummins byl vyděšený. Bert jakbysmet. Jak jsem je tak pozoroval, z paměti se mi na okamžik vynořil jakýsi mlhavý obraz, mihl se a byl pryč. Zoufale jsem se snažil vzpomenout si a znovu tu představu vyvolat. Jednou jsem ji měl téměř na dosah, ale uklouzla mi, a když jsem se pustil za ní, zjistil jsem, že cestuji zpátky v čase. Vrátil jsem se o řadu týdnů nazpátek, do zlatavých letních dnů - údolím vál teplý vítr z jihu, koruny velkých buků byly obtěžkané listím, pole zlátla, pak žně, svážení sena, seník - stavěl se seník.

Okamžitě jsem kolem žaludku ucítil nepříjemné mravenčení, jak na mě sedl strach.

Ano - stavěl se seník. Kdy jsme ho vlastně stavěli?

V červnu? No jistě, jindy to být nemohlo. Byl dusný červnový den, mraky visely nízko a v těžkém vzduchu bylo cítit bouřku.

Rummins tehdy řekl: „Tak proboha pohněte, ať to tam naskládáme, než se dá do deště.“

A Starej Jimmy opáčil: „Pršet nebude. A taky není žádnej spěch. Moc dobře víte, že když hřmí na jihu, bouřka se přes údolí nepřežene.“

Rummins mu neodpověděl, jen stál na voze a podával lidem vidle. Zarytě mlčel a v duchu se vztekal, protože měl strach, že než stihnou seník postavit, začne pršet.

180$

„Před večerem nesprchne, to je jistý,“ zopakoval Starej Jimmy a zadíval se na Rumminse, který jeho pohled opětoval. V očích mu doutnalo zlostí.

Celé dopoledne jsme pracovali bez oddechu, nakládali seno na vůz, odváželi ho přes pole a vršili ho na seník, který pomalu vyrůstal u brány naproti benzinové stanici. Od jihu k nám doléhalo burácení hromu, jak se bouřka blížila a zase ustupovala. Pak patrně zůstala stát někde za kopci, protože hřmělo bez ustání. Kdykoli jsme zvedli oči, viděli se, jak se mraky vysoko nad námi honí a vlivem turbulencí mění svůj tvar, ale při zemi bylo horko a dusno a vzduch se ani nepohnul. Pracovali jsme v tom vedru pomalu a apaticky, košile jsme měli propocené a tváře se nám jen leskly.

Claud a já jsme stáli vedle Rumminse nahoře na seníku a pomáhali se stavěním. Vzpomněl jsem si, jaké mi bylo horko, jak mi kolem obličeje poletovaly mouchy a že se mi pot řinul všude. Zvlášť zřetelně se mi vybavila podmračená tvář Rumminse, stojícího po mém boku. Pracoval se zoufalou zarputilostí, neustále sledoval oblohu a pokřikoval na muže, aby si pospíšili.

V poledne jsme to navzdory Rumminsovu lamentování zabalili a šli se naobědvat.

Claud a já jsme se posadili u živého plotu společně se Starým Jimmym a dalším chlapíkem jménem Wilson. Byl to voják a právě přijel domů na dovolenou. Bylo takové vedro, že se nám ani nechtělo mluvit. Wilson vytáhl kousek chleba se sýrem a polní láhev se studeným čajem. Starej Jimmy otevřel tašku, vlastně to původně byla brašna na plynovou masku, a v ní měl naskládaných šest pintových láhví s pivem. Láhve v tašce stály a byla z nich vidět jen hrdla.

„Dejte si,“ řekl a nabídl každému z nás po láhvi.

„Rád bych si od vás jednu koupil,“ řekl Claud. Dobře věděl, že stařík nemá peněz nazbyt.

„Vemte si ji.“

181$

„Trvám na tom, že za ni zaplatím.“

„Nechte toho. Hoďte to do sebe.“

Byl to velice hodný stařík, hodný a čistý, s čistou růžovou tváří, kterou si každý den holil. Dělával tesařinu, ale v sedmdesátce ho propustili do důchodu a od té doby už nějaký ten rok uplynul. Když lidé z obecní rady viděli, že je ještě čilý, nabídli mu místo správce nově postaveného dětského hřiště. Měl udržovat houpačky a průlezky a zároveň dělat laskavého hlídače a dohlížet na to, aby si děti neublížily a nevyváděly hlouposti.

Ta práce byla pro staříka jako dělaná a všichni se zdáli být spokojení, tedy až do jedné sobotní noci. Starej Jimmy se tenkrát namazal, a když se vracel po High Street domů, motal se a prozpěvoval si tak pronikavě, že lidi vstávali z postelí a běželi se podívat k oknu, co se to tam dole děje. Nazítří ráno dostal vyhazov. Sdělili mu, že takový zpustlík a ožrala malým dětem na hřišti dělat společnost nemůže.

A pak se stalo něco, co všechny ohromilo. Prvního dne, kdy nepřišel do práce - bylo to pondělí - se na hřišti neobjevilo ani jediné dítě. Následujícího dne to nebylo jiné a den nato také ne. Celý týden zůstaly houpačky, průlezky i velká skluzavka, na kterou se lezlo po schůdkách, opuštěné. Nikdo se k nim ani nepřiblížil. Místo na hřiště chodily děti za Starým Jimmym na pole za farou. Tam si hrály své hry a Jimmy na ně dohlížel. Po nějaké době lidem z obecní rady došlo, že nemají jinou možnost než práci staříkovi vrátit.

Vykonával ji dosud, a přestože se občas opil, nikdo už kvůli tomu nedělal rozruch. Brával si dovolenou jen na pár dnů v roce, v čase senoseče. Starej Jimmy celý život rád sušil seno a zatím se téhle své radosti nemínil vzdát.

„Chcete taky jedno?“ zeptal se pak a nabídl láhev Wilsonovi, tomu vojákovi.

„Ne, děkuju. Mám čaj.“

„Čaj je prej v takovým horku dobrej.“

182$

„To je. Po pivu se mi chce spát.“

„Kdybyste chtěl,“ řekl jsem Starýmu Jimmymu, „mohli bychom skočit přes silnici na benzinku a udělal bych vám pár dobrejch sendvičů. Co vy na to?“

„Pivo stačí. Flaška piva vydá za dvacet sendvičů, chlapče. „

Usmál se na mě a odhalil přitom světle růžové, bezzubé dásně, ale byl to milý úsměv a na jeho dásních nebylo nic odporného.

Chvíli jsme seděli mlčky. Voják dojedl svůj chléb se sýrem, lehl si na zem a posunul si klobouk dopředu, aby mu nesvítilo do obličeje. Starej Jimmy vyprázdnil tři láhve a tu poslední teď nabízel Claudovi a mně.

„Ne, děkuju.“

„Ne díky. Jedna mi úplně stačí.“

Stařík pokrčil rameny, odšrouboval zátku, zvrátil hlavu dozadu a rty nechal otevřené, takže mu pivo vtékalo do hrdla bez bublání. Nosil beztvarý klobouk neurčité barvy, který mu nespadl z hlavy ani při záklonu.

„Copak Rummins nedá tý starý herce napít?“ zeptal se. Právě odložil láhev a díval se přes pole na velkého valacha, který stál zapřažený u oje vozu a potil se.

„To by nesměl bejt Rummins.“

„Koně maj taky žízeň, jako my.“ Starej Jimmy se odmlčel, ale na koně se dívat nepřestal.

„Neměli byste tam u vás kýbl vody?“

„Samozřejmě.“

„Tak to nevidím důvod, proč bysme tomu chudákovi starýmu nemohli dát napít.“

„To je moc dobrej nápad. Dáme mu napít.“

Claud a já jsme vstali a vyrazili směrem k bráně. Vzpomínám si, že jsem se otočil a zavolal na staříka: „Jste si opravdu jistej, že nechcete, abych vám udělal sendvič? Nezabere mi to ani minutu.“

Zavrtěl hlavou, mávl na nás láhví a řekl něco, z čeho jsme vyrozuměli, že si půjde na chvilku zdřímnout. Vyšli jsme bránou na silnici a zamířili k čerpací stanici.

183$

Na benzínce jsme se zdrželi asi tak hodinu. Obsloužili jsme zákazníky, sehnali si něco k jídlu, a když jsme se konečně vrátili - i s kbelíkem vody, který nesl Claud všiml jsem si, že seník mezitím vyrostl nejméně do výšky šesti stop.

„Trochu vody pro koňskýho staříka,“ ohlásil Claud a loupl tvrdým pohledem po Rumminsovi, který stál na voze a házel seno nahoru.

Kůň vsunul hlavu do kbelíku, chlemtal vodu a vděčně pofrkával.

„Kde je Starej Jimmy?“ zeptal jsem se. Chtěli jsme staříkovi ukázat, že kůň dostal vodu, protože to byl jeho nápad.

Když ta otázka zazněla, Rummins se na zlomek vteřiny zarazil, vidle napůl zvednuté, a ohlédl se.

„Přinesl jsem mu sendvič.“

„Ten starej blázen do sebe nalil moc piva a odešel domů to vyspat,“ řekl Rummins.

Došoural jsem se podél plotu k místu, kde jsme předtím s Jimmym seděli. V trávě se tam válelo pět prázdných láhví od piva. A taky jeho taška. Zvedl jsem ji a odešel s ní zpátky k Rumminsovi.

„Nemyslím, že by Starej Jimmy šel domů, pane Rummins,“ řekl jsem a pozvedl tašku za dlouhý popruh nahoru. Rummins se na ni podíval, ale nic neodpověděl. Ještě vystupňoval svůj horečnatý spěch, protože hřmění se blížilo a mraky byly tmavší a horko tíživější než předtím.

Přehodil jsem popruh tašky přes rameno a vrátil se na čerpací stanici, kde jsem zůstal po zbytek odpoledne a obsluhoval zákazníky. K večeru, když se dalo do deště, jsem vyhlédl z okna, zadíval se přes silnici a všiml si, že seník přikrývají dehtovanou plachtou.

O několik dnů později přijel doškář, plachtu stáhl a pokryl seník slaměnou střechou. Byl to dobrý doškář a udělal hezkou střechu z dlouhých svazků slámy, silných a dobře slisovaných. Střecha měla krásný sklon

184$

a nádherně zarovnané okraje, takže se na ni ze dveří čerpací stanice byla radost podívat.

Všechno se mi to vybavovalo tak jasně, jako by to bylo včera - vršení seníku toho horkého červnového dne, kdy bez ustání hřmělo, žluté pole, sladce dřevitá vůně sena, voják Wilson s teniskami na nohou, Starej Jimmy s čistou stařeckou tváří a růžovými dásněmi bez zubů - a Rummins, rozložitý skřet, který stál na voze a škaredil se na nebe, protože se bál, že začne pršet.

A právě teď tu byl zase, tenhle Rummins, dřepěl nahoře na seníku se svazkem došků v náručí a ohlížel se po svém synovi, vysokém Bertovi, který taky stál bez hnutí. Oba se rýsovali proti obloze jako černé siluety. Znovu jsem pocítil nepříjemné mravenčení na břiše, jak se mě v malých vlnách zmocňoval strach.

„Dej se do toho a přeřízni to, Berte,“ řekl Rummins zvučným hlasem.

Bert přitlačil a vzápětí se ozvalo pronikavé zaskřípění, jak čepel velkého nože pronikala čímsi tvrdým. Z výrazu Bertovy tváře bylo patrné, že se mu to, co dělá, ani trochu nezamlouvá. Trvalo několik minut, než nůž překonal odpor tvrdého předmětu. Pak bylo zase slyšet šustění čepele prořezávající seno. Bert se obrátil k otci, samou úlevou se křenil a nejapně pokyvoval hlavou.

„Teď to odřízni,“ přikázal mu Rummins. Ani teď se nepohnul.

Bert udělal druhý vertikální zářez, stejně hluboký jako ten první, a zatáhl za pruh sena, takže se vyloupl ze seníku jako kus dortu a složil se na vůz k jeho nohám.

Hoch na okamžik jako by zkameněl, přiblble zíral na nově se objevivší tvář seníku a nemohl, či spíše nebyl ochoten uvěřit, co to právě přeřízl vedví.

Rummins, který moc dobře věděl, co to bylo, se obrátil a rychle se spustil po druhé straně seníku dolů. Pohyboval se tak rychle, že když Bert začal ječet, byl už za branou a mířil přes silnici pryč.

185$$$

SEKÁČ FOXLEY

Pětkrát týdně, po celých šestatřicet let, dojíždím do Londýna ranním vlakem v 8:12. Nikdy není přeplněný a doveze mě až na nádraží Cannon Street, odkud je to ke dveřím mé kanceláře na Austin Friars pouhých jedenáct a půl minuty pěšky.

Dojíždění do zaměstnání mě odjakživa těšilo; oblíbil jsem si každou jednotlivou etapu těch každodenních cest. Je v nich jistá pravidelnost, která je člověku ustálených zvyků vlastní a příjemná, a navíc hrají v ranním shonu roli jisté propusti, kterou hladce, ale pádně sklouzávám do rušných vod běžného pracovního dne.

Stanice u nás na předměstí je poměrně malá a na vlak v osm dvanáct se zde schází pouhých devatenáct dvacet lidí. Naše sestava se mění málokdy, a když se náhodou na nástupišti ukáže nová tvář, zčeří atmosféru neznatelná vlna pobouření a nesouhlasu jako nový přírůstek v kleci s kanárky.

Když dorazím ráno na stanici s obvyklým čtyřminutovým předstihem, zpravidla spatřím tentýž obrázek: tytéž lidi, dobré, solidní a spořádané, jak stojí na týchž místech, s týmiž deštníky, klobouky, kravatami a novinami v podpaždí, stejně neměnní a nezměnitelní jako rozložení nábytku v mém obývacím pokoji. Tak to mám rád.

Mám rád i své místo v rohu u okna, kde si pročítám Timesy, zatímco vlak si to lomozí a sune se vpřed. Tato část cesty trvá třicet dvě minuty a působí na mou mysl i staré popudlivé tělo stejně konejšivě jako důkladná, hojivá masáž. Věřte, že pro udržení duševní pohody není lepší recept než pořádek a pravidelnost. Prozatím jsem tuto ranní trasu absolvoval téměř desettisíckrát a každým dnem mě baví víc a víc. Zajímavé také je (to jen tak na okraj), že já sám jsem se stal jakousi časomírou. Okamžitě poznám, máme-li dvou-, tří- nebo čtyřminutové zpoždění, a nikdy

186$

nemusím vykukovat z okénka, abych se přesvědčil, kde jsme právě zastavili.

Vzdálenost, jež dělí mou kancelář od Cannon Street, není ani příliš dlouhá, ani příliš krátká: ideální pro lehkou, zdravou procházku po ulicích, jimiž proudí lidé, kteří stejně jako já míří do svých kanceláří v souladu se svým pravidelným denním rozvrhem. Když kráčím mezi těmito spolehlivými, důstojnými lidmi, kteří dělají to, co mají, a netrajdají po světě sem a tam, získávám pocit jistoty. Jejich životy se stejně jako ten můj řídí podle minutové ručičky na chlup přesných hodinek a na svých trasách ulicemi města se kolikrát střetáme v tutéž denní dobu na tomtéž místě.

Například když zabočím za roh do St. Swithins Lane, pravidelně míjím elegantní dámu středního věku, která má na nose stříbrný cvikr a v ruce černý kufřík - finanční ředitelka, řekl bych, nebo možná jednatelka nějaké textilní společnosti. A když přecházím na světlech přes Threadneedle Street, v devíti případech z deseti proti mně kráčí pán, který má každý den v klopě novou květinu ze zahrádky. Nosí černé kalhoty a šedé kamaše a je to člověk od pohledu dochvilný a maličkostí dbalý, pravděpodobně bankéř nebo možná právní poradce jako já; za posledních dvacet pět let se naše oči nejednou letmo setkaly, když jsme se míjeli na přechodu, s výrazem oboustranné váženosti a úcty.

Nejméně polovina tváří, jež na této malé procházce potkávám, je mi již důvěrně známa. Jsou to tváře poctivé, tváře našinců, lidí mého typu - čilých, pracovitých, spořádaných občanů, na hony vzdálených oněm věčně nespokojeným chytrákům s leskem v očích, kteří se mermomocí snaží obrátit svět vzhůru nohama a mají plnou pusu vlády lidu a státní lékařské péče a podobných nesmyslů.

Jak vidíte, jsem člověk ve všem spokojený se svým denním režimem. Ale neměl bych správně říci: byl jsem?

V době, kdy jsem psal menší autobiografickou črtu, již

187$

jste právě dočetli, maje v úmyslu nechat ji kolovat mezi zaměstnanci své kanceláře pro příklad i poučení, popisoval jsem své pocity zcela věrně. Ale od té doby uplynul celý týden - a mezitím se přihodilo cosi zvláštního. Začalo to vlastně už minulé úterý, téhož rána, kdy jsem si do kapsy vložil koncept svého eseje a vezl jsem jej do kanceláře; a připadá mi, že přesné načasování těch událostí nemůže být pouhou náhodou, ale jedině dílem Božím. Bůh si přečetl mou krátkou úvahu a pomyslel si: „Tenhleten Perkins se nám začíná nějak naparovat. Je načase dát mu lekci.“ Namouduši věřím, že takhle se to stalo.

Jak říkám, nadešlo úterý, úterý po Velikonocích, teplé žluté jarní ráno, a když jsem vkročil na nástupiště naší malé předměstské stanice s Timesy zastrčenými do podpaždí a s konceptem „Blaha řádu“ v kapse, okamžitě jsem si uvědomil, že je něco v nepořádku. Přímo jsem cítil, jak řadami mých pravidelných spolucestujících běží zvláštní vlna odporu. Zastavil jsem se a rozhlédl se.

Ten cizí člověk stál přímo vprostřed peronu, rozkročeně a se založenýma rukama, a tvářil se, jako kdyby chystal zábor světa. Měl poměrně vysokou, robustní postavu a i zezadu se mu nějak dařilo působit dojmem playboyství a arogance. Bylo nad slunce jasné, že k nám nepatří. Místo deštníku držel hůlku, místo černých bot měl boty hnědé, šedý klobouk měl nasazen v úplně nemožném úhlu a vůbec ve všem tom hedvábí a lesku vypadal jako panák. Víc jsem se o něj nestaral. Minul jsem jej s tváří obrácenou k obloze a napomohl jsem, jak pevně doufám, již tak chladné atmosféře klesnout pod bod mrazu.

Do stanice přidrkotal vlak. A teď si zkuste představit mou hrůzu, když za mnou ten cizák šel až k mému místu. Něco takového se mi již patnáct let nestalo. Všichni kolegové vždy projevují úctu k letům, jež mám odsloužena. Mým malým privilegiem je užívat si dvousedadlo aspoň jednu, někdy i dvě tři stanice sám pro sebe. A najednou si přijde tenhle člověk, vetřelec, roztáhne se na protějším

188$

sedadle, zatroubí do kapesníku a začne si tu chrastit s Daily Mailem a pálit odpornou dýmku.

Sklonil jsem Timesy a pohlédl mu kradmo do tváře. Mohlo mu být přibližně stejně jako mně, šedesát dva nebo tři, ale měl takový ten osmahlý kožovitý zjev krasavce z reklam na pánské košile - lovec lvů, hráč póla, pokořitel Everestu, tropický badatel a závodní jachtař, to všechno v jednom; tmavé obočí, ocelové oči, silné bílé zuby svírající troubel dýmky. Já osobně chovám k hezkým mužům nedůvěru. Falešné radosti tohoto života jim padají k nohám příliš snadno a oni si vykračují po světě, jako by se o svou tělesnou přitažlivost osobně zasloužili. Hezká žena, ta mi nevadí. U žen je to jiné. Ale u mužů mi to s prominutím připadá jako vyložená nepřístojnost. Tak jako tak, jeden se mi usadil ve vagoně přímo na protějším sedadle a najednou, jak jsem si ho prohlížel přes okraj Timesů, vzhlédl a naše pohledy se střetly.

„Nevadí vám, že kouřím?“ zeptal se a zvedl dýmku v prstech. Víc neřekl. Ale zvuk jeho hlasu měl na mě náhlý a nečekaný účinek. Dokonce jsem myslím nadskočil. Pak jsem zůstal sedět jako opařený a nejméně minutu jsem na něj civěl, než jsem se vzpamatoval a zformuloval odpověď.“

„Jsme v kuřáckém oddělení „ řekl jsem, „kuřte si, jak chcete.“

„Napadlo mě, že se radši zeptám.“

A znovu se ozval ten zvláštně břitký povědomý hlas, který odsekával jedno slovo od druhého a sypal je na vás ostře a nadrobno jako rychlopalný kulomet vystřelující semínka ostružin. Kde jsem ho slyšel? A proč se každé jeho slovo zařezávalo do citlivého místečka zasutého kdesi hluboko v mé paměti? Proboha, pomyslel jsem si. Seber se. Co tady blázníš?

Neznámý se vrátil ke svým novinám. Předstíral jsem, že dělám totéž. Ale to už jsem měl dočista po náladě a nedokázal jsem se ani soustředit. Místo čtení jsem po něm

189$

pokukoval pres okraj úvodní strany. Měl opravdu nemožnou tvář, vulgárně, až oplzle pohlednou, a pokožka se mu leskla smilným olejnatým filmem. Ale neznal jsem ji náhodou z dřívějška? Začínal jsem mít dojem, že ano, protože kdykoli jsem ji zahlédl, zmocnil se mě zvláštní, těžko popsatelný neklid související nějakým způsobem s bolestí a násilím, možná dokonce strachem.

Během cesty jsme už nepromluvili, ale umíte si jistě představit, že mě to úplně vyvedlo z mého každodenního rytmu. Měl jsem zkažený den; a na nejednom ze svých podřízených jsem si zchladil žáhu, zvláště po obědě, kdy mě ke všemu začal zlobit žaludek.

Následujícího rána stál znovu vprostřed nástupiště s hůlkou, dýmkou, hedvábným šátkem a hnusně hezkou tváří. Minul jsem ho a přistoupil jsem k jistému panu Grummittovi, který je makléřem a dojíždí se mnou do města již dvacet osm let. Nemohu říct, že bych s ním kdy předtím prohodil víc než pár slov - u nás na stanici vyznáváme zdrženlivost -, ale krize, jaká nastala teď, obvykle prolomí ledy. „Grummitte,“ zašeptal jsem. „Co je to za hulváta?“

„Nemám ponětí.“

„Odporný chlap.“

„Hrůza.“

Jenom aby nejezdil pravidelně.“

„Ještě to tak.“

A už tu byl vlak.

Tentokrát nastoupil neznámý k mé úlevě do jiného vagonu.

Ale další ráno jsem ho měl zase u sebe.

„Říkám,“ pronesl a usadil se přímo naproti mně, „prima den.“ A znovu se mi cosi v hloubi paměti pomalu, stísněně pohnulo, zřetelněji než kdy předtím, blíže povrchu, ale stále mimo dosah.

A byl pátek, poslední den v týdnu. Vzpomínám si, že po cestě na nádraží sprchlo, ale byl to takový ten teplý šumivý dubnový deštík, který trvá jen pět šest minut,

190$

a když jsem vstoupil na nástupiště, všichni měli složené deštníky, slunce svítilo a po obloze plula velká bílá oblaka. Přesto jsem se cítil sklíčeně. Mně už tahle cesta požitek neskýtala. Věděl jsem, že cizák tu bude. A skutečně: stál s rozkročenýma nohama na peronu, jako by mu patřila celá železnice, a tentokrát si ještě ledabyle pošvihával hůlkou.

Ta hůl! Teď jsem si vzpomněl! Ztuhl jsem a krve by se ve mně nedořezal.

„Vždyť je to Foxley!“ vykřiklo ve mně bez hlesu. „Sekáč Foxley! A pořád se ohání hůlkou!“

Přistoupil jsem o krok blíž, abych si ho lépe prohlédl. Řeknu vám, že takový otřes jsem snad v životě nezažil. Na mou duši, byl to Foxley. Bruce Foxley neboli Sekáč Foxley, jak jsme mu přezdívali. Naposledy jsem ho viděl… počkat… to muselo být ještě na škole a mně nebylo víc než dvanáct nebo třináct let.

Vtom přijel vlak, a ať se na místě propadnu, jestli mi ten chlap znovu nevlezl na protější sedadlo. Odložil si hůl i klobouk na horní přihrádku, obrátil se, posadil a začal si zapalovat dýmku. Letmo na mě pohlédl malýma studenýma očima skrz oblak kouře a pronesl: „Říkám, senzační den. Úplné léto.“

Ten hlas rozptýlil všechny pochybnosti. Vůbec se mu nezměnil. Jen jsem byl zvyklý slýchat od něj něco jiného.

„Tak jo, Perkins,“ říkával. „Tak jo, ty malý smrádě. Dám ti teď další nakládačku.“

Kolik od té doby uplynulo let? Určitě bezmála padesát. Zvláštní však bylo, jak málo se mu změnily rysy. Měl stále tutéž arogantně zdviženou bradu, rozšířené chřípí a pronikavé, pichlavé malé oči posazené nebezpečně blízko; měl i stále týž zvyk přistrčit obličej k vašemu, přibít vás pohledem a zatlačit do kouta; dokonce i jeho vlasy jsem si pamatoval: hrubé a mírně zvlněné, krapek olejnatě lesklé jako dobře protřesený salát. Na malý stolek ve studovně si stavěl zelenou lahvičku s vlasovým želé (když někomu musíte utírat prach, každý předmět v místnosti

191$

se vám s nenávistí zaryje do paměti), na jejímž štítku byl vytištěn královský erb i jméno obchodu na Bond Street; pod tím stálo malými písmenky: „Dvorní kadeřnictví Jeho Veličenstva krále Edwarda VII.“. Na to si živě vzpomínám, protože mě napadlo, že je to poněkud komické vyznamenání, moci kadeřit vlasy někomu, kdo má hlavu prakticky jako koleno - byť je to monarcha.

A teď jsem měl Foxleyho znovu před sebou; usazoval se a rozevíral noviny. Byl to zvláštní pocit, sedět necelý metr od člověka, který mi před padesáti lety dělal ze života takové peklo, že jsem jednou uvažoval o sebevraždě. On nepoznal mne; nosím knír, to nebezpečí nehrozilo. Měl jsem vcelku jistotu, že si ho mohu v klidu a nepozorovaně prohlížet, jak dlouho budu chtít.

Když se tak ohlížím zpět, první rok na škole jsem vinou Bruce Foxleyho bezesporu zkusil jako zvíře; a nechtěným původcem všech útrap byl, jakkoli je to zvláštní, můj otec. Ve chvíli, kdy jsem vstupoval na půdu oné vyhlášené internátní soukromé školy, mi bylo dvanáct a půl. To byl, jestli se nepletu, rok 1907. Otec mě v hedvábném cylindru a žaketu vyprovodil na nádraží a vzpomínám si, jak jsme stáli na nástupišti mezi hromadami kufrů a papírových krabic, všude se hemžily snad tisíce brebentících, pokřikujících a na můj vkus dost přerostlých kluků, když najednou jeden, který chtěl proběhnout kolem nás, drcnul do otce tak prudce, že ho málem srazil na zem.

Otec, malý důstojný a uhlazený pán, se překvapivě hbitě otočil a lapil delikventa za zápěstí.

„Lepším způsobům vás na této škole nenaučili, mládenče?“ spustil otec.

Chlapec byl nejméně o hlavu vyšší než otec, shlížel na něj s drzou, chladně pobavenou nevraživostí a nic neříkal.

„Mám dojem,“ řekl otec a oplácel mu upřený pohled, „že omluva by byla na místě.“

Ale kluk se bez mrknutí oka díval svrchu na otce, kolem

192$

rtů mu hrál ten drzý, pobavený úsměšek a brada se mu vysunovala víc a víc.

„Zřejmě nemáte, mládenče, stud ani vychování,“ pokračoval otec. „Mohu se jen modlit, že jste na této škole výjimkou. Byl bych nerad, kdyby si můj syn měl osvojit podobné způsoby.“

Velký kluk v tu chvíli nepatrně stočil hlavu mým směrem a zabodl do mě studený pohled svých malých, blízko posazených očí. Neměl jsem tehdy zvlášť nahnáno; ani zdaleka jsem ovšem netušil, jaké pravomoci mají starší žáci internátních škol nad těmi mladšími. A pamatuji se, že jsem se mu zpříma zahleděl do očí, abych podpořil otce, kterého jsem zbožňoval a ctil.

Otec chtěl ještě něco dodat, ale chlapec se prostě otočil a loudavým krokem se vydal po nástupišti k ostatním.

Bruce Foxley na tu příhodu nikdy nezapomněl; největší smůlou - jak jsem zjistil po příjezdu na místo - pro mě ovšem bylo to, že jsem byl přidělen do jeho „skupiny“. A co hůř - patřil jsem do jeho „studovny“. Byl na škole posledním rokem a vykonával dozor nad mladšími žáky - byl tedy v naší hantýrce „mazák“ - a jako takový měl oficiálně povoleno kterémukoli „zobákoví“ ze své „skupiny“ udělit výprask. Ale tím, že jsem příslušel k jeho studovně, se ze mě automaticky stával jeho osobní, soukromý otrok. Dělal jsem mu kuchtíka, poslíčka, komorníka i služebnou a mým úkolem bylo dohlédnout na to, aby nemusel hnout prstem, dokud to nebylo bezpodmínečně nutné. Pokud je mi známo, žádná jiná lidská společnost neuvaluje na sluhu větší břímě povinností, než ukládali mazáci na bedra nám, ubohým zobákům. Kdykoli udeřil ranní mráz nebo sněžilo, musel jsem po snídani přidřepnout na sedátko latríny (která byla v nevytápěném přístěnku), abych ho zahřál, než se Foxleymu uráčí dostavit se.

Vzpomněl jsem si teď, jak se klátil po místnosti uvolněnou, elegantně nedbalou chůzí a každou židli, která mu přišla do cesty, odkopl stranou, a já ji musel běžet postavit.

193$

Nosil hedvábné košile, do rukávu si zastrkával hedvábný kapesník a boty si nechával šít v obchodu, kterému se říkalo U Lobba (a také používal královskou korunku). Součástí mé služby bylo ty špičaté kožené boty den co den patnáct minut leštit, dokud nebyly jako zrcadlo.

Ale nejhorší vzpomínky jsem měl spojeny s převlékárnou.

Najednou jsem viděl sám sebe, pobledlého mrňavého kluka, jak stojím ve dveřích té ohromné místnosti v papučích, pyžamu a hnědém župánku z velbloudí vlny. Ze stropu trčela na kabelu jediná oslňující žárovka, po stěnách byly rozvěšeny žlutočerné fotbalové dresy, které po celé místnosti šířily nakyslý zápach potu, a hlas, ten úsečný, břitký hlas vypeckovával jedno slovo po druhém: „Tak jak to chceš tentokrát? Šest s županem - nebo čtyři bez?“

K odpovědi jsem se nikdy nepřiměl. Jen jsem tam stál s očima sklopenýma ke špinavým prknům podlahy, strachy se mi točila hlava a nebyl jsem schopný myslet na nic jiného než na to, že za chvíli mě ten větší kluk pomalu, zručně, předpisově, systematicky a se zjevným gustem sešvihá tenkou dlouhou bílou hůlkou až do krve. Před pěti hodinami se mi totiž nepodařilo rozdělat oheň v krbu jeho studovny. Utratil jsem nejprve celé kapesné za krabičku speciálních podpalovačů, držel jsem hořící noviny u sopouchu, aby komínem lépe táhlo, a klekl jsem si a foukal do ohniště, div mi plíce nepraskly. Ale uhlíky se ne a ne rozhořet.

„Jestli si budeš stavět hlavu a neodpovíš,“ usekával hlas, „rozhodnu holt za tebe.“

Strašně moc jsem ze sebe chtěl vymáčknout odpověď, protože jsem přesně věděl, co si vybrat. To je první věc, kterou se člověk po příjezdu naučí. Stůj co stůj si nechat župan, i za cenu několika ran navíc. Jinak je téměř jisté, že rána vám kůži rozsekne. I tři s županem jsou lepší než jedna bez.

194$

„Tak si ho sundej, stoupni si tamhle do kouta a sáhni si na palce u nohou. Dostaneš čtyři.“

Pokaždé jsem si pomalu svlékl župan a uložil ho na polici nad botníkem. A ještě pomaleji jsem přešel do druhého kouta místnosti, kromě bavlněného pyžama nahý a zkřehlý zimou; kráčel jsem bez tíhy a všechno mi najednou připadalo jako v dálce, zalité jasným, plochým světlem jako obrázek v laterně magice, ohromně zvětšené, neskutečné a plovoucí v mokrém průzoru.

„Tak a teď si sáhni na palce. Pořádně vypni kolena pořádně, řikám.“

Pak jsem pozoroval mezi koleny, jak se vzhůru nohama ubírá na opačný konec převlékárny a mizí v chodbě, do níž se scházelo po dvojici schodů a které jsme říkali „umývárka“; ústila do koupelny s kamennou podlahou a řadou umyvadel podél stěny. Když Foxley zmizel z dohledu, věděl jsem, že míří na druhý konec umývárky. To dělal vždycky. Když pak prudce vystřelil vpřed, zdálky, ale zesílen ozvěnou mezi umyvadly a kachlíky se rozlehl cvakot podpatků po kamenné podlaze a mezi nohama jsem zahlédl, jak skokem přeletěl oba schody až do převlékárny a řítí se na mě s vysunutou bradou a vysoko napřaženou holí. V té chvílí jsem zavíral oči, čekal, až padne rána, a říkal jsem si, že za nic na světě se nesmím narovnat.

Každý, kdo někdy utržil pořádný výprask, vám potvrdí, že opravdová bolest se ohlásí až takových osm deset vteřin po ráně. Úder sám jen tupě, zvučně pleskne a žuchne do zadku, takže v něm ztratíte veškerý cit (zranění kulkou prý působí podobně). Ale po chvilce - Kristovy rány, je to, jako když vám někdo položí rozžhavený pohrabáč na holou zadnici, a nesáhnout dozadu a nepřitisknout dlaně na zasažené místo je čirá nemožnost.

Foxley o tom časovém intervalu dobře věděl a volnou chůzí, kterou se ubíral těch třináct čtrnáct metrů ke konci umývárky, mi dopřával dost času k tomu, abych si bolest vychutnal před každým dalším úderem až do dna.

195$

Po čtvrté ráně jsem se vždycky narovnal. Nemohl jsem si pomoct. Byla to mimovolná obranná reakce těla, které už víc nesneslo.

„Uhejbáš,“ říkal pak Foxley. „Tahle se nepočítá. A dělej dolu.“

Pro příště jsem věděl, že se mám držet za kotníky.

Když jsem se vracel - ztuhle a s rukama na zadku abych si oblékl župan, pozoroval mě a já jsem se snažil odklánět hlavu, aby mi neviděl do tváře. A když jsem pak vycházel, zavolal vždycky: „Ty tam! Pod zpátky!“

Byl už jsem v chodbě; zastavil jsem se, obrátil se a čekal ve dveřích.

„Pod sem. No dělej, poď zpátky. Tak - nezapomněls na něco?“

Jediné, na co jsem v tom okamžiku byl schopen myslet, byla trýznivá bolest v zadní části těla.

„Zřejmě nemáš, mládenče, stud ani vychování,“ napodoboval otcův hlas. „Lepším způsobům tě na této škole nenaučili?“

„Dě… děkuju,“ vykoktal jsem. „Děkuju… za výprask.“

Když jsem pak stoupal po tmavém schodišti zpět do ložnice, bylo mi už mnohem lépe, protože bolest odeznívala, všechno bylo za mnou a ostatní se shlukli kolem mě ve výrazu jisté drsné účasti, která pramenila z toho, že už si stejnou věcí prošli sami mnohokrát.

„Hele, Perkins, ukaž.“

„Koliks dostal?“

„Pět, ne? Tady to bylo krásně slyšet.“

„Nebuď labuť. Ukaž je.“

Stáhl jsem si pyžamo a stál jsem ve vážném kruhu znalců oceňujících dílo zkázy.

„Jsou dost daleko od sebe, co? Foxley to většinou trefuje líp.“

„Dvě jsou u sebe. Úplně se dotýkaj. Ty jo - ty sou lahůdkový!“

„Tahleta dole je svinská.“

196$

„Šel na rozběh až do umývárky?“

„Že si dostal jednu navíc za uhejbání?“

„Perkins, ty bláho, ten ti dal.“

„Hele, tady ti trochu teče krev. Asi by sis to měl jít umejt.“

Pak se otevřely dveře a do nich vstoupil Foxley; všichni se rozutekli a předstírali, že se modlí nebo že si čistí zuby, a já jsem stál uprostřed místnosti se staženými kalhotami.

„Co se to tady děje?“ zeptal se Foxley a věnoval zběžný pohled vlastnoručnímu dílu. „Ty - Perkins. Natáhni si pyžamo a zalez do postele. „

Tak končil den.

V týdnu jsem neměl ani chvilku pro sebe. Jakmile Foxley zahlédl, že sí ve studovně sedám ke knížce, případně otevírám album známek, okamžitě vymyslel, jak mě zaměstnat. Jeho oblíbené zadání - zvlášť za deště - bylo: „Tak mě napadá, Perkins, že taková kytice kosatců by se mi na stole hezky vyjímala, co ty na to?“

Kosatce rostly pouze na březích Oranžových rybníků. Šlo se k nim dvě míle po silnici a čtyři sta metrů přes pole. Vstal jsem vždycky ze židle, oblékl si pršiplášť, nasadil slamák, popadl deštník a vydal se na tu dlouhou osamělou pouť. Slaměný klobouk jsme museli nosit mimo budovu za každého počasí, ale déšť by ho během chvíle rozmáčel, a k jeho ochraně jsem tedy potřeboval deštník. Potíž je, že když se drápete po zarostlém břehu a hledáte kosatce, nemůžete třímat nad hlavou paraple, a abych si klobouk nezničil, pokládal jsem ho pod deštník na zem. Touto metodou jsem si uhnal bezpočet chřipek.

Ale největší hrůzu jsem míval z nedělí. Neděle byla vyhrazena úklidu studoven a podnes mě pronásleduje přízrak dopoledního teroru, kdykoli si vzpomenu na to zběsilé gruntování, cídění a utírání prachu. Nakonec přicházela Foxleyho inspekce.

„Hotovo?“ otázal se.

„Myslím… myslím, že ano.“

197$

Pak přešel ke svému stolu, vytáhl ze zásuvky bílou rukavicí, pomalu si ji navlékl na pravou ruku, pečlivě prst po prstu, a já jsem tam roztřeseně stál a sledoval, jak obchází pokoj a bílým ukazovákem přejíždí vršky obrazových rámů, opěradla křesel, police, parapety a stínítka, a ani na okamžik jsem ten prst nespustil z očí. Byl nástrojem mého osudu. Téměř vždy se mu podařilo objevit nějakou nepatrnou škvíru, kterou jsem přehlédl nebo spíš vůbec nevzal v potaz; a když k tomu došlo, Foxley se pomalu obrátil, na rtech měl ten svůj nebezpečný úsměv neúsměv a bílý prst držel vztyčený tak, abych sám viděl slabou prachovou šmouhu po jeho straně.

„Aha,“ řekl výhružně. „Takže ty se chceš ulejvat?“

Ticho.

„Seš ulejvák?“

„Myslel jsem, že jsem utřel všude.“

„Seš ulejvák a zmetek, nebo ne?“

„A-ano.“

„Ale tvůj otec by nechtěl, aby z tebe byl ulejvák a zmetek. Tvůj otec si potrpí na dobrý vychování, je to tak?“

Ticho.

„Ptám se tě, jestli si tvůj otec potrpí na dobrý vychování?“

„Asi… ano.“

„Takže mu prokážu laskavost, když tě potrestám?“

„Já nevím.“

„Ano nebo ne?“

„A-ano.“

„Po nešporách se sejdem v převlíkárně.“

Zbytek dne jsem strávil v mukách čekání na nadcházející večer.

Kristapána, jak živě se mi to teď všechno vybavovalo. Neděle byla také vyhrazena psaní dopisů. „Drahá maminko, drahý tatínku, mockrát Vám děkuji za Váš dopis. Doufám, že se máte oba dobře. Já se mám dobře, až na to, že jsem zmoknul a dostal jsem chřipku, ale ta brzy přejde. Včera jsme hráli se Shrewsbury a porazili je 4:2. Já jsem

198$

se jenom díval, ale Foxley, který, jak víte, je vedoucím naší skupiny, dal jeden z našich gólů. Děkuji mockrát za koláč. S pozdravem, Váš William.“

K psaní dopisu jsem se obvykle uchýlil na latrínu, někdy do botárny anebo do koupelny - kamkoli z Foxleyho dosahu. Ale musel jsem sledovat čas. Čaj byl o půl páté a musel jsem mít pro Foxleyho připravené toasty. Pekl jsem mu je každý den, ale o víkendech se ve studovnách nesměl rozdělávat oheň v krbech, takže se všichni zobáci, z nichž každý připravoval toasty svému vlastnímu mazákovi, museli namačkat okolo jediného malého topeniště v knihovně a s opékači vidlicí se bít o výhodnou pozici. Za těchto podmínek jsem musel dohlédnout na to, aby Foxleyho toasty (i) nebyly připálené, (2) byly opečeny do křupava, (3) byly horké a nachystané přesně včas. Nesplnění kteréhokoli z těchto požadavků bylo „trestuhodným přečinem“.

„Hele! Co to je tohle?“

„To je toast.“

„Takhle ty si představuješ toast?“

„No…“

„Flákáš se a pak to nestíháš udělat pořádně, co?“

„Snažil jsem se.“

„Víš, Perkins, co platí na líný osly?“

„Ne.“

„Seš osel?“

„Ne.“

„Nevadí, chlapče, seš líný prase - ha ha ha -, na ty se to vztahuje taky. Uvidíme se večer.“

Bože, ta muka oněch dnů! Připálit Foxleyho toast bylo „trestuhodným přečinem“. Stejně tak zapomenout vyčistit Foxleyho kopačky od bláta. A nepověsit Foxleyho dres. A sušit mu deštník špičkou dolů.

A prásknout dveřmi studovny, když Foxley pracuje. A natočit mu příliš horkou vanu. A nevyleštit knoflíky na Foxleyho přehlídkové uniformě. A potřísnit látku

199$

stejnokroje namodralými skvrnami od leštidla. A neumýt podrážky Foxleyho bot. A nechat jakýkoli nepořádek ve Foxleyho studovně. Když se to vezme kolem a kolem, ve Foxleyho očích jsem já sám byl trestuhodným přečinem.

Vykoukl jsem z okna. Propánakrále, už jsme byli skoro na místě. Musel jsem takhle bloumat už drahnou chvíli a ještě jsem ani neotevřel Timesy. Foxley stále seděl opřený v protějším rohu, četl si Daily Mail a skrz namodralý kouř z bánící dýmky jsem rozpoznával horní polovinu jeho obličeje nad rozevřenými novinami: malá jiskrná očka, zkrabaceně čelo a zvlněné, trochu olejnaté vlasy.

Vidět ho teď po takové době na mě mělo zvláštní a lehce dráždivý účinek. Věděl jsem, že už není nebezpečný, ale dotíraly na mě staré vzpomínky a necítil jsem se v jeho přítomnosti zcela pohodlně: trochu jako když se ocitnete v kleci se zkroceným tygrem.

Přestaň bláznit! okřikl jsem se v duchu. Vždyť je to hloupost. Ježíšmarjá, kdybys chtěl, můžeš mu klidně říct, co je zač, a on by ti nemohl zkřivit jeden jediný vlásek na hlavě. Ale ovšem - to je nápad!

Až na jedno - totiž, stálo mi to vůbec za to? Jsem už na takové věci trochu starý, a ani jsem vlastně nevěděl, jestli vůči němu ještě chovám nějakou zášť.

Co s tím? Nemohl jsem tam sedět a civět na něj jako tele na nová vrata.

V té chvíli mě začal pokoušet malinko uličnický nápad. Co kdybych se teď k němu naklonil, napadlo mě, poklepal mu lehce na koleno a představil se? Pozoroval bych, jak se při tom bude tvářit. Pak bych se rozpovídal o starých školních časech, které jsme spolu zažili, a mluvil bych dost nahlas na to, aby nás celý vagon dobře slyšel. Rozpustile bych mu připomněl, co mi kdysi prováděl, a možná bych mohl přidat pár detailů o výprascích v převlékárně, abych mu natropil menší ostudu. Trocha rozpaků a zahanbení by mu určitě neuškodila. Já bych si to ovšem užíval báječně.

200$

Najednou vzhlédl a zachytil můj upřený pohled. Stalo se to už podruhé a všiml jsem si, jak se mu v očích podrážděně zablesklo.

Dobrá, řekl jsem si v duchu. Jak je libo. Ale zachovej milý, kultivovaný a společenský tón. Tím ho znemožníš mnohem víc a mnohem účinněji.

A tak jsem mu věnoval úsměv a krátce a zdvořile jsem kývl hlavou. Pak jsem zvýšil hlas a řekl: „Prosím za prominutí. Rád bych se představil.“ Předklonil jsem se a pozorně jsem ho sledoval, aby mi z jeho reakce nic neuniklo. Jmenuji se Perkins - William Perkins - a studoval jsem na Reptonu: od roku 1907.“

Celý vůz se ztišil a já jsem vycítil, jak všichni špicují uši a čekají na to, co bude následovat.

„Těší mě,“ odpověděl a sklonil noviny na kolena. „Já se jmenuji Fortescue - Jocelyn Fortescue. Eton: od roku 1916.“

SKOPOVÉ NA PORÁŽKU

V pokoji bylo teplo a poklizeno, závěsy zatažené a obě stolní lampy svítily - její i ta jeho u prázdného křesla naproti. Na servírovacím stolku za ní stály dvě vysoké sklenice, whisky a soda. V chladicí nádobě byly čerstvé kostky ledu.

Mary Maloneyová čekala, až se manžel vrátí z práce.

Času od času vrhla letmý pohled na hodiny, nikoli z úzkosti, ale spíše proto, že ji těšilo pomyšlení na to, jak se s každou uplynulou minutou blíží okamžik, kdy manžel stane ve dveřích. Obklopovala ji usměvavá aureola něhy, vyzařovala ze všech jejích pohybů. Se sklopenou hlavou, skloněna nad šitím, byla ztělesněním pokoje. Pleť (neboť byla v šestém měsíci těhotenství) jí nebývale zkrásněla a zprůsvitněla, měla jemná ústa a v očích, které vypadaly větší a tmavší než dříve, se jí usadil výraz mírného klidu.

Když se hodinová ručička posunula na deset minut před

201$

pátou, zbystřila sluch a po chvíli, na minutu přesně jako vždy, slyšela, jak venku na štěrku zakřupaly pneumatiky. Bouchla dvířka od auta, ozvaly se zvuky kroků podél okna, v zámku cvakl otáčený klíč. Odložila šití, vstala, a když vcházel, vykročila mu v ústrety.

„Ahoj, miláčku,“ vítala ho.

„Ahoj,“ odpověděl.

Vzala od něj kabát a pověsila ho do skříně. Pak přešla ke stolku a namíchala whisky, jemu silnou, sobě slabší. A za chvíli zase seděla jako předtím s jehlou a nití a on v protějším křesle držel oběma rukama vysokou sklenici a pohupoval jí, až kostky ledu cinkaly o stěnu.

Večer pro ni byl vždy nejšťastnější chvílí dne. Chápala, že manželovi není příliš do řeči, dokud nedopije první sklenku, a co se jí týče, po dlouhých hodinách strávených o samotě seděla ráda v tichu a spokojeně si užívala jeho společnosti. Zbožňovala okamžiky, kdy si mohla vychutnávat přítomnost svého muže, nechávat se zalévat - téměř jako člověk vystavující se slunci - hřejivým mužským teplem, které z něj vycházelo, když spolu byli sami. Milovala to, jak sedával uvolněně v křesle, jak vcházel do dveří, jak pomalými dlouhými kroky měřil místnost. Milovala to, jak na ni hleděl pozornýma, do dálky upřenýma očima, milovala nepravidelnou linku jeho úst a především to, že vždycky pomlčel o tom, jak je vyčerpaný, a seděl tiše pohroužen do sebe, dokud se část únavy nerozplynula v nápoji.

„Jsi unavený, Patricku?“

„Ano,“ přisvědčil. „Unavený.“ A vzápětí udělal zvláštní věc. Pozvedl sklenici a na jediný lok ji vyprázdnil, ačkoli byla ještě nejméně z poloviny plná. Nedívala se na něj, ale toho, co udělal, si všimla, protože když ruku spustil, slyšela kostky ledu dopadnout na dno prázdné sklenice. Seděl v předklonu a chvíli váhal, pak vstal a vykročil ke stolku, aby si nalil ještě jednu.

„Já ti ji přinesu!“ zvolala a vyskočila.

„Sedni si,“ zarazil ji.

202$

Když se vracel, neušlo jí, že nový nápoj je koncentrací whisky zbarven sytě jantarovým odstínem.

„Miláčku, mám ti přinést pantofle?“

„Ne.“

Pozorovala, jak ucucává zlatožlutý nápoj, a v husté tekutině viděla olejnatě vířící spirály.

„Měli by se stydět,“ řekla. „Chtít po lidech, kteří si odsloužili u policie takovou dobu jako ty, aby byli od rána do večera na nohou.“

Neodpověděl, a tak znovu sklonila hlavu a věnovala se šití; kdykoli však přiložil sklenici k ústům, bylo slyšet, jak kostky ledu zazvonily o skleněnou stěnu.

„Miláčku,“ ozvala se. „Chceš, abych ti přinesla sýr? Je čtvrtek, tak jsem nevařila.“

„Ne,“ řekl.

„Jestli jsi moc unavený, abychom šli na večeři,“ pokračovala, „není ještě tak pozdě. V mrazničce je spousta masa i dalšího jídla, můžeš se najíst doma, ani nemusíš vstát z křesla.“

Obrátila k němu oči v očekávání souhlasu, úsměvu nebo přikývnutí, ale nehnul ani brvou.

„Tak ti aspoň přinesu sýr a krekry,“ nedala se.

„Nic nenos,“ řekl.

Znepokojeně se zavrtěla na židli a velké oči stále upírala na manželův obličej. „Ale večeřet musíš. Klidně můžu uvařit něco doma. Uvařím ti ráda. Můžu nám udělat skopové kotlety. Nebo vepřové. Jak chceš. Všechno je v mrazáku.“

„Nic nedělej,“ odmítl.

„Ale miláčku, něco sníst musíš! Tak já to stejně připravím a buď si vezmeš, nebo ne, podle chuti.“

Vstala a odložila šití na stolek vedle lampy.

„Sedni si,“ pronesl. „Sedni si na chvilku.“

Až tehdy se doopravdy polekala.

„Tak si přece sedni,“ pobídl ji.

Pomalu klesala zpátky do křesla a celou dobu ho těma svýma velkýma očima zmateně pozorovala. Vyklopil$

do sebe druhou whisky a zamračeně se zadíval do sklenice.

„Poslyš,“ začal, „musím ti něco říct.“

„Co je, miláčku? Děje se něco?“

Celý znehybněl s hlavou skloněnou tak, že světlo lampy vedle něj mu dopadalo na horní polovinu obličeje, zatímco brada s ústy zůstávaly ve stínu. Všimla si, že mu v koutku levého oka nepatrně pocukává.

„Obávám se, že to pro tebe nejdřív bude šok,“ řekl. „Ale dost jsem o tom přemýšlel a usoudil jsem, že nejlepší bude, když ti všechno řeknu na rovinu. Jen doufám, že mi to nebudeš příliš dlouho zazlívat.“

A tak jí všechno pověděl. Nemluvil dlouho, nanejvýš čtyři pět minut, a po celou dobu, co hovořil, seděla ztichle a hleděla na něj omráčena hrůzou z toho, jak se jí každým vyřčeným slovem víc a víc vzdaluje.

„Tak - a je to venku,“ skončil. „Já vím, že ti to říkám v dost nevhodnou dobu, ale jinak to prostě nešlo. Samozřejmě že ti budu dávat peníze a dohlédnu na to, aby ti nic nechybělo. Ale snad se to obejde bez velkého rozruchu. Aspoň doufám. Už kvůli práci.“

Její první reakcí bylo ničemu nevěřit, všechno odmítnout. Blesklo jí hlavou, že možná vůbec nic neřekl, že se jí to celé jen zdálo. Možná že když si půjde po své práci a bude dělat, jako by ho neslyšela, tak později, až takříkajíc procitne, zjistí, že to všechno byl jen zlý sen.

„Udělám večeři,“ vydrala ze sebe šeptem a tentokrát ji nezastavil.

Prošla pokojem, aniž by cítila dotyk podlahy pod nohama. Necítila vlastně zhola nic - až na mírnou nevolnost a nutkání zvracet. Všechno teď dělala automaticky: dolů po schodech, otočit vypínačem, otevřít dvířka mrazničky, zašátrat uvnitř. Popadla první věc, která jí přišla pod ruku. Vyndala ji a podívala se, co to je. Věc byla zabalená v papíře, a tak jej odvinula a podívala se podruhé.

Skopová kýta.

204$

Dobrá, budou mít k večeři skopové. Držela kýtu oběma rukama za kost na tenčím konci a nesla ji nahoru, a když vstoupila do obývacího pokoje, spatřila manžela, jak stojí u okna zády k ní, a zastavila se.

„Prokristapána,“ řekl, když ji uslyšel, ale neotočil se. „Pro mě nic nevař. Někam si zajdu.“

V tom okamžiku Mary Maloneyová prostě přistoupila zezadu k manželovi, plynulým nápřahem zvedla velkou zmrzlou skopovou kýtu do výšky a zasadila mu co nejtvrdší úder do týla.

Mohla ho rovnou praštit tyčí z oceli.

O krok ustoupila a čekala; udivilo ji, že zůstal ještě alespoň čtyři pět vteřin na nohou a mírně se kymácel. Pak se s rachotem zřítil na koberec.

Prudkost nárazu, zařinčení, jak se překotil stolek, ji poněkud probraly z šoku. Přicházela k sobě pozvolna, se studeným, překvapeným pocitem, a chvíli stála, mžourala na ležící tělo a oběma rukama stále pevně svírala absurdní kus masa.

Dobrá, řekla si. Tak jsem ho zabila.

Zvláštní věc, jak jasně začala zničehonic uvažovat. Mozek se jí rozběhl na plné obrátky. Jako manželka detektiva věděla velice dobře, jaký trest přijde. Tak ať. Nelpěla na životě. Vlastně se jí uleví. Na druhou stranu: co bude s dítětem? Jak nakládá zákon s těhotnými vražedkyněmi? Usmrtí oba - matku i dítě? Nebo se čeká do desátého měsíce? Jak to dělají?

Mary Maloneyová nevěděla. A rozhodně by nerada spoléhala pouze na štěstí.

Odnesla kýtu do kuchyně, položila ji na pekáč, zapnula troubu na maximum a šoupla kýtu dovnitř. Pak si opláchla ruce a vyběhla po schodech do ložnice. Posadila se před zrcadlo a upravila se, přemalovala si ústa a přepudrovala tvář. Zkusila úsměv. Vplul jí na tvář dost nepřirozeně. Zkusila to podruhé.

„Ahoj, Same,“ zahlaholila zářivě.

205$

Ani hlas nezněl právě přirozeně.

„Chtěla bych kilo brambor, Same. A abych nezapomněla, sterilovaný hrášek.“

To bylo lepší. Hlas i úsměv se jí už dařily o něco lépe. Ještě několikrát si větu cvičně zopakovala. Pak seběhla do přízemí, oblékla si kabát a vyšla zadním vchodem přes zahradu na ulici.

Ještě nebylo šest hodin a v obchodě s potravinami se svítilo.

„Dobrý večer, Same,“ pozdravila bezstarostně muže za pultem a usmála se.

„Á, paní Maloneyová, dobrej večír. Jakpak se vede?“

„Chtěla bych kilo brambor, Same. A abych nezapomněla, sterilovaný hrášek.“

Majitel obchodu se otočil a natáhl se pro konzervu do horní police.

„Patrick je dnes utahaný, takže se mu tentokrát nechce jít na večeři,“ vysvětlovala. „Ve čtvrtek většinou nevaříme, víte, a já teď nemám v celém domě kouska zeleniny.“

„A nechcete taky nějaký maso, paní Maloneyová?“

„Ne, maso nepotřebuju, díky. Dělám skopovou kýtu, měla jsem jednu pěknou v mrazáku.“

„Aha.“

„Nerada vařím zmražené maso, Same, ale pro jednou to risknu. Myslíte, že se povede i tak?“

„Podle mýho názoru,“ mínil kupec, „je to prašť jako uhoď. Budete chtít tyhle idažský brambory?“

„Ano, výborně. Dejte mi jich kilo.“

„A dál?“ Obchodník sklonil hlavu na stranu a pohlédl jí mile do očí. „Zákusek? Co mu chcete dát po večeři?“

„Já nevím - napadá vás něco, Same?“

Muž se rozhlédl po krámě. „Co kdybych vám dal pěknej kousek tvarohovýho koláče? Pokud vím, Patrick ho rád.“

„Výborně,“ souhlasila. „Tvarohový koláč zbožňuje.“

A když měla všechno zabaleno a zaplatila, zářivě se usmála a řekla: „Děkuju, Same. Dobrou noc.“

206$

„Dobrou noc, paní Maloneyová. Služebník.“

Takže teď, říkala si spěchajíc domů, se vrací za manželem, který čeká na večeři, a její hlavní starostí je, aby uvařila dobře a aby si pochutnal, protože ten chudák je utahaný jako pes; a kdyby ve chvíli, kdy vstoupí do domu, zjistila, že došlo k něčemu neobvyklému, k nějakému strašnému neštěstí či tragédii, tak by pochopitelně utrpěla šok a šílela by zármutkem a hrůzou. Vždyť nic podobného ani ve snu nepředpokládala. Právě se vracela domů z nákupu. Je čtvrtek večer a žena Patricka Maloneyho se vrací z nákupu, aby připravila manželovi večeři.

To je ono, říkala si. Dělej všechno tak jako vždycky. Chovej se úplně přirozeně a nebude zapotřebí nic předstírat.

A tak když vstupovala zadním vchodem do kuchyně, broukala si pro sebe s úsměvem tichou melodii.

„Patričku!“ zavolala. „Jak je, miláčku?“

Položila balíček na stůl a prošla kuchyní do obývacího pokoje, a když spatřila, jak tam leží na podlaze s přeloženýma nohama a jednou rukou zkroucenou pod tělem, skutečně zažila značný otřes. Všechna touha po něm, všechna láska k němu v ní nově vytryskly; přiběhla k němu, poklekla vedle něj a usedavě se rozplakala. Bylo to snadné. Nemusela nic hrát.

Za několik minut vstala a přešla k telefonu. Číslo policejní stanice znala zpaměti, a jakmile se na druhém konci aparátu ozval mužský hlas, křikla na něj: „Rychle! Rychle přijeďte! Patrick je mrtvý!“

„Kdo je u telefonu?“

„Mary Maloneyová. Manželka Patricka Maloneyho.“

„Chcete říct, že Patrick Maloney je mrtvý?“

„Asi ano,“ zaštkala. „Leží na podlaze a myslím, že nedýchá.“

„Hned jsme u vás,“ vyhrkl muž.

Přijeli velice rychle, a když otevřela hlavní vchod, dovnitř vstoupili dva strážníci. Oba znala - jako ostatně skoro

207$

všechny policisty v okrsku – a s hysterickým pláčem se vrhla Jacku Noonanovi rovnou do náruče. Ten ji jemně usadil do křesla a přistoupil ke kolegovi, který se jmenoval O’Malley a právě poklekal k tělu.

„Je mrtvý?“ zajíkla se.

„Bohužel ano. Co se stalo?“

Stručně jim vyprávěla, jak šla na nákup a jak ho, když se vrátila, našla ležet na podlaze. Během jejího povídání (zadrhávaného pláčem) objevil Noonan v týle mrtvého koláč sedlé krve. Ukázal ji O’Malleymu, a ten okamžitě vstal a pospíchal k telefonu.

Zakrátko se do domu začali trousit další lidé. Nejprve doktor, pak dva detektivové, z nichž jednoho znala jménem. Po chvíli dorazil policejní fotograf, jenž hned začal dělat snímky, a vzápětí po něm specialista na otisky prstů. Kolem těla se ozývalo neustálé šuškání a mumlání a vyšetřovatelé jí kladli spousty otázek. Mluvili s ní však celou dobu šetrně. Vyprávěla celý příběh znovu, tentokrát od začátku, kdy Patrick přijel a ona šila, a jak byl unavený, tak moc, že nechtěl jít ani na večeři. Pověděla jim, jak dala maso do trouby - „ještě se peče“ -, jak skočila do krámku pro zeleninu a jak se vrátila a našla ho ležet na podlaze.

„Do kterého krámku?“ zeptal se první vyšetřovatel.

Řekla mu adresu; otočil se, pošeptal něco druhému detektivovi, a ten okamžitě vyšel ven.

Za čtvrt hodiny se vrátil se stránkou plnou poznámek, zase si šuškali a přes vzlykot zaslechla útržky šeptaných vět - chovala se úplně normálně… velmi veselá… že mu

chce uvařit dobrou večeři… hrášek… tvarohový koláč… nedovede si představit, že by…“

Po nějaké době fotograf s doktorem odešli a vstoupili dva muži, kteří na nosítkách odnesli mrtvé tělo. Pak se rozloučil i muž, který snímal otisky prstů. Zůstali oba detektivové stejně jako oba strážníci. Byli na ni nesmírně milí a Jack Noonan se jí zeptal, zda by raději nechtěla jít

208$

jinam, třeba ke své sestře nebo k jeho manželce, která by se o ni postarala a uložila ji na noc.

Ne, odpověděla. Měla pocit, že by teď nedokázala ujít ani krok. Pokud by jim to příliš nevadilo, raději by nikam nechodila, dokud se trochu nevzchopí. Není jí zrovna nejlépe, opravdu není.

A nechce si tedy raději lehnout? ptal se Jack Noonan.

Ne, řekla, nejraději by zůstala sedět tady v tom křesle. Snad až později, až jí bude lépe, se k něčemu přiměje.

Nechali ji tedy být a věnovali se zatím své práci, prohledávali dům. Tu a tam jí položil jeden nebo druhý detektiv otázku. Občas k ní Jack Noonan, když procházel kolem, pronesl pár laskavých slov. Její manžel, oznámil jí, byl zabit ranou do týla zasazenou velkým těžkým tupým předmětem - patrně kovovým. Po vražedném nástroji pátrají. Vrah jej možná odnesl, ale také je možné, že jej odhodil či ukryl přímo na pozemku.

„Je to stále stejná písnička,“ poznamenal. „Stačí najít zbraň, a zatneme mu tipec.“

Později se objevil jeden z detektivů a přisedl si k ní. Nenapadá ji, zeptal se, který předmět v domě mohl být použit jako vražedná zbraň? Mohla by se porozhlédnout, jestli někde něco nechybí - kupříkladu hasák nebo těžká kovová váza?

Žádnou těžkou kovovou vázu nemají, řekla.

„A hasák?“

Pokud ví, nemají ani hasák. Ale nářadí a podobné věci jsou v garáži.

Pátrání pokračovalo. Uvědomila si, že se po zahradě kolem celého domu pohybují další strážníci. Zvenčí se ozývaly jejich kroky na štěrku a skulinou mezi závěsy občas prokmitl záblesk kapesní svítilny. Začínalo být dost pozdě, skoro devět, jak zjistila podle hodin na krbové římse. Na čtveřici mužů prohledávajících pokoje zjevně padala únava; začínali toho mít dost.

209$

Jacku,“ zastavila seržanta Noonana, když ji znovu míjel. „Nalil byste mi, prosím vás, sklenku?“

„Ale ovšem. Chcete tady tu whisku?“

„Ano. Ale jen stopičku. Snad se po ní trochu zmátořím.“

Podal jí sklenici.

„Nalijte si taky,“ vybídla ho. „Musíte toho mít plné zuby. Ale jen si dejte. Byli jste na mě strašně hodní.“

„Není to sice zrovna podle předpisu,“ odpověděl, „ale kapka na posilněnou mi snad neuškodí.“

Jeden po druhém přicházeli i ostatní a nechávali se přesvědčit, aby si nalili slzu whisky. Rozpačitě postávali kolem ní se sklenkami v rukou, v přítomnosti vdovy celí nesví, a hledali slova útěchy. Seržant Noonan se zatoulal do kuchyně, rychle z ní zase vyšel a zavolal: „Poslyšte, paní Maloneyová, víte, že jste nechala zapnutou troubu a maso vevnitř?“

„Ježíši,“ vyhrkla, „máte pravdu!“

„Radši ji vypnu, ne?“

„Buďte tak hodný, Jacku. Děkuju mockrát.“

Když se seržant znovu vrátil, upřela na něj velká tmavá uplakaná kukadla. „Jacku?“ začala.

„Ano?“

„Prokázali byste mi malou laskavost - vy i tady ti ostatní?“

„Vynasnažíme se, paní Maloneyová.“

„Všichni, jak tu stojíte,“ oslovila je, „jste byli Patrickovi dobří přátelé, a teď se navíc snažíte najít jeho vraha. Touhle dobou jste měli být dávno po večeři, máte určitě ukrutný hlad a Patrick, budiž mu země lehká, by mi nikdy neodpustil, kdybych se vám nevěnovala s patřičnou pohostinností. Nechcete si dát to skopové, co je v troubě? Bude už hotové.“

„Co vás nemá, ani nápad,“ odmítal seržant Noonan.

„Prosím,“ naléhala. „Snězte ho. Sama se jídla ani nedotknu, zvlášť ne toho, které jsem měla připravené pro něj.

210$

Ale vám to snad vadit nemusí. Budu jen ráda, když ho sníte. Pak se zase můžete pustit do práce.“

Ještě chvíli po sobě čtveřice policistů zdráhavé pokukovala, ale měli očividně hlad a nakonec se dali přesvědčit, aby šli do kuchyně a obsloužili se. Mary Maloneyová zůstala v obývacím pokoji a naslouchala otevřenými dveřmi, jak se odvedle ozývají nezřetelné a huhňavé hlasy policistů bavících se mezi sebou s ústy plnými masa.

„Chceš přidat, Charlie?“

„Ne. Přece jí to nezbaštíme všechno.“

„Ale ona chce, abychom to zbaštili. Říkala, že bude jenom ráda.“

„Tak jo. Dej mi ještě kousek.“

„Patrick musel chudák slíznout pěknou ránu něčím železným,“ pronesl jeden. „Doktor říkal, že měl lebku na padrť, jako kdyby dostal po hlavě perlíkem.“

„Právě proto bychom to měli snadno najít.“

„Moje řeč.“

„S takovou traverzou se nikdo nebude nikam zbytečně vláčet.“

Ozvalo se říhnutí.

„Řekl bych, že je přímo v domě, nebo někde poblíž.“

„Nejspíš ji máme rovnou u nosu. Co myslíš ty, Jacku?“

A Mary Maloneyová ve vedlejší místnosti se tiše rozchichotala.

SMRT VELMI STARÉHO MUŽE

Bože, jak já se bojím.

Teď, když jsem sám, to ani nemusím skrývat; už vlastně nemusím skrývat vůbec nic. Nemusím se starat o to, jak se tvářím, protože mě nikdo nevidí; dělí mě od nich totiž jedenadvacet tisíc stop a navíc bych v téhle chvíli, kdy mě to znovu popadlo, nedovedl nic předstírat, ani kdybych

211$

chtěl. Nic mě nenutí, abych stiskl zuby a zaťal žvýkací svaly jako tehdy při obědě, když ten desátník přinesl depeši s rozkazem a předal ji Tinkerovi, který zvedl oči, podíval se na mě a řekl: „Charlie, je řada na tobě. Teď musíš nahoru ty.“ Jako bych to nevěděl. Jako kdyby mi nebylo jasné, že teď to čeká mě. Jako kdybych na to nemyslel předchozího dne večer, když jsem uléhal, o půlnoci, kdy jsem ještě ani oka nezamhouřil, a celou noc - v jednu po půlnoci, ve dvě, ve tři, ve čtyři, v pět, v šest i v sedm ráno, kdy jsem vstával. Jako bych si to neuvědomoval, když jsem se oblékal, když jsem v důstojnické jídelně snídal, když jsem tam četl noviny, hrál cvrnkanou o půlpence, pročítal hlášení a šťouchal biliár. Věděl jsem to tehdy a věděl jsem to i potom, když jsme šli na oběd a jedli skopové. A když ten desátník vešel do místnosti a předal depeši, nic to pro mě neznamenalo. Nebylo to o nic víc, než když se obloha zatáhne a z černého mračna začne pršet. Předal ten papír Tinkerovi a já věděl, co Tinker řekne, ještě než otevřel pusu. Věděl jsem přesně, co poví.

Takže to taky nic neznamenalo.

Ale když složil papír s depeší, vsunul ho do kapsy a řekl, „V klidu si dojez pudink. Máš spoustu času,“ začalo jít do tuhého, protože jsem s jistotou věděl, že za půl hodiny se budu poutat k sedadlu, zkoušet motor a signalizovat mechanikům, aby odtáhli od podvozku zarážky. Všichni ostatní seděli u stolu a pojídali pudink; moje porce ležela přede mnou na talíři a já se jí nedokázal ani dotknout. Když jsem ale zaťal zuby a ucedil, „Zaplať pánbůh, už mě nebavilo tady posedávat a nimrat se v nose,“ bylo to dobré. Jak by nebylo. Určitě to znělo jako to, co říkají ostatní, těsně než vyrazí. A když jsem pak vstal od stolu a zahlaholil „Uvidíme se o svačině“, jistě to taky nevyznělo špatně.

Teď ale nic takového dělat nemusím. Ježíši, ještě že teď nemusím dělat nic. Prostě se uvolním a nebudu si dělat násilí. Dokud jaksepatří řídím tohle letadlo, můžu si dělat

212$

a říkat, co se mi zachce. Dřív jsem ale takový nebýval. Před čtyřmi lety to bylo báječné. Létat se mi líbilo, protože to bylo vzrušující, protože vyčkávání na letišti pro mě bylo stejné jako čekání na začátek fotbalového zápasu nebo na chvíli, kdy při kriketu jdete na pálku. Ještě před třemi lety to ušlo. Pak mě ale zlomilo to věčné střídání: tři měsíce odpočinku a návrat do akce, pak zase klid a znovu do toho - neustále se vracet a znovu vyrážet. Všichni říkali, jaký jsem skvělý pilot, ale nikdo nemá ani tušení, jakou kliku jsem měl tenkrát u Bruselu, že nad Dieppe jsem poprvé vyvázl jen o fous a podruhé to bylo moc špatné, a že jsem se letos třásl strachy, kdykoli jsem se octl ve vzduchu. Tohle nikdo neví. Ze všech stran slyším jenom „Charlie je znamenitý pilot“, „Charlie je rozený letec“, „Charlie je neskutečný“.

Kdysi Charlie takový, myslím, býval, ale to už dávno neplatí.

Teď je to pokaždé horší. Nejdřív se vás to začne zvolna zmocňovat, pomalu se to přibližuje a plíží se to k vám zezadu, nehlučně, abyste se neotočil a nevšiml si, že to přichází. Kdyby to člověk postřehl, možná by to dokázal zastavit, jenže to by ho muselo něco upozornit. Krade se to blíž a blíž jako kočka pronásledující vrabce, ale když se vám to dostane za záda, nevyskočí to na vás jako kočka - jen se to nakloní a špitne vám to do ucha. Sáhne vám to zlehka na rameno a zašeptá, že jste mladý, že toho přece ještě musíte tolik udělat a říct, že to koupíte, když si nedáte pozor, že to dřív nebo později koupíte tak jako tak a že, až se to stane, už nebudete nic - jen mrtvola spálená na uhel. Tichounce vám to vylíčí, jak bude vypadat vaše mrtvola, až ji to sežehne, jak bude černá, zkroucená a křehká, že budete mít zčernalý obličej a prsty a že vám s nohou spadnou boty, protože to se stane vždycky, když člověk zemře takhle. Zpočátku se vám to šeptem vemlouvá jen v noci, když ležíte v posteli a nemůžete usnout. Pak to začnete slýchat porůznu během dne

213$

- třeba při čištění zubů, když popíjíte pivo nebo jdete po chodbě. Nakonec to k vám mluví bez přestání ve dne i v noci.

Tamhle je Ijmuiden. Takhle vypadá pokaždé, i ten kopeček hned vedle města je stejný. A tadyhle máme Fríské ostrovy - Texel, Vlieland, Terschelling, Ameland, Juist a Norderney. Znám je všechny. Vypadají jako bakterie pod mikroskopem. Pak tu je záliv Zuiderzee, Holandsko, Severní moře, Belgie, svět. Vidím celý podělaný svět a v něm všechny lidi, které nikdo nezabije, všechny domy, města a moře plné ryb. Ani ty ryby nikdo nezabije. Jediný, kdo se nechá zabít, jsem já. A mně se umřít nechce. Bože, jak mně se nechce umřít. Rozhodně nechci umřít dnes. O bolest nejde. Opravdu ne. Nevadilo by mi, kdyby mi zásah rozdrtil nohu nebo ožehl ruku. Přísahám, že by mi to nevadilo. Ale umřít nechci. Před čtyřmi lety mi na tom nesešlo. Zřetelně si vzpomínám, že před čtyřmi lety mi to bylo jedno. Ještě před třemi lety mi na tom nezáleželo. Všechno mi připadalo báječné a vzrušující. Tak to obvykle bývá, když vám hrozí porážka, a tehdy se opravdu zdálo, že bychom prohrát mohli. Je vždycky příjemné bojovat, když hrozí, že přijdete o všechno, a tak to tenkrát před čtyřmi lety bylo. Ale teď se blížilo naše vítězství. Když máte vyhrát, je všechno úplně jiné. Jestli umřu teď, přijdu o padesát let života, a to nechci. Nechám se připravit o cokoli, ale o tohle ne, protože to bych se musel vzdát všeho, co bych rád dělal a viděl. Takových věcí, jako dál sdílet ložnici s Joeym. Nebo si občas zajet domů. Projít se lesem. Nalít si z láhve pití. Těšit se na konec týdne a prožít z těch padesáti let každý rok, každý den a každou hodinu. O tohle přijdu, jestli teď umřu, a taky o všechno ostatní. Minou mě věci, o kterých zatím nevím. Řekl bych, že právě o tyhle věci se děsím přijít. Myslím, že se bojím umřít proto, abych se nepřipravil o věci, ve které doufám. Ano, je to tak. Jsem si jistý, že se nepletu. Namiřte revolver na nějakého po-214$

budu, na promoklého a roztřeseného tuláka, který postává u krajnice, a řekněte „Tak a teď tě zastřelím“. Uvidíte, že vyjekne: „Prosím vás ne, nestřílejte na mě.“ Ten pobuda lpí na životě kvůli věcem, ve které doufá. Se mnou je to stejné, jenže já lpím na životě tak dlouho, že to už o moc déle nevydržím. Brzy budu muset povolit. Je to stejné, jako když visíte na okraji strmé stěny, zrovna takové to je; a já už takhle visím příliš dlouho, držím se kraje srázu prsty, nedokážu se vytáhnout nahoru, prsty mi stále více zemdlévají, začínají mě pálit a bolet, takže vím, že se dřív nebo později budu muset pustit. Zakřičet o pomoc si netroufám, to je to jediné, k čemu nemám odvahu, a tak dál visím nad srázem a přitom opatrně okopávám stěnu pod sebou, zoufale hledám výčnělek, na který bych mohl stoupnout, ale stěna je strmá a hladká jako bok lodi a žádný výstupek v ní není. Právě teď do ní kopu. Šátrám chodidlem po hladkém srázu a nenacházím nic, nač bych dostoupl. Brzy se budu muset pustit. Čím déle visím, tím jsem si jistější, že to jednou přijde, takže jak míjejí týdny, dny, noci a hodiny, narůstá ve mně strach. Před čtyřmi lety jsem takhle ze srázu nevisel. Pobíhal jsem si po louce nahoře, a i když jsem věděl, že je tu někde kolmá stěna, ze které bych mohl spadnout, nevadilo mi to. Ještě před třemi lety jsem si běhal, ale teď je to jiné.

Vím, že nejsem zbabělec. Tím jsem si jistý. S pilotováním nikdy nepřestanu. Jsou dvě hodiny odpoledne a já tu sedím, nabral jsem kurs sto třicet pět, letím rychlostí tři sta šedesát mil za hodinu a letím dobře; ačkoli jsem tak vyděšený, že skoro nedokážu přemýšlet, budu v tom pokračovat. Nikdy mě ani nenapadlo, že bych neletěl nebo že bych to obrátil nazpátek. Radši bych umřel, než abych to otočil a vrátil se. Nutkání obrátit letadlo s tím nemá nic společného. Kdybych takové nutkání cítil, bylo by to jednodušší. Bránit se mu by mi nedalo takovou námahu jako vzdorovat tomuhle strachu.

215$

Tadyhle je Wassalt. Kamuflovaná skupinka budov a velikánské maskované letiště, pravděpodobně plné sto devítek a sto devadesátek. Holandsko vypadá báječně. V létě tam musí být krásně. Počítám, že tam dole právě suší seno. Vsadil bych se, že se němečtí vojáci dívají, jak holandská děvčata suší seno. Mizerové. Dívají se, jak suší seno, a pak dívky přimějí, aby se od nich nechaly doprovodit domů. Líbilo by se mi sušit teď seno. Sušit seno a popíjet jablečný mošt.

Pilot seděl v kokpitu vzpřímeně. Letecké brýle a kyslíková maska mu téměř zakrývaly tvář. Levou rukou zlehka svíral knipl a pravou měl nataženou před sebe k páce plynu. Pořád se rozhlížel kolem sebe po obloze. Síla zvyku ho nutila, aby stále otáčel hlavou ze strany na stranu, pomalu a mechanicky, jako hodinový stroj, takže téměř bez ustání propátrával každý kousek modré oblohy nad sebou, pod sebou a všude kolem sebe. Jen proti slunci se díval dvakrát déle než jinam, protože právě tam se skrývá nepřítel a vyčkává, než po vás skočí. Když jste nahoře na obloze, máte jen dvě možnosti, jak se skrýt. Schováte se do mraku nebo do slunečního svitu.

Letěl dál, a ačkoli se mu myslí honila řada věcí a jeho mozek pracoval jako mozek vystrašeného člověka, instinktivně se choval jako pilot, který se pohybuje v nepřátelském vzdušném prostoru. Aniž by přerušil pohyb hlavy, rychle sklopil oči a zkontroloval navigační přístroje. Ten pohled trval sotva vteřinu, ale stejně jako fotoaparát při jediném otevření závěrky dokáže zaznamenat najednou tucet věcí, i on jedním mžikem zaregistroval tlak oleje, stav paliva v nádrži, kyslík, otáčky, výkon motoru a rychlost letu a vzápětí už zase pozoroval oblohu. Zaměřil pohled ke slunci, a když se na něj díval, když s přimhouřenýma očima prohledával oslepující sluneční záři, zdálo se mu, že něco zahlédl. Ano, tady - malá tečka, která se pohybuje po jasném povrchu slunce. Jenže

216$

pro něho to nebyla tečka, ale focke wulf, který má na křídlech kanóny a ve kterém sedí německý pilot v životní velikosti.

Věděl, že ho vidí. Byl si jistý, že ten nad ním ho sleduje, beze spěchu využívá krytí, které mu poskytuje sluneční jas, pozoruje spitfire a vyčkává, než se na něho vrhne. Muž ve spitfiru z té černé tečky nespouštěl oči. Jeho hlava se teď ani nepohnula. Nespouštěl z nepřítele oči, a zatímco se díval, jeho levá ruka pustila páku plynu a začala se obratně přesouvat po kokpitu. Pohybovala se rychle a jistě, dotkla se toho a onoho, spustila reflektor zaměřovače, přepnula knoflík spouště z polohy „zajištěno“ do polohy „odjištěno“ a zatlačila palcem na páčku, kterou se - vždy takřka neznatelně - zvýšil sklon listů vrtule.

V hlavě měl najednou prázdno a myslel jen na bitvu. Už se nebál a ani nepřemýšlel o tom, jaký má strach. To všechno byl jenom sen, a stejně jako spáč otevře ráno oči a zapomene, o čem se mu zdálo, sotva tenhle muž zahlédl nepřítele, rázem se mu z hlavy vykouřily všechny obavy. Bylo to pokaždé stejné. Stalo se mu to už stokrát a teď tím procházel znovu. Z ničeho nic z něho byla chladně uvažující a precizně jednající bytost, a zatímco se připravoval, zatímco si chystal kokpit, sledoval, co Němec udělá.

Ten muž byl skvělý pilot. Byl skvělý, protože pokaždé, když přišel čas, když nastal ten okamžik, dokázal se výborně ovládat, byl velmi odvážný a především se nechal vést neomylným instinktem. Jeho instinkt měl ještě větší cenu než jeho klid, odvaha a zkušenost. Teď uvolnil škrtící ventil plynu a zvolna přitáhl řídicí páku k sobě ve snaze nabrat výšku, smazat něco z výhody pěti tisíc stop, kterou oproti němu měl ten Němec. Ale času nebylo nazbyt. Focke wulf opustil sluneční úkryt, namířil přídí na něho a rychle se blížil. Pilot ho zpozoroval, ale předstíral, že si ho nevšiml, a letěl dál stejným směrem. Neustále se ohlížel za sebe, sledoval Němce a vyčkával, až bude moct uhnout. Kdyby letadlo stočil příliš brzy, Němec by letěl za ním a měl

217$

by ho jako na dlani. Kdyby změnil směr příliš pozdě, Němec by ho vzhledem k tomu, že mohl střílet přímo, dostal stejně snadno. A tak svého soupeře sledoval a čekal; otáčel hlavu, nahlížel za sebe a odhadoval vzdálenost. A jakmile se Němec přiblížil natolik, že se dalo čekat, že stiskne palcem spoušť, pilot strhl stroj stranou. Škubl kniplem prudce k sobě a pak doleva, dupl na pedál ovládající kormidlo a spitfire se převrátil na stranu a jako list, do kterého se opře poryv větru, najednou změnil směr. Pilotovi se zatmělo před očima.

Když se zase rozkoukal, když se mu odkrvila hlava a oči, vzhlédl a uviděl v dálce před sebou německou stíhačku, jak se stáčí stejným směrem, silně se naklání a pokouší se zmenšit poloměr oblouku, aby se zase dostala za spitfire. Boj začal. „A jde se do toho,“ řekl si pilot pro sebe, „zase je to tady.“ Pousmál se, jednou a krátce, protože si věřil a protože tohle už prožil tolikrát a pokaždé vyhrál.

Ten muž byl výtečný pilot. Jenže Němec byl také dobrý, a sotva se spitfire trochu vychýlil a začal opisovat menší kruh, focke wulf udělal totéž, takže letěli stejným směrem. Když spitfire najednou ubral plyn a ocitl se za ocasem německého letadla, focke wulf udělal půlobrat, propadl se dolů a byl pryč. Vykroužil smyčku, vystoupal nahoru, převrátil letadlo a znovu zaútočil zezadu. Spitfire udělal půlobrat a rozletěl se střemhlav dolů, ale ten ve focke wulfu protivníkův plán vytušil, převrátil stroj o devadesát stupňů, vrhl se za ním a přilepil se mu na ocas. Tehdy také vyslal na spitfire krátkou dávku, ale minul. Nejméně čtvrt hodiny se ta dvě malá letadla navzájem proháněla po obloze, stoupala a zase padala kolmo k zemi. Občas se od sebe odlepila, vířila kolem sebe v těsných kruzích, navzájem se sledovala jako dva boxeři, kteří kolem sebe krouží v ringu a vyčkávají, až soupeř zaútočí nebo na chvíli vypadne ze střehu; kdyby jeden z pilotů letadlo přetáhl a ztratil rychlost, druhý by na něho za-218$

útočil a pak by to střemhlavé padání, kroužení a přibližování začalo nanovo.

Po celou tu dobu seděl pilot spitfiru v kokpitu vzpřímeně, neřídil své letadlo rukama, ale konečky prstů, a spitfire nebyl spitfire, ale část jeho těla; svaly jeho paží a nohou jako by prorůstaly křídly a zádí stroje, takže kdykoli se nakláněl, otáčel, klesal a stoupal, nepohyboval rukama a nohama, ale jen křídly, ocasem a trupem letadla. Protože trup spitfiru byl pilotovým trupem a nebyl mezi nimi žádný rozdíl.

Tak to šlo dál, a zatímco kroužili a střetávali se, snášeli se neustále níž a níž k holandským polím, takže zanedlouho bojovali pouhých tisíc stop nad zemí, odkud už bylo vidět živé ploty, malé stromy i stíny, které ty stromy vrhaly na trávu.

Jednou se Němec pokusil vystřelit na dlouhou vzdálenost a pilot spitfiru viděl střelu se stopovkou proletět před přídí svého letadla. Jindy, to letěli blízko sebe, na okamžik zahlédl skrz prosklenou střechu kokpitu Němcovu hlavu a ramena, hlava se otočila k němu a on uviděl hnědou kuklu, ochranné brýle, nos a bílou šálu. Když jednou vyrovnal stroj po střemhlavém letu, začernalo se mu před očima na delší dobu než obvykle. Trvalo to možná pět vteřin, a když se mu zrak opět vrátil, rozhlédl se rychle kolem sebe a uviděl focke wulf asi půl míle od svého letadla, jak letí kolmo na něho; spatřil tenkou, asi palec dlouhou černou šmouhu, která rychle rostla, takže za okamžik už neměřila palec, ale palec a půl, pak dva palce, pak šest a hned nato celou stopu. Skoro neměl čas zareagovat. Zbývala mu jen vteřina, nanejvýš dvě, ale to stačilo, protože se nemusel dlouho rozpakovat a přemýšlet, co udělá. Mohl jenom svěřit vlastní paže a nohy a křídla a trup letadla svému instinktu. Dalo se udělat jen jediné a spitfire to udělal. Mohutně se naklonil, prudce se stočil směrem k focke wulfovi a vyrazil proti němu na čelní útok.

219$

Oba stroje se řítily proti sobě. Pilot spitfiru seděl vzpřímeně ve svém kokpitu a jeho letadlo bylo teď víc než kdy jindy součástí jeho těla. Sledoval zaměřovač, malou žlutou tečku, kterou vrhal elektrický reflektor na čelní sklo kokpitu. Splývala se štíhlým obrysem focke wulfu vpředu. Rychle a přesně zamanévroval strojem sem a zase tam a žlutá tečka, která se pohybovala spolu s letadlem, chvíli tančila a poskakovala, až se konečně zastavila na útlé siluetě focke wulfu a zůstala stát. Palec jeho pravé ruky, navlečené v kožené rukavici, nahmatal knoflík spouště. Stiskl ho zlehka, jako když střelec mačká lučík ve spoušti pušky, jeho zbraně vystřelily a v témž okamžiku uviděl nepatrný zášleh plamene od kanónu zabudovaného v přídi focke wulfu. Celé to trvalo, od začátku až do konce, asi stejnou dobu, jakou člověk potřebuje, aby si zapálil cigaretu. Německý pilot letěl přímo na něho a jemu se před očima na okamžik zjevila bezbarvá silueta zaobleného nosu a rozpřažených křídel focke wulfu. Pak to zapraštělo, jak se konce jejich křídel střetly, a levé křídlo spitfiru se oddělilo od trupu letadla a rozlétlo se na kusy.

Spitfire měl dolétáno. Jeho pád připomínal pád zasaženého ptáka, který se před skonem ještě trochu třepotá, a ani při pádu nezměnil dřívější směr letu. Pilotovy ruce jakoby jedním pohybem rozepjaly popruhy, strhly z hlavy helmu a odsunuly kryt kokpitu dozadu; pak sevřely okraj kokpitu a pilot už byl venku, už padal, sáhl po tažném lanku, uchopil ho pravou rukou a zatáhl za ně. Padák se vzedmul a otevřel se a jeho popruhy se pilotovi bolestivě zaryly do rozkroku.

Najednou se rozhostilo nesmírné ticho. Vítr mu foukal do tváře a do vlasů a on se natáhl a odhrnul si rukou vlasy z očí. Byl ve výšce asi tisíce stop; zadíval se dolů a uviděl plochou zelenou krajinu s poli a živými ploty, ale beze stromů. Na poli pod sebou spatřil pasoucí se krávy. Pak vzhlédl vzhůru, a jakmile zvedl oči, zaklel a pravá ruka mu rychle sjela k pravému boku a zašátrala po revolveru,

220$

který si zapomněl vzít s sebou. Protože sotva pět set yardů od něho se ve stejné výšce a zároveň s ním snášel na padáku k zemi další muž, a jakmile ho uviděl, uvědomil si, že to může být jedině německý pilot. Bylo zřejmé, že jeho letadlo vzalo při srážce za své stejně jako spitfire.

I jemu se jistě podařilo opustit zničený stroj rychle; a teď tu byli, oba se snášeli dolů na padáku a měli k sobě tak blízko, že mohli dokonce přistát na stejném poli.

Znovu se zadíval na Němce, visícího v popruzích s nohama od sebe a svírajícího nad hlavou šňůry padáku. Zdál se mu dost malý, zavalitý a poměrně starý. I Němec se na něho díval. Nepřestával Němce sledovat, a když se jeho tělo v popruzích zhouplo a obrátilo jiným směrem, otočil hlavu a nahlížel přes rameno.

Tak plachtili dál k zemi. Oba muži se navzájem pozorovali, přemýšleli o tom, co se v brzké době stane, a Němec byl na koni, protože přistával na vlastní území. Pilot spitfiru se snášel na nepřátelskou půdu, což znamenalo, že ho zajmou, nebo zabijí. Nebo by taky mohl Němce zabít, a kdyby se mu to podařilo, uprchl by. Stejně uteču, pomyslel si. Vsadil bych se, že dokážu běžet rychleji než ten Němec. Nevypadá na to, že by byl nějaký velký běžec. Proženu ho po polích a pak mu zmizím.

Země teď byla na dosah. Zbývalo už jen pár vteřin. Bylo téměř jisté, že Němec přistane na témž poli jako on, na tom poli s kravami. Zadíval se dolů, aby zjistil, jaké to pole je, jestli jsou živé ploty husté a jestli je v nich průchod, a jak se tak díval, uviděl pod sebou malý rybník, kterým protékal potůček. Bylo to napajedlo pro krávy, břehy mělo rozbahněné a voda v něm byla také samé bláto. Rybníček byl teď přímo pod ním. Pilot byl asi na výšku koně nad jeho hladinou, rychle padal a padal doprostřed napajedla. Hbitě sáhl po šňůrách nad hlavou a pokusil se padák na jedné straně uvolnit, aby změnil směr, ale už bylo příliš pozdě. Nebylo to k ničemu. Z ničeho nic se cosi otřelo o jeho mozkovou kůru, polechtalo ho to nahoře v žaludku

221$

a strach, na který během boje zapomněl, tu byl zas. Viděl rybník a jeho černou hladinu a najednou rybník nebyl rybník a voda v něm nebyla voda. Byla to malá černá díra, propadala se na míle pod zemský povrch, stěny měla hladké jako bok lodi a byla tak hluboká, že když do ní člověk spadl, padal a padal a nikdy nedopadl na dno. Viděl ústí jámy a její hloubku a sám byl jen malým hnědým kamínkem, který někdo zdvihl a vyhodil do vzduchu tak, aby do té jámy spadl. Byl kamínkem, který někdo sebral v trávě rostoucí na tom poli. Byl kamínkem a ničím jiným a teď padal a ta jáma byla pod ním.

Cák. Dopadl do vody. Pohroužil se do ní a chodidly narazil na dno rybníka. Zabořil se do bahna na dně, hlava se mu potopila pod vodu, ale zase se vynořila a pilot stál po ramena ve vodě. Padák se svezl na něho; hlavu měl zamotanou v záplavě šňůr a bílého hedvábí, zabořil se tedy do té změti rukama a zkoušel tahat sem a zase tam, ale bylo to ještě horší, i strach v něm ještě vzrostl, protože měl hlavu obalenou bílým hedvábím a neviděl nic než spoustu bílé látky a chumel šňůr. Pak se pokusil pohnout směrem ke břehu, jenže nohy mu uvízly v bahně; zabořil se do bahna až po kolena. A tak zápasil s padákem a zamotanými šňůrami, tahal za ně rukama a snažil se strhnout si je z hlavy; a zatímco takto zápolil, zaslechl dusot nohou běžících po trávě. Slyšel, jak se kroky blíží, Němec po něm musel skočit, protože se ozvalo šplouchnutí a dopadla na něho váha mužského těla.

Ocitl se pod vodou a instinktivně se začal bránit. Jenže nohy měl stále zabořené v bahně, jeho protivník byl nad ním, držel ho rukama pod sebou a silnými prsty mu svíral krk. Otevřel oči a uviděl hnědou vodu. Všiml si bublinek ve vodě, malých lesklých bublinek, které pomalu vzlínaly ke hladině. Nebylo tu slyšet žádný hluk ani křik, jen třpytivé bubliny stoupaly vodou vzhůru, a jak je tak pozoroval, mysl se mu najednou rozjasnila a zklidnila, jako když nastane slunečný den. Nebudu se vzpírat,

222$

pomyslel si. Vzpírat se nemá smysl, protože když oblohu zakryje černý mrak, jistě bude pršet.

Uvolnil tělo a všechny svaly v něm, protože už neměl chuť bojovat. Jak je to pěkné, když člověk nemusí bojovat, pomyslel si. Vždyť to nemá žádný smysl. Byl jsem blázen, že jsem se bil tak urputně a tak dlouho; byl jsem hlupák, že jsem se modlil, aby vyšlo slunce, když oblohu přikryl černý mrak; měl jsem křičet, ať prší. Měl jsem volat: Ať prší, jen ať lije jako z konve, mně to vadit nebude. Pak by to bylo snadné. Jak snadné by to pak bylo. Pět let jsem zápolil, teď už nemusím a je to o moc lepší. Je to nesrovnatelně lepší, protože kdesi je les, ve kterém bych se rád prošel, a když se člověk bije, nemůže se procházet po lese. Někde je dívka, se kterou chci spát, a jak bych mohl bojovat a přitom spát s dívkou. Když se bijete, nemůžete dělat nic. Především nemůžete žít, takže já teď budu dělat všechno, nač mám chuť, a bojovat se už nebude.

Jaký je teď klid a jak je hezky. Jak svítí slunce, jak krásné je to pole i s kravami, s tím rybníčkem, živými ploty a prvosenkami, které rostou pod keři. Teď už mě nebude trápit nic, prostě nic, ani ten chlapík, který se cáká tamhle v rybníce. Zdá se, že je celý zchvácený a že sotva popadá dech. Vypadá to, že táhne něco z rybníka, něco těžkého. Teď to dovlekl ke břehu a táhne to ven na trávu. No to se podívejme, vždyť je to tělo. Tělo nějakého člověka. A myslím, že to vlastně jsem já. Ano, jsem to já. Vím to, vždyť mám vpředu na kombinéze tu šmouhu od žluté barvy. Teď si kleká, prohledává mi kapsy a vytahuje mi z nich peníze a průkaz totožnosti. Našel mou dýmku a dopis od matky, který mi přišel dnes ráno. Sundává mi hodinky. A teď vstává. Odchází pryč. Nechá tu mé tělo ležet na trávě na kraji rybníka. Rychle kráčí přes pole směrem k bráně. Je celý mokrý a vypadá dost rozrušeně. Měl by si vydechnout. Měl by si odpočinout jako já. Takhle z ničeho nemůže mít požitek. Myslím, že mu to řeknu.

„Proč si trochu nevydechneš?“

223$

Panečku, ten vyskočil, když jsem na něho promluvil. A jak se zatvářil, jen se na něho podívejte. Takhle vyděšeného člověka jsem ještě neviděl. Teď se dává na útěk. Ohlíží se přes rameno, ale běží dál. Jenom se mu koukněte do tváře, jak je nešťastný a vyděšený. Běžet za ním se mi nechce. Myslím, že ho nechám jít. Nejspíš tady chvíli zůstanu. Projdu se kolem živých plotů, natrhám si trochu petrklíčů, a když budu mít štěstí, podaří se mi najít taky nějaké bílé fialky. Pak si lehnu a budu spát. Lehnu si na slunci a usnu.

STOPAŘ

Měl jsem nové auto. Byla to vzrušující hračka, mohutné BMW 3.3 Li. Název modelu značí objem 3.3 litru, velký rozvor kol a vstřikování paliva. Maximální rychlost byla v továrně nastavena na 129 mil za hodinu, zrychlení vozu bylo úžasné. Auto mělo bleděmodrou karoserii, sedadla uvnitř byla v tmavším odstínu modré a byla potažena kůží, pravou měkkou kůží nejvyšší kvality. Okna ve dveřích se ovládala elektronicky a stejně tak i posuvná střecha. Kdykoli jsem zapnul rádio, z karoserie se vysunula anténa. Po vypnutí přijímače anténa zase zmizela. Při malých rychlostech silný motor netrpělivě vrčel a hřímal, ale jakmile jsem překročil stovku, hřmot ustal a ozvalo se spokojené předení.

Jel jsem právě sám do Londýna. Byl nádherný červnový den. Senoseč byla v plném proudu a po obou stranách silnice kvetly pryskyřníky. Svištěl jsem si to stodvacítkou zabořený do pohodlného sedadla a ovládal vůz nepatrnými pohyby prstů zlehka svírajících volant. Najednou jsem před sebou zahlédl muže se zdviženým palcem. Sešlápl jsem brzdu, dojel až k němu a zastavil. Stopaře jsem bral vždycky. Dobře jsem věděl, jaký to je pocit, když stojíte u krajnice a bezmocně sledujete, jak vás míjí jedno auto

224$

za druhým. Nesnášel jsem, když se řidiči tvářili, že mě nevidí, a obzvlášť mi to vadilo u těch, kteří nikoho nevezli. Velká drahá auta člověku zastavila jen zřídka. Stavěly většinou jen malé vozy, staré rezavé rachotiny, nebo auta plná dětí, jejichž řidič na vás zahlaholil: „Pojďte, ještě jeden se sem vmáčkne.“

Stopař naklonil hlavu k otevřenému oknu a zavolal: „Jedete do Londýna, šéfe?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Naskočte si.“

Nasedl a vyjeli jsme.

Byl to drobný chlapík s krysí tváří a zašedlými zuby. Měl tmavé, neposedné a vychytralé oči, trochu jako nějaký hlodavec, a poněkud zašpičatělé ušní boltce. Na hlavě mu seděla soukenná čepice a oblečený byl do šedavého saka s obrovskými kapsami. Díky tomu šedému saku, těkavým očím a špičatým uším opravdu připomínal jakousi lidskou krysu.

„Do které části Londýna máte namířeno?“ chtěl jsem vědět.

„Na jedný straně do Londýna vjedu a na druhý zas vyjedu ven. Potřebuju se dostat do Epsomu, na závody. Dneska se běží derby.“

„Aha. Hned bych jel s vámi. Moc rád sázím na koníčky.“

„Já na koně nesázím nikdá,“ ohradil se. „Ani na ty závody se nedívám. Připadá mně to jako dost pitomá zábava.“

„Tak proč tam tedy jedete?“ zeptal jsem se.

Moje otázka se mu zřejmě moc nezamlouvala. Protáhl svou krysí tvářičku, nasadil neurčitý výraz, sledoval silnici před sebou a mlčel.

„Zřejmě pomáháte s obsluhou těch strojů na přijímání sázek nebo něco na ten způsob, že?“

„To je eště pitomější,“ odsekl. „Nevím, koho může bavit ovládat ty podělaný mašiny a prodávat lístky nějakejm moulům. To zvládne každej trouba.“

Nadlouho jsme se oba odmlčeli. Řekl jsem si, že se ho už na nic ptát nebudu. Z dob, kdy jsem ještě sám stopoval,

225$

jsem věděl, jaké to je, když vás řidič zasypává otázkami. Kam jedu a proč tam jedu? Čím se živím? Jsem ženatý, a pokud ne, mám nějakou přítelkyni? Jak se jmenuje? Kolik mi je let? Řada takových a podobných dotazů nebrala konce. Šlo mi to na nervy.

„Promiňte,“ přerušil jsem po chvíli mlčení. „Do toho, co děláte, mi nic není. Potíž je v tom, že jsem spisovatel. Ti bývají strašlivě zvědaví a já nejsem žádná výjimka.“

„Vy píšete knihy?“ otázal se.

„Ano.“

„Psaní knih ujde,“ prohlásil. „K tomu člověk potřebuje fištrón. Já mám taky takovou prácičku. Lidi, co celej život dělaj nějakou otročinu, na kterou není potřeba ani kapka šikovnosti, podle mě za nic nestojej. Chápete, co tím myslím, ne?“

„Jistě.“

„V životě jde o to, aby člověk dokázal bejt opravdu dobrej v něčem, co je moc těžký zvládnout.“

„Jako vy.“

„Přesně tak. Jako já nebo vy.“

„Proč si myslíte, že bych měl být nějak dobrý v tom, co dělám?“ zajímal jsem se. „Špatných spisovatelů je přece všude za šesták tucet.“

„Kdybyste za nic nestál, asi byste se nevozil v takovým bouráku,“ odpověděl. „Ta mašinka určitě stála pěknej balík.“

„Levná nebyla.“

„A když to pořádně osolíte, na kolik to vytáhnete nejvíc?“

„Sto dvacet devět.“

„Vsadím se, že tolik neudělá.“

„A já se vsadím, že ano.“

„Všichni výrobci aut jsou lháři,“ opáčil. „Kupte si auto, jaký chcete, ale maximální rychlost, kterou napíšou do reklamního letáku, z něj nevyrazíte nikdy.“

„Tohle auto je výjimka.“

226$

„Tak na to dupněte a dokažte mi to,“ popichoval mě. „Prožeňte tu káru, šéfe, šlápněte na plyn, ať vidíme, co umí.“

U Chalfont St Peter je křižovatka s kruhovým objezdem a hned za ní se táhne dlouhý úsek dvouproudé silnice bez zatáček. Jakmile jsme minuli křižovatku a ocitli se na rovném asfaltovém pruhu, přidal jsem plyn. Mohutný vůz vyrazil jako střela. Na devadesáti mílích jsme byli asi za deset vteřin.

„Paráda!“ zakřičel můj spolujezdec. „Nádhera! Ještě to osolte!“

Sešlápl jsem pedál plynu až k podlaze a držel na něm nohu.

„Sto!“ hulákal. „Sto pět… sto deset… sto patnáct! Jeďte, neflákejte to!“

Držel jsem se v rychlejším pruhu. Prohnali jsme se kolem několika aut, která jako by stála. Postupně jsme předjeli jakési zelené autíčko, velký krémový citroen, bílý land rover, mohutný náklaďák s přívěsem a oranžový mikrobus.

„Sto dvacet!“ zakřičel stopař a nadšeně povyskočil v sedadle. „Jedem! Jedem! Chci vidět těch sto dvacet devět!“

Vtom jsem zaslechl jekot policejní sirény. Zazněla tak hlasitě, jako by houkala přímo v mém autě. Zezadu se vynořil policista na motocyklu. Podél krajnice nás předjel a dal nám rukou znamení, abychom zastavili.

„No pozdrav pánbůh,“ uklouzlo mi. „To jsem tomu dal.“

Policista musel jet nejmíň sto třicet, když nás předjížděl. Trvalo mu dost dlouho, než dokázal zpomalit. Když konečně zastavil u krajnice, sešlápl jsem brzdu a zařadil se za něj. „Netušil jsem, že policejní motocykly jezdí tak rychle,“ zablekotal jsem. Jako omluva to bylo dost chabé.

„Tenhle stroj je dost rychlej,“ informoval mě můj spolujezdec. „Je od stejnýho výrobce jako vaše kára. BMW RgoS. Nejrychlejší silniční motorka. Na nich teď policajti jezděj.“

Policista sesedl s motocyklu a postavil stroj na stojan. Svlékl si rukavice, pečlivě je urovnal a odložil je

227$

na sedadlo. Teď už neměl naspěch. Měl nás tam, kde nás chtěl mít, a byl si toho vědom.

„Jsme v pěkné kaši,“ ucedil Jsem. „Vůbec se mi to nelíbí.“

„Nemluvte s ním víc, než je potřeba, jasný?“ ozval se můj společník. „Pěkně potichu seďte a držte jazyk za zubama.“

Policista se k nám blížil volným krokem - jako popravčí, který si v klidu přichází obhlédnout svou oběť. Byl to pořízek s mohutným břichem, modré služební kalhoty měl na silných stehnech napjaté k prasknutí. Povytáhl si ochranné brýle nad štítek helmy a ukázal nám svou masitou červenou tvář. Bylo patrné, že to v něm jen vře.

Seděli jsme tiše v autě jako přistižení školáci a čekali, až k nám dojde.

„Na toho chlapa bacha,“ zašeptal můj pasažér. „Vidím mu na očích, že je zlej jako čert.“

Policajt došel ke staženému oknu na mé straně a opřel se o ně zavalitou rukou. „Kampak tak spěcháme?“ spustil.

„Nikam nespěchám, strážníku,“ odpověděl jsem mu.

„Tam vzadu nejspíš sedí rodička a vy s ní musíte fofrem do nemocnice. Je to tak?“

„Ne, strážníku.“

„Takže u vás doma asi hoří a vy tam uháníte, abyste zachránil rodinku, která uvízla v patře a nemůže se skrz plameny dostat dolů, že jo?“ Strojeně laskavý tón jeho hlasu nevěstil nic dobrého.

„Ne, nehoří.“

„V tom případě bych řek, že jste v pěkným maléru. Co vy na to? Máte ponětí, jaká je v týhle zemi nejvyšší povolená rychlost?“

„Sedmdesát.“

„A víte, jak rychle jste právě jel? Neprozradíte mi to?“

Pokrčil jsem rameny a neřekl na to nic. Policista zakřičel tak, že jsem leknutím nadskočil.

„Sto dvacet mil za hodinu!“ zaburácel „To je padesát mil nad limit!“

228$

Odvrátil se a mocně si odplivl. Chuchvalec jeho slin přistál na blatníku mého auta a stekl po krásném modrém laku. Pak se otočil zase k nám a probodl pohledem mého pasažéra. „A kdo jste vy?“ obořil se na něj.

„To je stopař,“ ozval jsem se. „Stál u cesty, tak jsem ho vzal.“

„Vás jsem se na nic neptal,“ zahučel. „Ptám se jeho.“

„Proved jsem snad něco špatnýho?“ zeptal se můj spolujezdec přeuctivým hlasem.

„To by mě vůbec nepřekvapilo,“ odsekl policista. „V každým případě jste svědek. Za chvilku si na vás posvítím. Řidičský průkaz,“ vyštěkl a natáhl ruku.

Podal jsem mu svůj řidičský průkaz. Rozepnul náprsní kapsu na levé straně své blůzy a vytáhl obávaný bloček pokutových lístků. Pečlivě si z průkazu opsal mé jméno a adresu. Pak rozvážně odkráčel k předku vozu a připsal si do bloku také poznávací značku. Vyplnil kolonky pro datum, hodinu a typ přestupku. Když dopsal, důkladně po sobě vše přečetl, utrhl jednu kopii pokutového lístku a podal mi ji. Nakonec blok opět zasunul do náprsní kapsy a zapnul ji na knoflík.

„A teď vy,“ oslovil mého spolujezdce, obešel auto a přistoupil k jeho dveřím. Z kapsy na opačné straně blůzy vytáhl malý černý notýsek. „Jméno?“

„Michael Fish.“

„Adresa?“

„Windsor Lane 14, Luton.“

„Ukážete mi něco, z čeho poznám, že to není vymyšlený jméno a falešná adresa?“

Můj spolujezdec zalovil v kapse a vyndal svůj řidičský průkaz. Policista zkontroloval jméno a bydliště a průkaz mu vrátil. „Čímpak se živíte?“ bafl na něj.

„…sím kýble.“

„Co?!“

„Tahám kýble.“

229$

„A jakýpak kýble, jestli se můžu zeptat?“

„Kýble s maltou. Dělám na stavbě. Naberu u míchačky maltu a pak ji donesu chlapům, co…“

„Dobře, to stačí. Kdopak vás zaměstnává?“

„Nikdo. Jsem nezaměstnanej.“

Policista si všechno poznačil, zastrčil černý notýsek do kapsy a kapsu zapnul.

„Až se vrátím na stanici, kapánek se na vás informuju.“

„Na mě?“ podivil se mužík s krysí tváří. „Co jsem udělal?“

„Váš obličej se mi nějak nelíbí,“ odpověděl policista. „Možná máme v kartotéce vaši fotku. Moc bych se tomu nedivil.“

Otočil se a vrátil se kolem auta k mému oknu. „A vy jste si to pořádně zavařil. To je vám asi jasný, co?“

„Ano, strážníku.“

„V tomhle svým parádním bouráku se jen tak nesvezete. Rozhodně do něj nesednete dřív, než s váma budem hotový. Vlastně si nejspíš pár let nezajezdíte v žádným autě. Dobře vám tak. A doufám, že si taky chvilku posedíte.“

„Ve vězení?“ vyhrkl jsem vyděšeně.

„Přesně tak,“ ujistil mě a spokojeně mlaskl. „V lochu. Za mřížema. S dalšíma takovejma kriminálníkama, co porušujou zákon. A jestli vám navíc napaří hezky tučnou pokutu, nikdo z toho nebude mít větší radost než já. Takže se těším na shledanou u soudu s váma oběma. Obsílka vám přijde poštou co nevidět.“

Otočil se a odkráčel ke svému motocyklu. Vyklopil stojan do vodorovné polohy, vyhoupl se do sedla, sešlápl startovací pedál a za burácení motoru nám zmizel z dohledu.

„Fuj,“ vydechl jsem. „To jsem tomu dal.“

„Prostě nás chytil,“ ozval se můj pasažér. „Načapal nás, jak se patří.“

„Nás? Snad mě, ne?“

„To je pravda,“ připustil. „Co teď budete dělat, šéfe?“

„Jedu do Londýna a poradím se se svým advokátem.“ Nastartoval jsem auto a rozjel se.

230$

„Nesmíte věřit všemu, co se vám snažil nabulíkovat o tom vězení,“ řekl. „Za překročení povolený rychlosti by nikoho do lochu nezavřeli.“

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto,“ odpověděl. „Můžou vám vzít řidičák nebo vám napařit mastnou pokutu, ale to je tak všecko.“

Nesmírně se mi ulevilo.

„Mimochodem, proč jste mu lhal?“ zeptal jsem se ho.

„Kdo? Já?“ Zatvářil se udiveně. „Že jsem mu lhal? Co vás k tomu vede?“

„Řekl jste mu, že jste nezaměstnaný přidavač. Mně jste ale tvrdil, že děláte něco, k čemu je potřeba zvláštní kvalifikace.“

„To taky dělám,“ ohradil se. „Ale přece nebudu všechno vykládat poldovi. To by se mi nemuselo vyplatit.“

„Tak co vlastně děláte?“

„Aha.“ Vrhl na mě lišácký pohled. „Takže vy byste rád, abych vám to prozradil, co?“

„Je to snad něco, za co byste se měl stydět?“

„Stydět?“ vzkřikl. „Já a stydět se? Jsem na svoji práci hrdej jako nikdo na světě.“

„Tak proč mi neodpovíte?“

„Vy spisovatelé jste fakt pěkný šťouralové, že jo? A myslím, že nebudete mít klid, dokud nedostanete přesnou odpověď, co?“

„Dostanu, nedostanu, mně na tom nesejde,“ zalhal jsem.

Po očku na mě koukl svýma mazanýma krysíma očima. „Mně se zdá, že vám to jedno není,“ řekl. „Dyť vám to vidím na očích. Myslíte si, že dělám něco moc divnýho, a moc rád byste přišel na to, co to je.“

Vůbec se mi nezamlouvalo, jak mi čte myšlenky. Neřekl jsem ani slovo a dál sledoval silnici před sebou.

„A máte pravdu,“ dodal. „To, v čem dělám, je divný. Je to to nejpodivnější ze všech divnejch řemesel.“

Čekal jsem, co mi ještě poví.

„Proto si musím dávat sakra pozor, s kým mluvím, víte?

231$

Jak mám třeba vědět, že nejste polda jako tamten, ale převlečenej do civilu?“

„Vypadám snad jako policajt?“

„Ne, nevypadáte. A taky polda nejste. To by poznal i úplnej moula.“

Vytáhl z kapsy plechovku tabáku a papírky a začal si balit cigaretu. Koutkem oka jsem ho sledoval. Rychlost, s jakou provedl tento dost složitý úkon, byla neuvěřitelná. Cigaretu měl srolovanou a připravenou ke kouření snad za pět vteřin. Přejel jazykem po okraji papírku a vstrčil si svůj výtvor mezi rty. Pak se mu jakoby odnikud objevil v ruce zapalovač. Vyskočil plamínek, tabák se rozhořel.

I samotný akt zapalování byl pozoruhodný výkon.

„Ještě jsem neviděl, že by si někdo dokázal takhle rychle ubalit cigaretu,“ poznamenal jsem.

„Á,“ odtušil a mocně si potáhl. „Takže jste si toho všim.“

„Samozřejmě. Docela mi to vyrazilo dech.“

Pohodlně se opřel a usmál se. Moje všímavost ho nepochybně potěšila. „A chcete vědět, jak je možný, že něco takovýho dovedu?“ zeptal se.

„Tak mi to povězte.“

„Protože mám fantastický prsty. Tyhle moje prsty,“ řekl a rozevřel před sebou obě ruce, „jsou rychlejší a šikovnější než prsty nejlepšího klavíristy na světě.“

„Vy jste klavírista?“

„Copak jste pitomej? Vypadám snad jako někdo, kdo se živí hraním na piáno?“

Zadíval jsem se na jeho prsty. Měly krásný tvar a byly tak štíhlé, dlouhé a elegantní, že se zdálo, jako by k němu ani nepatřily. Vypadaly spíš jako prsty nějakého špičkového chirurga nebo hodináře.

„To, co dělám, je tisíckrát těžší než hrát na piáno. Břinkat na klavír se naučí každej ňouma. Dneska se učej hrát na piáno caparti skoro v každým domě. No nemám pravdu?“

„Víceméně ano,“ připustil jsem.

232$

„To bych řek. Ale to, co dělám já, zvládne možná tak jeden z deseti milionů. A možná ani to ne! Co vy na to?“

„Úžasné. „

„To si pište, že to je úžasný,“ řekl sebejistě.

„Myslím, že už vím, čím se živíte. Předvádíte kouzelnické triky. Vy jste kouzelník, že?“

„Já?“ odfrkl pohrdavě. „Já a kouzelník? Dovedete si mě představit, jak na nějakým podělaným večírku pro děcka vytahuju z klobouku králíky?“

„Tak jste profesionální hráč karet. Vždycky lidi nalákáte a pak si rozdáte ruku plnou trumfů.“

„Cože? Nějakej mizernej falešnej hráč?“ rozčiloval se. „Horší póvl neznám.“

„Tak dobře. Vzdávám se.“

Jel jsem teď sotva sedmdesátkou, protože jsem nechtěl, aby mě zase někdo zastavil. Dorazili jsme k hlavnímu tahu mezi Oxfordem a Londýnem a sjížděli s kopce dolů do Denhamu.

Můj pasažér před sebe z ničeho nic zvedl ruku. Držel v ní černý kožený opasek. „Tohle jste už někdy viděl?“ zeptal se mě. Opasek měl na konci mosaznou sponu velmi neobvyklého tvaru.

„Hej!“ vykřikl jsem. „To je přece moje. To je můj opasek. Kde jste k němu přišel?“

Uchechtl se a zamával mi opaskem před nosem. „Kde si myslíte, že jsem ho asi tak vzal? Přece na vašich kalhotách, ne? To dá rozum.“

Sáhl jsem dolů a pokusil se nahmatat svůj opasek. Byl pryč.

„Chcete naznačit, že jste mi ho vytáhl, když jsem řídil?“ vykoktal jsem zkoprněle.

Přikývl. Ani na okamžik ze mě nespustil ty své krysí oči.

„To není možné,“ zaprotestoval jsem. „Musel byste mi rozepnout sponu a protáhnout pásek kolem dokola všemi poutky. Přitom bych vás určitě viděl. A i kdybych vás neviděl, musel bych něco cítit.“

233$

„Jenže vy jste nic necejtil, co?“ Nasadil vítězoslavný výraz. Upustil opasek do klína, a než bys řekl švec, houpala se mu v prstech tkanička od bot. „A co tohle?“ zvolal a přidržel mi tkaničku před očima.

„Co to má být?“

„Nechybí tady někomu náhodou šňůrka od bot?“

Sjel jsem pohledem ke svým botám. V jedné chyběla tkanička.

„Panebože! Jak jste to provedl? Neviděl jsem, že byste se shýbal.“

„Nic jste neviděl, co?“ naparoval se. „Řek byste, že jsem se ani nepohnul. A víte, jak je to možný?“

„Ano. Protože máte fantastické prsty.“

„Přesně tak!“ vykřikl. „Vidím, že se chytáte docela rychle.“

Pohodlně se usadil, potahoval z cigarety vlastní výroby a vypouštěl kouř v tenkých praméncích na čelní sklo. Věděl, že mi těmi dvěma triky zaimponoval, a to ho nadmíru uspokojovalo.

„Nerad bych se opozdil,“ ozval se najednou. „Kolik je hodin?“

„Před sebou máte hodiny.“

„Hodinám v autech zásadně nevěřím. Kolik ukazujou vaše hodinky?“

Vyhrnul jsem rukáv a pohlédl na své zápěstí. Po mých náramkových hodinkách ani stopy. Šlehl jsem pohledem po svém spolujezdci, ale ten se mi klidné zadíval do očí a zakřenil se.

„Ty jste mi určitě vzal taky.“

Otevřel dlaň a ejhle. Ležely tam.

„Pěknej strojek,“ řekl uznale. „Prvotřídní kvalita, osumnáctikarátový zlato. Střelit je by nebyl žádnej problém. Kvalitní zboží se prodává dobře.“

„Pokud by vám to nevadilo, docela rád bych si je zase vzal,“ upozornil jsem ho poněkud nahněvaně.

Položil hodinky opatrné do kůží vystlané přihrádky před

234$

sebou. „Vám bych nic neštípnul, šéfe. Vy jste můj parťák. Dyť jste mi zastavil.“

„To rád slyším,“ zahučel jsem.

„Jen se snažím odpovědět na vaše otázky. Ptal jste se mě, čím se živím, tak vám to chci předvíst.“

„Copak jste mi ještě vzal?“

Znovu se usmál a začal z kapsy saka vytahovat jednu mou věc za druhou: řidičský průkaz, kroužek se čtyřmi klíči, několik bankovek, pár mincí, dopis od mého nakladatele, diář, starou tužku s ulomenou špičkou a zapalovač. Jako poslední se v jeho prstech objevil krásný starý prsten se safírem a perlami, který patřil mé ženě. Chystal jsem se ho v Londýně zanést ke klenotníkovi, protože jedna z perel se uvolnila a ztratila.

„A tady máme další fajnovej kousek.“ Pomalu otáčel šperkem v prstech. „Osumnáctý století, pokud se nepletu. Ten prsten udělali za vlády Jiřího III.“

„Je to tak,“ přikývl jsem uznale. „Je to přesně tak.“

Přidal prsten do přihrádky k ostatním předmětům.

„Tak vy jste kapesní zloděj.“

„Takový označení se mi nelíbí,“ zaprotestoval. „Je hrubý a vulgární. Kapesní zloději jsou neotesanci, co zmáknou leda tak nějakou amatérskou fušeřinu. Vyfouknout slepý babičce pár drobnejch z kabelky, to by jim šlo.“

„A jak si tedy říkáte?“

„Já? Já jsem virtuos. Profesionální prstovej virtuos.“ Pronesl to tak hrdě a slavnostně, jako by mi oznamoval, že je předsedou Královské chirurgické společnosti nebo canterburským arcibiskupem.

„Zajímavé slovní spojení,“ poznamenal jsem. „To jste vymyslel sám?“

„Ovšemže ne,“ ohradil se. „Tak se říká těm, co dosáhli v našem řemesle tý nejvyšší mety. Například o houslovejch a klavírních virtuosech jste slyšel, ne? Ty jsou machři přes housle nebo přes klavír. Já to válím jenom prstama, takže jsem prstovej virtuos.“

235$

„To musí být zajímavé povolání.“

„Je to báječná práce,“ přisvědčil. „Skvělá.“

„A proto jedete na ty dostihy?“

„V davu po závodě to je hračka,“ vysvětlil mi. „Stačí počkat, až se u pokladen seřaděj ty šťastnější, co něco vyhráli. A když uvidíte, že si někdo vyzvedává pořádnej balík prachů, jdete prostě za ním a posloužíte si. Ale abyste si to špatně nevykládal, šéfe. Těm, co prohráli, bych nikdá nic nevzal. A chudejm taky ne. Jdu jenom po pracháčích nebo po těch, co se napakovali.“

„To je od vás velice ohleduplné. A jak často se stane, že vás chytí?“

„Chytí?“ zvolal znechuceně. „Mě a chytit? To se může stát leda tak nějakýmu kapesnímu chmatákovi. Prstovýmu virtuosovi nikdy. Koukněte, kdybych chtěl, vytahám vám z pusy zlatý zuby, a ani si toho nevšimnete!“

„Já zlaté zuby nemám.“

„To vím,“ opáčil. „Jinak bych už je měl dávno v kapse.“

Věřil jsem mu. Vypadalo to, že není nic, co by ty jeho dlouhé štíhlé prsty nedokázaly zvládnout.

Na chvíli se odmlčel a v autě se rozhostilo ticho. Po nějaké době jsem se zeptal: „Ten policista si vás pořádně proklepne. Nejste z toho ani trochu nervózní?“

„Nikdo si mě proklepávat nebude,“ prohlásil.

„Ale to víte, že se vám podívá na zoubek. Zapsal si vaše jméno a adresu do svého černého notýsku a dal si moc záležet, aby všechno zaznamenal správně.“

Chlapík mi věnoval další ze svých vychytralých krysích úsměvů. „Á. To máte pravdu. Ale vsadil bych se, že do paměti si ty údaje tak dobře nezapsal. Eště jsem nepotkal policajta se slušným pamatovákem. Některý z nich si nedokážou zapamatovat ani vlastní jméno.“

„Co to má společného s jeho pamětí,“ podivil jsem se. „Má to přece v zápisníku, ne?“

„To jo, šéfe, má. Potíž je v tom, že ten zápisník ztratil. Ztratil vlastně oba notesy - ten s mým jménem i ten s vaším.“

236$

Stopař pozvedl triumfálně ruku a v jeho dlouhých jemných prstech se zjevily dva zápisníky, které vytáhl policistovi z kapsy. „Byla to úplná prkotina,“ oznámil mi sebevědomě.

Tak mě to rozrušilo, že jsem málem vrazil do mlékárenské cisterny.

„Ten chlupatej na žádnýho z nás nic nemá.“

„Vy jste génius!“ vzkřikl jsem.

„Žádný jména, žádný adresy, žádnou poznávací značku, prostě nic,“ dodal.

„Jste skvělý!“

„Myslím, že byste měl co nejdřív uhnout z týhle hlavní silnice,“ řekl mi. „Pak někde zastavíme, rozděláme si ohýnek a ty notesy spálíme.“

„Vy jste fantastický chlapík!

„Díky, šéfe. To víte, člověka vždycky potěší, když ho někdo dokáže ocenit.“

TI NEZESTÁRNOU

Oba jsme seděli na dřevěných bednách před hangárem.

Bylo poledne. Slunce stálo vysoko a sálalo jako rozpálená kamna. Tam u hangáru bylo vedro k zalknutí. Úplně jsme cítili, jak nám horký vzduch spaluje zevnitř plíce, když se nadechneme. Zjistili jsme, že je lepší rychle vdechnout a nechat přitom ústa téměř zavřená. Vzduch se tak trochu ochladil. Pražilo nám na ramena a na záda a z kůže se nám neustále řinul pot a stékal nám po krku, po prsou i po břiše dolů. Hromadil se tam, kde nám opasek svíral kalhoty, vsakoval se do látky a vyvolával velice nepříjemné svědění.

Naše dva hurricany stály opodál. Vyhlížely trpělivě a spořádaně, jako všechny stíhačky, než člověk spustí motor, a za nimi se táhl tenký černý pruh startovací plochy, který se svažoval k plážím a k moři. Černý povrch

237$

ranveje a travou prorostlý pás písku po jejích okrajích se v slunečním svitu bez přestání třpytily. Opar z horka se vznášel nad letištěm jako mlha.

Samec pohlédl na hodinky. „Už by se měl vrátit,“ poznamenal.

Oba jsme měli službu jako pohotovost. Seděli jsme tam a čekali, až dostaneme rozkaz vzlétnout. Samec zašoupal chodidly o rozpálenou zem.

„Měl by se vrátit,“ zopakoval.

Byly to dvě a půl hodiny, co Fin odletěl, a nebylo pochyb o tom, že už dávno měl být zpátky. Podíval jsem se nahoru na oblohu a zaposlouchal se. Bylo slyšet, jak se letci u vagónu s benzínem baví, od moře zazníval tlumený hukot vln dorážejících na pláže, ale po letadle ani vidu ani slechu. Chvíli jsme seděli mlčky.

„Zdá se, že to koupil,“ přerušil jsem ticho.

„Jo,“ hlesl Samec. „Už to tak vypadá.“

Samec vstal a zasunul si ruce do kapes khaki šortek. Taky jsem se zvedl. Stáli jsme tam, hleděli na sever do jasné oblohy a podupávali, aby se nám rozměklý asfalt nepřilepil na podrážky, a protože nám bylo vedro.

„Jak se jmenovala ta jeho holka?“ zeptal se Samec, aniž otočil hlavu.

„Nikki,“ odpověděl jsem.

Samec si nechal ruce v kapsách, znovu se posadil na svou dřevenou bednu a zadíval se na výsek země mezi chodidly. Samec byl nejstarší pilot letky, bylo mu dvacet sedm. Měl hustou kštici hrubých zrzavých vlasů, které si nikdy nečesal. Obličej měl i po tak dlouhé době strávené na slunci bledý a posetý pihami. Ústa měl široká a tenké rty pevně sevřené. Nebyl vysoký, ale pod khaki košilí se mu rýsovala mohutná a svalnatá hruď, jakou mívají zápasníci. Nikdy toho moc nenamluvil.

„Nejspíš bude v pořádku,“ odtušil a zvedl oči k obloze. „A vůbec, chtěl bych vidět pétainovce, kterej by dokázal sundat Fina.“

238$

Byli jsme v Palestině a bojovali proti vichistickým Francouzům, kteří obsadili Sýrii. Před třemi hodinami jsme Samec, Fin a já na letišti v Haifě nastoupili službu jako pohotovostní piloti. Fin vzlétl na naléhavou výzvu našeho námořnictva. Někdo od nich zavolal na letiště a oznámil, že z bejrútského přístavu právě vyplouvají dva torpédoborce. Pošlete někoho, ať se letí podívat, kam mají namířeno, chtěli po nás. Ať jen letí podél pobřeží na sever, zjistí, co je potřeba, a rychle se vrátí a oznámí nám, kam plují.

Fin nasedl do svého hurricanu a odletěl. Od té doby uplynula spousta času, ale Fin se nevracel. Věděli jsme, že moc naděje nezbývá. Pokud ho nesestřelili, musel mu už dávno dojít benzin.

Sklopil jsem oči a uviděl na zemi modrou čepici, kterou nosil, stejně jako všichni piloti RAF. Odhodil ji tam, když běžel ke svému letadlu. Všiml jsem si, že je nahoře potřísněná od oleje a že má poškrábaný štítek. Nechtělo se nám uvěřit, že je pryč. Bojoval v Egyptě, v Libyi i v Řecku. Byl pořád s námi, na letišti i v jídelně. Byl veselý, vysoký a samý smích, tenhle Fin; měl černé vlasy a dlouhý rovný nos, po kterém si v jednom kuse přejížděl konečkem prstu nahoru a zase dolů. Když někdo vyprávěl nějaký příběh, zvláštním způsobem naslouchal - pohodlně se usadil na židli, tvář obrátil ke stropu, ale očima bloudil po zemi. Vždyť to bylo teprve včera, kdy nám u večeře z ničeho nic řekl: „Víte co? Kdybych si měl Nikki vzít, ani bych nebyl proti. Řek bych, že to je hodná holka.“

Samec tehdy seděl proti němu a žvýkal pečené fazole.

„To jako že byste si sem tam zahráli na manžele, jo?“ zeptal se.

Nikki vystupovala v kabaretu v Haifě.

„Ne,“ vyvedl ho z omylu Fin. „Z holek z kabaretu bejvaj skvělý manželky. Nikdy ti nezahnou. Nevěra pro ně není nic novýho, tak proč by se vracely k něčemu, co už znají.“

Samec zvedl oči od fazolí. „Takovej trouba bys přece nebyl. Nechceš se s ní doopravdy oženit, nebo jo?“

239$

„Nikki,“ nasadil Fin smrtelně vážný výraz, „pochází z nóbl rodiny. Je to hodná holka. A vždycky spí bez polštáře pod hlavou. A víš, proč si pod hlavu nedává polštář?“

„Ne.“

To už poslouchali i ostatní u stolu. Všichni seděli a poslouchali, jak Fin vypráví o Nikki.

„No, když byla ještě úplně mladá, byla zasnoubená s nějakým důstojníkem francouzskýho námořnictva a měla si ho vzít. Opravdu ho milovala. Když se jednou společně opalovali na pláži, náhodou se zmínil, že spí zásadně bez polštáře. Byla to jen taková bezvýznamnost, jakých lidi naplácají spoustu, aby řeč nestála. Nikki si to ale vryla do paměti a od tý doby začala spát bez polštáře. Toho francouzskýho důstojníka potom srazilo nákladní auto a umřel. A ona dál spala bez polštáře, i když jí to vůbec nebylo pohodlný, aby si uchovala vzpomínku na svýho milence.“

Fin si nabral do úst sousto fazolí a pomalu je žvýkal. „Je to smutnej příběh,“ dodal po chvíli. „Dokazuje, že to je hodná holka. Myslím, že bych se s ní rád oženil.“

Tohle řekl Fin předchozího dne u večeře. Teď byl pryč a já si říkal, co ta jeho chudinka Nikki bude asi dělat na jeho památku.

Slunce mi pálilo do zad. Instinktivně jsem se obrátil a nastavil mu druhou stranu těla. Když jsem se otáčel, zahlédl jsem horu Karmel a pod ní Haifu. Viděl jsem příkré, světlezelené úbočí hory, které se svažovalo dolů k moři, pod horou město a v něm domy, které na slunci svítily jasnými barvami. Domy s obílenými zdmi pokrývaly úpatí hory a jejich červené střechy vyvolávaly dojem, jako by hoře na tváři vyskákala vyrážka.

Od hangáru z šedého vlnitého plechu se pomalu blížila trojice mužů, kteří měli nastoupit do pohotovostní služby po nás. Přes ramena měli přehozené žluté nafukovací vesty a s helmami v rukou se šourali směrem k nám.

„Fin to koupil,“ oznámil jim Samec, když došli až k nám.

240$

„Jo, my víme,“ odpověděli mu. Vystřídali nás na dřevěných bednách a slunce se Jím okamžitě opřelo do ramenou a do zad, takže se začali potit. My se Samcem jsme se sebrali a šli pryč.

Nazítří byla neděle. Ráno jsme vyletěli a vydali se Libanonským údolím na sever zaútočit na letiště v Rajaku. Prolétli jsme kolem hory Hermon, na jejímž vrcholku seděl příkrov sněhu, využili jsme slunečního svitu jako kamufláže, snesli se nečekaně na Rajak a začali odstřelovat francouzské bombardéry, které stály na letišti. Vzpomínám si, že když jsme prolétali nízko nad přistávací plochou, dveře jednoho z bombardérů se otevřely. Vyrojil se z nich celý zástup žen v bílých šatech a rozběhl se napříč letištěm. Zejména ty jejich bílé šaty mi utkvěly v paměti.

Víte, byla neděle a francouzští piloti pozvali své dámy z Bejrútu, aby si přijely prohlédnout jejich bombardéry. Ti vichističtí piloti jim řekli: V neděli ráno přijeďte a my vám ukážeme naše aeroplány. To byla ta nejvichističtější věc, jakou mohli udělat.

Sotva jsme tedy spustili palbu, všechny ty ženské se vyhrnuly ven z letadel a rozběhly se v bílých nedělních šatech po přistávací ploše pryč.

Pamatuji si, jak jsem ve sluchátkách zaslechl Opičákův hlas. „Dejte jim šanci, dejte jim šanci,“ přikazoval nám. Nato se celá letka jala kroužit kolem letiště a ty ženské dole se rozprchly po trávě do všech směrů. Jedna z nich dvakrát zakopla a upadla, jiná kulhala a nějaký chlapík jí musel pomáhat, ale my jsme jim dávali čas. Vzpomínám si, jak jsem tehdy sledoval malé jasné zášlehy z kulometu, který po nás pálil ze země, a říkal si, že by si tu střelbu taky mohli nechat na potom, když už čekáme, až se jejich dámy v bílém odklidí z cesty.

To bylo den poté, co Fin zmizel. Následujícího dne jsme Samec a já znovu nastoupili do pohotovostní služby a usedli na dřevěné bedny před hangárem. Namísto Fina

241$

teď s námi seděl urostlý světlovlasý mládenec, kterému se přezdívalo Paddy.

Bylo poledne. Slunce stálo vysoko a sálalo jako rozpálená kamna. Pot se nám řinul po krku pod košili, stékal po prsou a po břichu a my jsme tam seděli a čekali, až nás střídající směna přijde vysvobodit. Samec si do jehly navlékl bavlněnou nit, začal si přišívat k letecké kukle řemínek a během šití mi vyprávěl, jak předchozího dne večer potkal v Haifě Nikki a jak jí řekl o Finovi.

Najednou jsme zaslechli hukot letadla. Samec přerušil své vyprávění a všichni jsme zvedli oči k obloze. Ten hluk přicházel ze severu, a jak se letadlo blížilo, stále sílil. „To je hurricane,“ řekl Samec najednou.

Vzápětí už letadlo obkroužilo letiště, spustilo podvozek a začalo přistávat.

„Kdo to je?“ ptal se světlovlasý Paddy. „Ráno přece nikdo neodlítal.“

Když se stroj snášel kolem nás dál na ranvej, stihli jsme si na jeho zádi přečíst číselné označení H.4427, a poznali jsme, že je to Fin.

To už jsme stáli a sledovali, jak letadlo popojíždí po dráze, jak se k nám blíží, otáčí se a zastavuje. V kokpitu jsme zahlédli Fina. Zamával nám, zazubil se a vystoupil z letadla. Seběhli jsme se k němu a křičeli na něho: „Kdes byl? Kdes sakra byl? Tys nouzově přistál a pak ses odtamtud dostal? Našel sis v Bejrútu ženskou? Tak kdes sakra byl, Fine?“

Brzy se seběhli i ostatní a vytvořili kolem něho hlouček - seřizovači a montéři, chlapi z posádky hasicího auta, ti všichni tu teď stáli a čekali, co z Fina vypadne. Fin si stáhl kuklu a prohrábl si rukou svou černou kštici. Zprvu byl naším chováním tak zaskočený, že se na nás málem ani nepodíval a mlčel. Nakonec se ale zasmál a řekl: „Co to má kruci znamenat? Co to s váma všema je?“

„Kdes byl?“ křičeli jsme. „Kdes celý ty dva dny byl?“

Ve Finově tváři se zračilo naprosté a dokonalé ohromení. Rychle pohlédl na hodinky.

242$

„Teď je pět minut po dvanáctý. Odlítal jsem v jedenáct, to znamená před hodinou a pěti minutama. Přestaňte si ze mě všichni dělat blázny. Musím jít a podat hlášení. Námořnictvo bude určitě zajímat, že ty torpédoborce ještě pořád kotví v bejrútským přístavu.“

Už se chystal odejít, ale já jsem ho popadl za paži.

„Fine,“ oslovil jsem ho tiše, „od předvčerejška jsi byl pryč. Co se to s tebou děje?“

Podíval se na mě a zasmál se.

„Už jste si na mě vymysleli ledasco, ale s touhle srandičkou jste se moc nevytáhli,“ setřel nás. „Vždyť to ani není vtipný. Vůbec to není vtipný.“ Nato se sebral a odkráčel.

Stáli jsme tam, Samec, Paddy a já, seřizovači, mechanici a chlapi z hasičské čety, a dívali se, jak Fin odchází. Navzájem jsme na sebe hleděli a nevěděli jsme, co říct a co si myslet, ničemu jsme nerozuměli a jasné nám bylo jen jedno - že s námi Fin mluvil vážně a že tomu, co říkal, věří. Byli jsme si tím jisti, protože jsme Fina znali. Když je totiž několik lidí tak dlouho neustále pohromadě, jako jsme byli my, pak o tom, co někdo z nich řekne o svém letu, nemají ostatní důvod pochybovat. Můžou pochybovat jen sami o sobě. Tihle muži o sobě pochybovali, stáli tam na slunci a pochybovali o sobě, a Samec stál u křídla Finova stroje a sloupával z něho prsty malé vločky nátěru, který vlivem slunečních paprsků vyschl a popraskal.

„Teda, ať mě čert vezme,“ prohodil někdo. Nato se muži otočili a začali se mlčky rozcházet za svou prací. Od hangáru z šedého vlnitého plechu k nám vyrazila trojice pilotů, kteří nastupovali do pohotovostní služby. Kráčeli pomalu v slunečním žáru, v rukou drželi letecké kukly a při chůzi jimi pohupovali. Samec, Paddy a já jsme zamířili do kantýny pro piloty, abychom se naobědvali a napili.

Kantýna byla v malém obíleném dřevěném domku s verandou. Uvnitř byly dvě místnosti - společenská místnost s křesílky, časopisy a okénkem ve zdi, u kterého se prodávalo pití, a jídelna, kde stál jediný dlouhý dřevěný$

stůl. Ve společenské místnosti jsme zastihli Fina, jak hovoří s Opičákem, naším velitelem. Ostatní piloti seděli kolem a poslouchali. Všichni popíjeli pivo. Věděli jsme, že rozhovor je navzdory pivu a křesílkům vážný, že Opičák dělá, co musí, a že to dělá jediným možným způsobem. Opičák byl neobyčejný člověk, vysoký, s pohlednou tváří, na noze měl zranění po italské kulce a dokázal jednat neformálně, přátelsky, a přitom rozhodně. Nikdy se nesmál nahlas - z hloubi hrdla se mu pokaždé vydralo jen jakési přiškrcené zachrochtání.

„Nesmíš na mě moc zostra, Opičáku,“ prosil ho Fin. „Pomoz mi, nebo si začnu myslet, že jsem se fakt zbláznil.“

Fin mluvil vážně a rozumně, ale bylo vidět, že ho něco žere.

„Řek jsem ti všechno, co vím,“ ujišťoval velitele. „Vyletěl jsem v jedenáct, nabral vejšku, doletěl nad Bejrůt, uviděl ty dva torpédoborce, otočil se a vyrazil zpátky. Přistál jsem pět minut po dvanáctý. Přísahám, že víc toho nevím.“

Rozhlédl se, zadíval se na Samce a na mě, na Paddyho, Johnnyho a půltucet dalších pilotů, kteří seděli v místnosti, a my jsme se na něho usmáli a pokývnutím mu dali najevo, že jsme s ním, ne proti němu, a že tomu, co říká, věříme.

„A co mám sakra říct těm na velitelství v Jeruzalémě?“ mračil se Opičák. „Nahlásil jsem jim, že tě pohřešujeme, a teď budu muset ohlásit, že ses vrátil. Budou chtít vědět, kdes byl.“

Na Fina už toho začínalo být příliš. Seděl vzpřímeně, prsty levé ruky bubnoval do kůží potaženého opěradla, předkláněl se, usilovně přemýšlel, snažil se soustředit, znovu chvíli datloval do opěradla a nakonec ještě začal poklepávat špičkou chodidla o podlahu. Samec už to nemohl vydržet.

„Opičáku,“ vyhrkl, „Opičáku, co kdybysme to prostě všichni nechali tak, jak to je? Necháme to na chvíli bejt a Fin si třeba pozdějc na něco vzpomene.“

244$

„Správně,“ podpořil ho Paddy, který seděl na opěradle Samcova křesílka. „A mezitím na velitelství můžeme nahlásit, že Fin nuceně přistál na nějaký planině v Sýrii a že se mu během dvou dnů podařilo letadlo opravit a vrátit se zpátky.“

Všichni se snažili Finovi pomoct, všichni piloti jako jeden muž. Každý věděl, že tahle záležitost se bytostně dotýká nás všech. I Fin to věděl, přestože to bylo jediné, čím si byl jistý, a ostatní to museli vědět, protože jim to bylo možné vyčíst z tváří. V místnosti zavládlo napětí, které by se dalo krájet, protože jsme poprvé probírali něco, co se netýkalo kulek, hořících strojů, dýchavičnosti motorů, prasklých pneumatik ani krve v kokpitu, ba dokonce ani včerejška, dneška nebo zítřka. I Opičák to jistě vycítil, protože řekl: „Dobrá, dáme si ještě pití a necháme to chvíli plavat. Na velitelství nahlásím, žes nuceně přistál v Sýrii a že se ti po čase podařilo dostat mašinu nahoru.“

Dali jsme si ještě jedno pivo a odebrali se do jídelny na oběd. Opičák na oslavu Finova návratu objednal k jídlu pár láhví palestinského bílého vína.

Později se o té záležitosti už nikdo nezmínil a nemluvili jsme o ní ani za Finovy nepřítomnosti. Každý z nás o ní ale vskrytu přemýšlel a byl si jistý, že jde o něco důležitého, co ještě nebylo uzavřeno. Napětí se rychle zmocnilo celé letky a cítili ho všichni piloti.

Mezitím dny ubíhaly, slunce dál rozpalovalo letiště i letadla a Fin mezi námi zaujal své obvyklé místo a začal normálně létat jako dřív.

Pak jsme jednoho dne, myslím, že to bylo asi týden po té události, podnikli další útok na letiště v Rajaku. Letělo nás šest, Opičák nás vedl a Fin se držel po jeho pravém boku. Když jsme se snesli nad letiště, přivítala nás smršť střel z lehčích zbraní. Paddyho stroj dostal zásah už při našem prvním náletu. Když jsme se otáčeli a chystali se zaútočit podruhé, uviděli jsme, jak se jeho$

hurricane zakymácel, propadl se dolů a na okraji letiště narazil do země. V místě nárazu se vzedmul mohutný oblak bílého kouře, ze kterého vyšlehly plameny, a jakmile oheň zachvátil celé letadlo, bílý dým zčernal. A Paddy tam byl. Vzápětí se ozvalo zapraskání radio vysílačky a hned nato jsem uslyšel Finův rozrušený hlas, jak do mikrofonu křičí: „Už to mám. Opičáku, už jsem si na všechno vzpomněl!“ Opičák mu klidně a pomalu odpověděl: „Dobrá, Fine, dobrá, tak to zase nezapomeň.“

Zaútočili jsme podruhé a pak nás odtamtud Opičák rychle vyvedl pryč. Proplétal se s námi v zádech údolími, která z obou stran svíral vysoký a holý šedý sráz, a celou tu půlhodinu, kterou nám zabral návrat na letiště, na nás Fin nepřestával přes vysílačku povykovat. Nejdřív zavolal Opičákovi: „Haló, Opičáku, už jsem si na to vzpomněl, na všechno. Vybavuje se mi to do poslední podrobnosti.“ Pak se ozvalo: „Nazdar, Samec, už se mi to vybavilo, všechno. Teď už to nezapomenu.“ Potom zavolal mně, pak Johnnymu a nakonec Wishfulovi. Volal každému zvlášť znova a znova, byl celý rozrušený a občas do mikrofonu tak křičel, že jsme mu nerozuměli.

Když jsme přistáli, zaparkovali jsme letadla tak, aby byla rozptýlená po celé přistávací ploše; na Fina z nějakého důvodu vyšel vzdálenější konec letiště, takže jsme do štábní místnosti dorazili všichni dříve než on.

Štábní místnost byla neútulná ratejna vedle hangáru. Uprostřed stál velký stůl a na něm ležela rozložená mapa oblasti, kde jsme operovali. Pak tu byl ještě menší stolek s několika telefonními přístroji a pár dřevěných židlí a lavic. Část podlahy byla úplně zaskládaná záchrannými vestami, padáky a přilbami. Když se tam objevil Fin, právě jsme si svlékali letecké kombinézy a odkládali je na podlahu. Vrazil do dveří a zůstal v nich stát. Černé vlasy mu trčely vzhůru a byly neupravené, protože si právě v chvatu stáhl kuklu, tvář se mu leskla potem a khaki košili měl tak promáčenou, že úplně ztmavla. Ústa měl

246$

otevřená a sotva popadal dech. Zřejmě cestou sem běžel. Vypadal jako dítě, které vpadlo do místnosti plné dospělých, aby všem oznámilo, že kočka v jeho pokoji povila koťata, a neví, jak má začít.

Přicházet jsme ho slyšeli všichni, vždyť jsme se nemohli dočkat, co z něho vypadne. Všichni jsme strnuli, zůstali stát a zírali na něj.

„Nazdar, Fine,“ přivítal ho Opičák a Fin řekl: „Opičáku, nevím, jestli mi budeš věřit, ale seběhlo se to takhle.“

Opičák stál opodál u stolku s telefony a Samec, ten malý, podsaditý a zrzavý Samec, si stoupl vedle něho, narovnal se, v ruce držel záchrannou vestu a díval se na Fina. Ostatní stáli na druhé straně místnosti. Sotva Fin promluvil, začali se k němu tiše přibližovat. U velkého stolu s mapou se zarazili, opřeli se rukama o jeho desku, hleděli na Fina a čekali, až začne.

Začal ihned a zprvu mluvil rychle, ale jakmile se zabral do vyprávění, ztišil hlas a postupně zvolnil tempo řeči. Tam, ve dveřích do štábní místnosti, navlečený do žluté záchranné vesty a s kuklou a kyslíkovou maskou v ruce, nám všechno vypověděl. Ostatní mu bez pohnutí naslouchali a já zapomněl, že to mluví Fin a že jsme ve štábní místnosti v Haifě, pustil jsem všechno z hlavy a vydal se s ním na cestu. Zůstal jsem s ním, dokud neskončil.

„Vystoupal jsem asi tak na dvacet tisíc stop,“ řekl, „proletěl jsem nad Tyrem, Sidonem a nad řekou Damour a pak jsem zamířil nad pohoří Libanon a do vnitrozemí, protože jsem měl v úmyslu dorazit k Bejrútu od východu. Najednou se mi do cesty připlet mrak, bílej oblak, kterej byl tak neproniknutelnej a hustej, že krom vnitřku kabiny nebylo vidět nic. Nešlo mi to na rozum, protože ještě chvíli předtím bylo všude jasno a modro a po mracích nebylo nikde ani památky.

Začal jsem klesat, abych se z toho mraku dostal, letěl jsem pořád níž a níž, ale nebyl mu nikde konec. Věděl jsem, že moc nízko se kvůli kopcům spustit nemůžu, ale v šesti$

tisících jsem měl mrak pořád kolem sebe. Byl tak hustej, že skrz něj nebylo vidět nic, dokonce ani čumák letadla nebo křídla, na čelním skle se mi srážela voda a stékala na spodní lištu, odkud ji proud vzduchu za vrtulí srážel pryč. Takovej mrak jsem jakživ neviděl. Byl hustej a bílej až po samej okraj kokpitu. Připadal jsem si, jako bych se octnul na létajícím koberci. Seděl jsem sám v zasklený kabině, bez křídel, bez ocasu, bez motoru a bez letadla.

Věděl jsem, že se z toho mraku musím nějak dostat, a tak jsem to stočil na západ, pryč z kopců a nad moře. Pak jsem se řídil podle výškoměru a začal klesat. Sletěl jsem na pět set stop, pak na čtyři sta, tři sta, dvě stě a sto. Na chvíli jsem se zarazil. Věděl jsem, že pouštět se níž by bylo nebezpečný. Vtom mě z ničeho nic, jako závan větru, ovanulo poznání, že pode mnou nic není, moře, země ani nic jinýho, a tak jsem pomalu a vědomě povolil škrticí ventil plynu, trhnul kniplem prudce dopředu a vrhnul se střemhlav dolů.

Výškoměr jsem nesledoval. Díval jsem se skrz čelní sklo přímo před sebe a dál padal dolů. Seděl jsem, tlačil knipl od sebe, udržoval kurz mašiny, pozoroval tu všudypřítomnou bělost mraku a přestal se podivovat nad tím, kam se to řítím. Prostě jsem letěl.

Netuším, jak dlouho jsem tam seděl, možná deset minut, možná to trvalo fůru hodin. Věděl jsem jen, že tam sedím a držím kurz letadla, a byl jsem si jistej, že pod sebou nemám hory, řeky, zemi ani moře. Strach jsem neměl.

Pak mě něco oslnilo. Bylo to stejný, jako když člověk leží v posteli, napůl spí a najednou někdo rozsvítí.

Z toho mraku jsem vyletěl tak rychle a tak nečekaně, že mě to úplně oslepilo. Byl jsem v mraku, a z ničeho nic jsem byl z něho venku. Netrvalo to ani zlomek vteřiny. Ještě před okamžikem mě obklopoval jako hustá bílá mlha - a rázem jsem se octnul mimo něj. Světlo, který mě zalilo, bylo tak jasný, že jsem na chvíli oslepl. Promnul jsem si oči a několik vteřin je nechal zavřený.

248$

Když jsem je zase otevřel, všude kolem mě bylo modro - nic tak modrýho jsem v životě neviděl. Nebyla to světlemodrá ani tmavomodrá, prostě modrá a hotovo, nejčistší zářivá modř, jakou jsem do tý doby nikdy neviděl a kterou nedokážu popsat. Rozhlídl jsem se kolem sebe. Kouknul jsem se nahoru a za sebe. Pak jsem se narovnal a nahlídnul průzorem v kokpitu pod sebe. Všude bylo modro. Modro a jasno, jako za slunečnýho dne, ale žádný slunce tam nesvítilo.

A pak jsem je uviděl.

V dálce vysoko nade mnou jsem zahlíhnul dlouhou tenkou černou šňůru letadel, která se táhla přes celou oblohu. Letěli v jediný černý linii, všichni udržovali stejnou rychlost, stejnej směr a nepatrný rozestupy, a ta linie se táhla napříč oblohou, kam až oko dohlídlo. Poznal jsem to podle toho, jak tvrdošíjně směřovali kupředu, pořád dál a dál, jako kolona lodí, kterou žene silnej vítr. Nevím proč a jak se to stalo, ale najednou jsem věděl, že to jsou piloti a posádky, který zahynuli v boji a teď se ve svým stroji vydali na svůj poslední let, na svou poslední cestu.

Jak jsem stoupal vejš a přibližoval se jim, postupně jsem rozeznával, co to je za mašiny. V tom dlouhým procesí byly k vidění snad všechny typy letadel, co existujou. Viděl jsem lancastery a dorniery, halifaxy a hurricany, messerschmitty, spitfiry, stirlingy, savoie sedmdesát devítky, junkersy osmdesát osmičky, gladiatory, hampdeny, macchi dvoustovky, blenheimy, focke wulfy, beaufightery, swordfishe i heinkely. Všechny tyhle typy jsem viděl a ještě spoustu dalších. A konec tý linie letadel se vepředu i vzadu ztrácel v nedohlednu.

To už jsem k těm letadlům měl blízko a začínal se mě zmocňovat pocit, že mě něco unáší jejich směrem bez ohledu na to, co mám v úmyslu. Do letadla se mi opřel nějakej vítr, nesl ho a pohrával si s ním jako s listem, a zároveň jako by mě mohutnej vír strhával k tý řadě$

letadel. Nemoh jsem dělat nic, protože mě unášel vítr a strhával vír. Seběhlo se to velice rychle, ale pamatuju si všechno. Cejtil jsem, jak mě to stále silnějc unáší, pohánělo mě to pořád rychlejc kupředu, a najednou jsem sám letěl v tom procesí a razil si cestu spolu s ostatníma. Stejnou rychlostí a stejným směrem. Přede mnou, tak blízko, že jsem dokázal rozpoznat i barvu nátěru na křídlech, letěl starej swordfish. Zahlídnul jsem zakuklený hlavy pilota a pozorovatele, jak sedí ve svých kukaních za sebou. Před sworfishem si to plachtil domier, lítající tužka, a před ním bylo vidět další letadla, který jsem si ale na takovou dálku nedokázal zařadit.

Letěli jsme pořád dál. Kdybych to chtěl stočit a vyletět z řady, nedokázal bych to. Nevím proč, možná to mělo něco do činění s tím vírem a větrem, ale bylo mi jasný, že to tak je. Navíc jsem letadlo ani neřídil; letělo si samo.

O žádným manévrování nemohla bejt ani řeč, rychlost, vejšku, plyn, řízení, to všechno jsem moh klidně pustit z hlavy. V jedný chvíli jsem se podíval na palubní desku a viděl jsem, že žádnej z přístrojů nefunguje. Všechny budíky byly mrtvý, jako když letadlo sedí na zemi.

A tak jsme pokračovali v letu. Neměl jsem představu, jak rychle letíme. Žádnou rychlost jsem nevnímal, ale podle všeho to bylo tak milion mil za hodinu. Když o tom teď zpětně přemejšlím, za celou tu dobu jsem ani jednou nepocítil horko nebo chlad, neměl jsem hlad ani žízeň. Nic takovýho. Neměl jsem strach, protože se nebylo čeho bát, ani obavy, protože mě nenapadalo nic, z čeho bych je měl mít. Nebylo nic, co bych chtěl dělat nebo co bych toužil mít. Cítil jsem jenom potěšení z toho, že jsem tam, kde jsem, a že kolem sebe vidím to nádherný světlo a tu překrásnou barvu. Jednou jsem zahlíd sám sebe v kokpitovým zrcátku a viděl jsem, že se usmívám. Usmíval jsem se očima, i rty se usmívaly, a i když jsem se zrovna neviděl, věděl jsem, že se pořád usmívám. Prostě proto, že se mi chtělo. Pozorovatel na swordfishi se v jedný chvíli

250$

otočil a zamával mi. Odsunul jsem střechu kokpitu dozadu a taky mu zamával. Pamatuju si, že mě tehdy nezaplavil proud vzduchu, horko ani zima, a když jsem vystrčil ruku, necítil jsem dokonce ani tah vrtule. Pak jsem zpozoroval, že na sebe mávají taky všichni ostatní, jako děti na horský dráze, a tak jsem se obrátil a zamával na chlapíka, co seděl v macchi za mnou.

Pak jsem ale zjistil, že se s konvojem něco děje. Všimnul jsem si, že v dálce přede mnou letadla mění kurz, stáčejí se doleva, krouží ve spirálách a snášejí se dolů. Každý z letadel v konvoji, když dospělo k určitýmu bodu, provedlo náklon a začalo opisovat rozmáchlej kruh a zároveň klesat pořád níž. Instinktivně jsem nahlídnul přes okraj kokpitu a uviděl pod sebou obrovskou zelenou pláň. Byla zelená, hladká a krásná. Prostírala se do všech stran až k obzoru, kde se její zelená barva mísila s modrou barvou oblohy.

A pak se najednou rozsvítilo. Vlevo nahoře se ve velký dálce ukázalo jasný bílý světlo, který pronikavě zářilo, ale nemělo žádnou barvu. Bylo to, jako by na okraji tý pláně spočívalo slunce, nebo spíš něco mnohem většího než slunce, něco, co nemělo obrys ani tvar a co jasně svítilo, ale neoslňovalo. Od chvíle, kdy jsem ho zahlídnul, jsem od něj nemoh odtrnout oči. Nejdřív jsem nijak nestál o to, abych se k němu přiblížil nebo abych do něj vstoupil, ale vzápětí to přišlo, a touha po tom světle byla tak silná, že jsem se několikrát pokusil vybočit z rady a rozletět se přímo k němu. To ale nešlo, musel jsem letět spolu s ostatníma.

Stejně jako ty přede mnou, i já jsem se stočil a začal kroužit ve spirále a snášet se k zelený pláni pod náma. Teď, když jsme ji měli blíž, jsem zpozoroval, že na ní stojí hotová záplava letadel. Byly všude a vypadalo to, jako když někdo na zelenej koberec vysype mísu rybízovejch kuliček. Byly jich tam stovky a stovky a každou minutou, každou vteřinou jejich počet narůstal, jak ty, co letěli

251$

přede mnou, postupně přistávali, popojížděli po planině a zůstávali stát.

Rychle jsme ztráceli vejšku. Brzy nato jsem si všimnul, že letadla, který jsem měl hned před sebou, už sklápí podvozky a připravujou se na přistání. Dornier, kterej letěl jen ob letadlo přede mnou, se vyrovnal do vodorovný polohy a hned nato dosednul na zem. Pak přišel na řadu ten starej swordfish. Pilot vyrovnal stroj trochu nalevo od dornieru a přistál hned vedle. Po tom dvojplošníku jsem to stočil i já a vyrovnal mašinu. Koukal jsem z kokpitu na zem, odhadoval, jak jsem vysoko, a sledoval, jak se zeleň pode mnou rozmazaně míhá a ubíhá dozadu.

Čekal jsem, až letadlo klesne a dosedne na zem. Zdálo se, že to trvá nějak dlouho. „No tak,“ ponoukal jsem mašinu, „tak dělej, dělej.“ Od země mě dělilo sotva šest stop, ale ta potvora nechtěla dolů. „Tak si sedni,“ křičel jsem, „už si, prosím tě, sedni.“ Zpanikařil jsem. Byl jsem vyděšenej. Najednou jsem si všimnul, že nabírám rychlost. Vypnul jsem všechny spínače, ale vůbec to nepomohlo. Letadlo letělo čím dál rychlejc. Ohlídnul jsem se a uviděl za sebou dlouhý procesí letadel, jak se snáší z oblohy a chystá se na přistání. Znovu jsem zahlídnul tu spoustu strojů na zemi a po straně pak to světlo, to jasný bílý světlo, co tak pronikavě zářilo nad tou velkou plání a ke kterýmu jsem se tak toužil přiblížit. Věděl jsem, že kdybych dokázal přistát, určitě bych se k němu rozběhnul, jen co bych se vysoukal z kabiny.

A teď jsem se od toho světla vzdaloval. Bál jsem se čím dál víc. Jak stroj zrychloval, popadl mě takovej strach, že jsem myslel, že musím každou chvíli zešílet. Lomcoval jsem řídicí pákou a zápasil s letadlem, abych ho otočil a zase nabral směr zpátky ke světlu. Když mi došlo, že nic nesvedu, pokusil jsem se zabít. V tý chvíli jsem to opravdu chtěl skoncovat. Snažil jsem se napálit to do země, ale letadlo letělo dál rovně. Zkoušel jsem vyskočit ven, ale nějaká ruka mně pokaždý sevřela rameno a zatlačila mě

252$

do sedadla. Bušil jsem hlavou o stěny kokpitu, ale k ničemu to nevedlo, a tak jsem jen vsedě zápolil s mašinou a se vším, dokud mi najednou nedošlo, že jsem mezitím vletěl do mraku. Ocitnul jsem se v tom samým hustým bílým oblaku jako předtím a připadalo mi, že stoupám. Ohlídnul jsem se, ale ten mrak mě obklopil ze všech stran. Kolem už nebylo nic, jen jeho neproniknutelná bělost. Najednou se mi udělalo špatně a závratí se mi zatočila hlava. Přestal jsem se starat o to, jak to se mnou dopadne, jen jsem sklesle seděl a nechal letadlo, ať si letí, kam chce.

Připadalo mi to jako celá věčnost. Nejspíš jsem takhle proseděl spoustu hodin a určitě jsem taky usnul. Když jsem spal, zdál se mi sen. Nezdálo se mi o tom, co jsem právě viděl, ale o obyčejných věcech z mýho života, o letce, o Nikki a o letišti tady v Haifě. Zdálo se mi, že sedím se dvěma dalšíma pilotama před hangárem jako pohotovost a že si někdo z velení námořnictva vyžádal bleskovej průzkum v Bejrútu. A protože jsem se zvednul jako první, nasednul jsem do svýho hurricanu a rozletěl se tam. Zdálo se mi, že jsem vystoupal až do dvaceti tisíc stop a postupně proletěl nad Tyrem, nad Sidonem a nad řekou Damour. Pak jsem zamířil přes pohoří Libanon do vnitrozemí, stočil se a přilítnul nad Bejrút od východu. Kroužil jsem nad městem, vykláněl se z kokpitu a hledal přístav, abych se dostal na stopu těm dvěma francouzskejm torpédoborcům. Netrvalo to dlouho a našel jsem je; stály hned vedle sebe, zakotvený u přístavní hráze. Otočil jsem se a rozletěl plnou rychlostí do Haify.

Námořnictvo se plete, opakoval jsem si během zpáteční cesty. Ty torpédoborce ještě nevyjely z přístavu. Podíval jsem se na hodinky. Hodina a půl. To byl ale fofr, řekl jsem si v duchu. Určitě mariňáky potěším. Zkusil jsem podat hlášení vysílačkou, ale nepovedlo se mi navázat spojení.

No a potom jsem dorazil sem. Když jsem přistál, všichni jste se na mě sesypali a začali se mě vyptávat, kde jsem celý ty dva dny byl, ale já jsem si na nic nevzpomínal.

253$

Dokud nesestřelili Paddyho, dokázal jsem si vybavit jenom ten let do Bejrútu a zpátky. Když jsem ale sledoval, jak Paddyho letadlo dopadá na zem, přistihl jsem se, jak si sám pro sebe říkám: Ty parchante jeden. Ty máš ale štěstí. A sotva jsem to ze sebe vyhrkl, hned mi bylo jasný, proč to říkám, a všechno se mi vybavilo. Proto jsem na vás do vysílačky tak hulákal. V tu chvíli mi to totiž došlo.“

Fin skončil. Během jeho vyprávění všichni mlčeli a nikdo se ani nepohnul. Ani teď nikdo nic neříkal a jediný, kdo se odvážil promluvit, byl Samec. Zašoupal nohama o podlahu, otočil se, zadíval se z okna a tichým, téměř neslyšným hlasem prohodil: „No to mě podržte.“ Nato jsme se všichni zvedli a pomalu jsme zase začali odkládat leteckou výstroj a rovnat ji na podlahu v koutě; všichni kromě malého ramenatého Samce, který zůstal stát a sledoval Fina, jak zvolna přechází přes místnost, aby se v rohu vysvlékl z kombinézy.

Poté, co jsme si vyslechli Finův příběh, se život u letky vrátil do obvyklých kolejí. Napětí, které mezi námi panovalo víc než týden, opadlo, a na letišti se hned žilo příjemněji.

O Finově letu se ale nikdo už ani nezmínil. Nikdy jsme o něm mezi sebou nemluvili, dokonce ani tenkrát v Haifě, když jsme se tak opili v podniku jménem Excelsior.

Syrské tažení se chýlilo ke konci. Všem bylo zřejmé, že brzy bude po všem, přestože na jih od Bejrútu se pétainovci ještě drželi zuby nehty. Létat jsme nepřestali. Provázeli jsme hlavně námořní flotilu, která odstřelovala pobřeží, a chránili ji před nálety junkersů osmdesát osmiček ze základny na Rhodu. Během posledního z těch hlídkových letů Fina zabili.

Letěli jsme vysoko nad loděmi, když vtom se objevil houf junkersů a začala bitva. Měli jsme ve vzduchu jen šest hurricanů a osmdesát osmiček bylo spousta, takže jsme se museli ohánět. Z toho, co se tehdy dělo, si toho moc nevybavím. Piloti si z bitvy obvykle pamatují jen málo. Vím jen, že to byla pořádně divoká honička. Junkersy nalétávaly na lodě a ty na ně zase štěkaly z kanónů

254$

a kulometů a posílaly do vzduchu kdeco, takže obloha byla plná květů, které rychle rozkvetly, rozvily se a rozplynuly se ve větru. Vzpomínám si, že jeden z Němců ve vzduchu vybuchl. Během okamžiku bylo po všem: jenom se bíle zablesklo a tam, kde bylo dřív bombardovací letadlo, nezbylo nic, jen sprška drobných úlomků, která se pomalu snesla na hladinu. Jinému bombardéru ustřelili věž vzadu na trupu a střelec, který v ní seděl, pak za letu vlál za ocasem na popruzích a snažil se vydrápat zpátky do letadla. Jeden německý odvážlivec zůstal ve výšce a snažil se nám postavit, zatímco ostatní junkersy shazovaly bomby. Pamatuji si, že když jsme ho zasáhli, obrátil se, chvíli se držel bledězeleným břichem vzhůru jako leklá ryba a pak spadl.

A hlavně si vzpomínám na Fina.

Byl jsem blízko, když jeho letadlo začalo hořet. Viděl jsem, jak mu z přídě šlehají plameny a olizují kapotu motoru. Z výfuku Finova hurricanu se valil černý dým.

Stočil jsem se blíž k němu a křikl do vysílačky: „Hej, Fine, měl bys vyskočit.“

Odpověděl mi pomalu a nevzrušeně: „To se lehko řekne.“

„Vyskoč,“ zahulákal jsem. „Dělej, vyskoč!“

Skrz střechu kokpitu jsem viděl, jak tam sedí. Otočil se ke mně a zavrtěl hlavou.

„To není tak jednoduchý,“ ozval se. „Jsem trochu děravej. Mám rozstřílený ruce a nemůžu rozepnout popruhy.“

„Vypadni odtamtud,“ ječel jsem, „pro všechno na světě, vypadni už,“ ale neodpověděl mi. Jeho stroj ještě chvíli pokračoval v letu a držel se ve vodorovné poloze. Pak mu jedno křídlo podkleslo, jako když umírající orel ztratí poslední zbytky sil, a letadlo začalo padat k hladině. Díval jsem se za ním a sledoval, jak za sebou na nebi zanechává proužek černého dýmu. Z vysílačky se naposledy ozval Finův hlas. Promluvil pomalu a zřetelně. „Jsem to ale parchant,“ říkal mi. „Takový štěstí.“

255$

TO JEDINÉ

Tu noc silně mrzlo a na všem se objevila silná vrstva jinovatky. Pokryla živé ploty a zbarvila trávu na pastvinách doběla, takže to skoro vypadalo, jako by napadl sníh. Jenže noc byla krásná a jasná, na obloze zářily hvězdy a měsíc byl téměř v úplňku.

Chalupa stála o samotě v rohu velkého pastviska. U jejích dveří začínala stezka, která vedla přes pastvinu ke schůdkům, po nichž se přecházelo přes ohradu, a pak napříč dalším polem až k bráně ústící na cestu. Odtud to byly do vesnice asi tři míle. Široko daleko nebylo vidět žádné jiné stavení, krajina kolem byla otevřená a rovinatá, a nejedno pole, na kterém se dřív jen pásl dobytek, bylo kvůli válce rozorané a oseté.

Na chalupu svítil měsíc. Jeho záře pronikala otevřeným oknem i do ložnice, kde spala žena. Spočívala na zádech s tváří obrácenou ke stropu, dlouhé vlasy měla rozprostřené kolem sebe na polštáři, a ačkoli spala, nevypadala jako někdo, kdo odpočívá. Kdysi bývala krásná, ale teď měla čelo zbrázdělé tenkými rýhami a napjatá kůže na lícních kostech jí dodávala poněkud úzkostlivý výraz. Ústa však měla stále půvabná a rty měla v spánku pootevřené.

Ložnice byla malá místnost s nízkým stropem, kde krom toaletního stolku a křesla nebyl žádný nábytek. Ženiny šaty ležely přehozené přes opěradlo křesla, kam je odložila, když se svlékala. Na podlaze vedle křesla stály její černé boty. Na toaletním stolku měla jen hřeben na vlasy, dopis a velkou fotografii mladíka v uniformě. Nad kapsou na levé straně blůzy měl přišitý emblém se dvěma křídly. Byla to usměvavá fotografie, jaké synové rádi posílají svým matkám, a byla zasazena do tenkého černého dřevěného rámečku. Otevřeným oknem svítil dovnitř měsíc a žena neklidně dřímala. Nebylo slyšet nic, jen její tichý, pravidelný dech a šelestění přikrývky, když se v spánku pohnula.

256$

Pak se najednou z veliké dálky ozvalo dunivé burácení, které postupně nabíralo na síle a bylo stále hlasitější a hlasitější, až se konečně zdálo, jako by tím pulzujícím rachotem, který ne a ne ustat, byla naplněna celá obloha.

Žena ten zvuk zachytila hned zpočátku, ještě než se přiblížil. Ve spánku na něj čekala s nastraženýma ušima a děsila se chvíle, kdy se ozve. Když ho zaslechla, otevřela oči a chvíli zůstala ležet bez hnutí a naslouchala. Pak se posadila, odhrnula pokrývku stranou a vstala z postele. Přistoupila k otevřenému oknu, položila ruce na parapet, vyklonila se ven a zadívala se nahoru na oblohu. Dlouhé vlasy jí spadly na ramena a rozprostřely se po tenké bavlněné noční košili. Dlouhou řadu minut tam stála v chladu, vykláněla se z okna, naslouchala tomu hluku, zvedala oči vzhůru a pátrala po obloze, ale viděla jen jasný měsíc a hvězdy.

„Bůh tě ochraňuj,“ řekla nahlas do tmy. „Bože můj, nedopusť, aby se mu něco stalo.“

Nato se otočila, vrátila se k posteli, stáhla z ní přikrývku a ovinula si ji kolem ramen jako šálu. Vsunula bosé nohy do černých střevíců, stoupla si za křeslo a dostrkala ho až k oknu. Pak do něj usedla.

Burácení a pulzující hukot, které se ozývaly shora, byly ohlušující. Dlouho neutichaly, protože na jih se přesouval mohutný konvoj bombardérů. Žena po celou tu dobu seděla v křesle zachumlaná do deky a pozorovala oknem oblohu.

A pak to najednou ustalo. Noc byla zase tichá. Silná vrstva jinovatky pokrývala pastvinu i živé ploty a zdálo se, jako by celý kraj zadržoval dech. Po obloze pochodovala armáda. Na všech místech, která vojsko míjelo, lidé ten hřmot poznávali a uvědomovali si, co znamená. Věděli, že brzy, ještě dřív než ulehnou a usnou, dojde k bitvě. Muži popíjející v hospodách pivo umlkali, aby mohli naslouchat. Rodiny vypínaly rádio a vycházely z domu na zahradu, kde pak stály a dívaly se na nebe. Vojáci,

257$

kteří se hádali ve stanech, přestávali křičet. Muži a ženy vracející se nocí z továren zůstávali stát tiše na ulici a obraceli se za tím hlukem.

Bylo to pokaždé stejné. Kdykoli bombardéry v noci vyrazily napříč zemí k jihu, lidí, kteří je zaslechli, se rázem zmocňovala podivná zamlklost. Ženy, které v těch letadlech měly své blízké, prožívaly těžké chvíle.

Teď byl konvoj pryč. Žena seděla zabořená do křesla, oči měla zavřené, ale nespala. Tvář měla bílou, pleť jako by se jí na lících napínala a u očí skládala do vrásek. Rty měla pootevřené a zdálo se, že k ní někdo mluví a ona mu naslouchá. Téměř slyšela jeho hlas, jak na ni volá zvenku oknem, jako když se vracel z polí, kde celý den pracoval. Slyšela, jak jí oznamuje, že má hlad, a ptá se, co bude k obědu. Představovala si, jak potom vchází dovnitř, bere ji kolem ramen a vypráví jí, co celý den dělal. Donese mu večeři a on se posadí ke stolu, začne jíst a jako pokaždé se jí zeptá, proč si nevezme s ním. Ona neví, co mu na to má říct, a tak jen prohodí, že nemá hlad. Potom sedí, dívá se na něho, dolévá mu čaj a po chvíli vstane, vezme si od něho talíř a odchází mu do kuchyně přidat.

Nebylo pro ni lehké mít jen to jediné dítě. Ta prázdnota, když nebyl doma, a to neodbytné vědomí, že se mu kdykoli může něco stát. Bylo strašné neustále si připomínat, že krom něho nemá, pro co by žila, a že kdyby se s ním opravdu něco přihodilo, znamenalo by to smrt i pro ni. Pak už by bylo zbytečné zametat podlahu, umývat nádobí a uklízet v domě, nemělo by smysl sbírat dříví na topení a krmit slepice - nemělo by smysl žít.

Seděla u otevřeného okna, ale chlad nevnímala. Cítila jen strašlivé osamění a veliký strach. Strach se jí zmocnil a narůstal v ní, takže se neudržela, vstala z křesla, vyklonila se z okna a znovu se zadívala na oblohu. Noc už nebyla krásná; byla chladná, jasná a smrtelně nebezpečná. Žena nevnímala pastviny, keře ani kraj pokrytý

258$

jinovatkou; viděla jen hlubiny nebe a nebezpečí, které v nich číhalo.

Pomalu se otočila a znovu dosedla do křesla. Teď na ni strach dolehl opravdu zle. Byla s to myslet jen na jediné: že ho musí vidět a být s ním, že ho musí vidět hned, protože zítra už bude pozdě. Nechala hlavu spočinout na opěradle křesla, a jakmile zavřela oči, uviděla letadlo. Zřetelně se rýsovalo v měsíčním svitu a razilo si cestu nocí jako velký černý pták. Měla ho na dosah a viděla jeho příď, která trčela před vším ostatním jako dychtivě natažený ptačí krk. Spatřila výsostné znaky na křídlech i na trupu letadla a vycítila, že uvnitř toho stroje sedí její syn. Dvakrát na něho zavolala, ale nedostalo se jí žádné odpovědi. Strach a touha se v ní vzedmuly tak mocně, že už jim nedokázala vzdorovat, pohroužila se do noci a nechala se unášet stále dál a dál, až se konečně ocitla vedle něho. Byl tak blízko, že kdyby k němu vztáhla ruku, mohla by se ho dotknout.

Seděl za řízením, na rukou měl rukavice a byl oblečený do objemné letecké kombinézy, ve které jeho tělo ztrácelo tvar a vypadalo dvakrát mohutnější než obyčejně. Díval se přímo před sebe na přístrojovou desku, byl soustředěný a myslel jen na řízení letadla.

Znovu na něho zavolala, a tentokrát ji uslyšel. Ohlédl se, a když ji uviděl, usmál se, natáhl se a dotkl se jejího ramene. Všechen její strach, osamělost a touha rázem odplynuly a žena se cítila šťastná.

Dlouho stála vedle něho a dívala se, jak řídí letadlo. Tu a tam se obrátil, usmál se na ni a jednou dokonce něco prohodil, ale motory dělaly takový hluk, že neslyšela, co jí říká. Pak najednou zpozorněl, zadíval se skrz čelní sklo kabiny a uviděl, že nebe je plné světel z pátracích reflektorů. Byly jich stovky, dlouhých bílých světelných prstů bloudících líně oblohou a přesunujících se sem a zase tam. Při pátrání spolupracovaly, takže občas se jich několik protnulo v jediném bodě, po chvíli se rozpojily a střetly

259$

zase někde jinde, a neustále číhaly, až se z noci vynoří bombardéry a budou se chtít vrhnout na svůj cíl.

Za světly reflektorů uviděl hráz vybuchující protiletadlové munice. Vystřelovali ji z města a její zášlehy vytvářely na nebi pestrou oponu a osvětlovaly vnitřek bombardéru.

Díval se teď přímo před sebe, soustředil se na let, proplétal se mezi pruhy světla a mířil přímo k hrázi vybuchujícího vraku. Žena ho sledovala, vyčkávala a neodvažovala se pohnout ani promluvit, aby ho nevyrušila od plnění úkolu.

Že dostali zásah, poznala, když uviděla, jak z motoru, který byl po levé straně nejblíže kabině, vyšlehly plameny. Bočním sklem se dívala, jak olizují povrch křídla a jak je vítr sráží dozadu, a sledovala, jak se postupně zmocňují celého křídla, tančí po jeho černém povrchu a neustále se přibližují ke kokpitu. Zpočátku neměla strach. Viděla, že je úplně klidný. Seděl tam, co chvíli se ohlédl směrem k zasaženému křídlu, sledoval plameny a zároveň řídil letadlo. Jednou se na ni dokonce otočil a usmál se, aby věděla, že mu nic nehrozí. Všude kolem viděla kužely pátracích světel, vybuchující munici a barevné čáry, které na nebi zanechávaly naváděcí střely. Obloha se změnila v malý uzavřený prostor, který byl tak přehuštěný světlem a výbuchy, že se zdálo nemožné, aby skrz něj někdo dokázal proletět.

Plameny se ale najednou rozhořely jasněji. Rozlezly se po celém povrchu levého křídla. Byly plné života a pilně se činily, pohlcovaly konstrukci křídla a nechávaly se strhávat dozadu větrem, který je rozdmýchával, pobízel a nedával jim příležitost vyhasnout.

Pak přišel výbuch. Objevil se zášleh oslnivě bílého světla, ozvala se dutá rána, jako když někdo prorazí nafouknutý papírový sáček, a pak se odevšad vyvalily plameny a hustý šedavý dým. Plameny pronikaly dovnitř podlahou i bočními stěnami kokpitu a dým byl tak hustý, že v něm

260$

skoro nebylo vidět a téměř se nadalo dýchat. Žena byla vyděšená a začínala propadat panice, protože její syn stále seděl za přístrojovou deskou, snažil se udržet stroj ve vodorovné poloze a otáčel řízením sem a zase tam. Najednou ucítila závan studeného vzduchu a zazdálo se jí, že se kolem ní chvatně protlačily nějaké shrbené postavy a vrhly se ven z hořícího letadla.

Teď už byl bombardér celý v plamenech. Skrz dým uviděla, že zatímco posádka vyskakuje ven, on tam dál vsedě zápasí s řízením a jednou rukou si přikrývá obličej, aby se chránil před nesnesitelným žárem. Vrhla se kupředu, popadla ho za ramena, zatřásla jím a vykřikla: „Pojď, rychle, musíš ven. Honem, honem!“

Tu uviděla, že mu hlava poklesla na prsa, že ztratil sílu a omdlel. Začala jím zoufale lomcovat, pokusila se ho zvednout a odtáhnout ke dveřím, ale byl příliš těžký a navíc v bezvědomí. Plíce i hrdlo jí zahltil kouř, takže se začala dávit a lapat po dechu. Teď byla nepříčetná a zápasila se smrtí a úplně se vším. Podařilo se jí provléknout ruce pod jeho pažemi a popotáhnout ho kousek ke dveřím. Dál se s ním ale nedostala. Nohy měl vpletené do řízení a někde ho držela přezka, kterou nemohla rozepnout. Poznala, že nemá dost času, aby v tom kouři a žáru dokázala něco udělat, a že jí nezbývá žádná naděje, a v té chvíli jako by se jí z těla naráz vypařila všechna síla. Svalila se na něho a začala plakat tak, jak ještě nikdy neplakala.

Pak se letadlo obrátilo a začalo se řítit k zemi. Ženu to vymrštilo do ohně, takže poslední, co ještě dokázala vnímat, byla žlutá záře plamenů a pach spáleniny.

Oči měla zavřené a hlavou spočívala na opěradle křesla. Rukama svírala pokrývku, jako by se snažila ovinout si ji těsněji kolem těla, a dlouhé vlasy jí splývaly na ramena.

Venku stál měsíc nízko nad obzorem. Vrstva jinovatky, která pokrývala pastviny a živé ploty, byla silnější než kdy předtím, a všude bylo úplné ticho. Vtom se odkudsi na jihu ozvalo vzdálené hluboké dunění, které postupně

261$

sílilo, bylo hlasitější a hlasitější, a zanedlouho byla celá obloha plná burácení a zpěvu těch, kteří se vraceli domů.

Žena u okna ale dál seděla bez hnutí v křesle. Už notnou chvíli nebyla mezi živými.

TO SLADKÉ TAJEMSTVÍ ŽIVOTA

Moje kráva se za rozbřesku začala běhat a z toho rámusu by člověk zešílel, zvlášť když má chlév přímo proti oknu. A tak jsem se v tu časnou hodinu oblékl a zatelefonoval na benzinovou stanici Claudovi, aby mi s ní pomohl ze strmého kopce a přes silnici na Rumminsovu farmu, kde jsem ji chtěl nechat pokrýt proslulým Rumminsovým býkem.

Pět minut nato stál Claud před domem. Společně jsme uvázali krávě provaz kolem krku a vydali se do chladného zářijového rána. Cesta byla z obou stran lemovaná vysokým houštím a lískové keře byly obsypané chomáči velkých zralých ořechů.

„Viděls někdy Rumminse, jak svádí dobytek k páření?“ zeptal se mě Claud.

Řekl jsem mu, že jsem nikoho přivádět krávu k býkovi k pokrytí ještě neviděl.

„Rummins na to má zvláštní postup,“ řekl Claud. „Nikdo na světě to nedělá jako on.“

„A co dělá, že je to tak zvláštní?“

„Bude to pro tebe zážitek,“ ujistil mě Claud.

„Pro krávu taky,“ opáčil jsem.

„Kdyby se všude dozvěděli, co při tom Rummins dělá,“ řekl Claud, „byl by slavnej po celým světě. Změnilo by to teorii chovu dobytka na mlíko od základů.“

„A proč si to teda nechává pro sebe?“ chtěl jsem vědět.

„Pochybuju, že ho někdy napadlo, že by o tom někomu měl říct. Má nejlepší stádo dojnic široko daleko a to je jediný, na čem mu záleží. Nechce, aby se kolem něho rojili

262$

novináři a pořád se ho na něco vyptávali. Přesně to by ho totiž čekalo, kdyby se to někdy profláklo.“

„Tak mi o tom řekni ty,“ vyzval jsem ho.

Chvíli jsme jen kráčeli za krávou a mlčeli.

„Překvapilo mě, že ti Rummins byl ochotnej půjčit toho bejka,“ ozval se Claud. „Nevím o tom, že by někdy takhle někomu vyšel vstříc.“

Pod kopcem jsme přešli silnici do Aylesbury a začali jsme stoupat do svahu na druhé straně údolí, abychom se dostali k Rumminsově farmě. Kráva tušila, že někde nahoře na ni čeká býk, a táhla za provaz jako nikdy předtím. Museli jsme poklusávat, abychom jí stačili.

Na farmu se nevcházelo vraty, jen velkým otvorem v plotě, za kterým se prostíral dvůr dlážděný kamennými kostkami. Rummins právě nesl přes dvůr konev mléka a viděl nás přicházet. „Tak už je připravená, co?“ utrousil.

„Bučí jak zjednaná,“ odpověděl jsem.

Rummins krávu obešel a důkladně si ji prohlédl. Byl to malý chlapík, rozložitý a sražený jako žába. Měl široká žabí ústa, vylámané zuby a vychytralé oči, ale během let jsem k němu získal respekt, protože mu nechyběla moudrost a bystrý úsudek.

„No dobrá,“ řekl. „A copak byste chtěl, jalůvku, nebo bejčka?“

„To si můžu vybrat?“

„Samozřejmě že si můžete vybrat.“

„Tak to chci jalovičku,“ rozhodl jsem s vážnou tváří. „Chceme mlíko, ne maso.“

„Hej, Berte!“ křikl Rummins. „Pojď nám pomoct!“

Od chlévů přikráčel Bert, Rumminsův nejmladší syn. Byl to vysoký rozměklý kluk, kterému věčně teklo z nosu a měl něco s jedním okem. Postižené oko bylo bledé, celé potažené šedavým zákalem, připomínalo vařené rybí oko a pohybovalo se zcela nezávisle na druhém, zdravém oku. „Přines další provaz,“ přikázal mu Rummins.

Bert donesl provaz a uvázal ho krávě kolem krku, takže

263$

jsme ji teď drželi na dvou provazech, na mém a na Bertově. „Chce jalůvku,“ řekl Rummins. „Natoč ji ke slunci.“

„Ke slunci?“ podivil jsem se. „Vždyť slunce nesvítí.“

„Slunce svítí vždycky,“ opáčil Rummins. „Ty pitomý mraky na tom nemůžou nic změnit. Tak pojďme. Škubni s ní, Berte. Otoč ji. Slunce je tamhle.“

Bert zatáhl za jeden provaz, my s Claudem za druhý. Manévrovali jsme s krávou, dokud se nám ji nepodařilo natočit čumákem přesně do míst, kde se za mraky skrývalo slunce.

„Říkal jsem ti, že to bude jiný,“ zašeptal Claud. „Uvidíš něco, cos ještě v životě neviděl.“

„Teď ji držte na místě!“ rozkázal Rummins. „Nenechte ji poskakovat!“ Nato odspěchal do chléva na vzdáleném konci dvora a vyvedl ven býka. Bylo to obrovské zvíře, mohutný kus černobílého fríského dobytka, s krátkýma nohama a tělem jako desetitunový náklaďák. Rummins ho přiváděl na řetěze provlečeném ocelovým kruhem, který mělo zvíře v nose.

„Koukni na ty koule,“ řekl Claud. „Vsadím se, že bejka s takovejma koulema jsi ještě neviděl.“

„Ohromný,“ připustil jsem. Houpaly se jako dva ananasové melouny v nákupní tašce, a jak se býk kolébal kupředu, téměř je vláčel po zemi.

„Radši mi ten provaz dej a ustup stranou,“ přikázal mi Claud. „Jdi mu z cesty.“ S radostí jsem ho poslechl.

Býk se blížil k mé krávě pomalu a prohlížel si ji nebezpečně blýskajícíma bílýma očima. Najednou začal funět a hrabat jednou z předních noh do země.

„Držte pevně!“ zakřičel Rummins na Berta a Clauda. Oba se zapřeli a drželi každý svůj provaz kolmo ke krávě a napjatý, jak to jen bylo možné.

„Tak pojď, hochu,“ zašeptal Rummins tiše býkovi do ucha. „Do toho, chlapče.“

Býk se s překvapivou hbitostí vzepjal, vyzvedl přední polovinu těla na hřbet krávy a já na okamžik zahlédl jeho

264$

dlouhý, jasně červený pyj, tenký jako rapír a právě tak nepoddajný. Pak vstoupil do krávy, kráva zakolísala, býk zahrabal nohama a zafrkal a za půl minuty bylo po všem. Býk se zase pomalu spustil na zem, stál tam a zdálo se, že je sám se sebou docela spokojený.

„Některý bejci nevěděj, kam to maj zasunout,“ ozval se Rummins. „Ten můj to ale ví. Ten by se s tím svým vrtákem trefil do ucha jehly.“

„Výborně,“ řekl jsem. „Přímo do černého.“

„Proto se taky černýmu středu terče říká bejčí oko,“ podotkl Rummins. „Bejčí oko. Tak pojď, chlapče,“ řekl býkovi. „Pro dnešek toho bylo dost.“ Odvedl býka zpátky do stáje a zavřel ho tam. Když se vrátil, poděkoval jsem mu a pak jsem se ho zeptal, jestli doopravdy věří, že když krávu při páření natočí ke slunci, bude z toho jalůvka.

„Jak se můžete tak hloupě ptát,“ odpověděl. „Ovšemže tomu věřím. Fakta jsou fakta.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím to, co říkám, pane. Je to jistý. Je to pravda, že jo, Berte.“

„A když ji natočíte od slunce, kráva vám porodí bejčka?“

„Úplně pokaždý,“ ujistil mě Rummins. Usmál jsem se a on si toho všiml. „Vy mi nevěříte, co?“

„Moc ne,“ řekl jsem.

„Pojďte se mnou,“ vybídl mě. „Až uvidíte, co se vám chystám ukázat, budete mi věřit, protože vám sakra nic jinýho nezbude. Vy dva zůstaňte tady a dohlídněte na krávu,“ přikázal Claudovi a Bertovi. Pak mě odvedl do obytné budovy statku. Místnost, do níž jsme vstoupili, byla tmavá, malá a špinavá. Ze zásuvky v kredenci vytáhl celý štos tenkých sešitů. Byly to sešity, do jakých píšou ve škole děti. „V těch sešitech je evidence telat,“ oznámil mi. „Jsou v nich záznamy o každým pokrytí, ke kterýmu tady došlo od tý doby, co jsem před dvaatřiceti lety začal farmařit.“

Otevřel namátkou jeden ze sešitů a dovolil mi, abych do něj nahlédl. Na každé stránce byly čtyři sloupce

265$

nadepsané JMÉNO KRÁVY, DATUM POKRYTÍ, DATUM PORODU, POHLAVÍ TELETE.

Přehlédl jsem sloupek udávající pohlaví telat. Jalovice, stálo tam. Jalovice, Jalovice, Jalovice, Jalovice, Jalovice.

„Žádný bejčky tady nechceme,“ řekl Rummins. „Bejčci znamenaj pro farmu, kde se chová dobytek kvůli mlíku, jenom ztrátu.“

Otočil jsem na další stranu. Jalovice, četl jsem. Jalovice, Jalovice, Jalovice, Jalovice, Jalovice.

„Koukněte,“ upozornil jsem ho. „Tady je bejček.“

„To máte úplnou pravdu,“ připustil Rummins. „A teď se mrkněte, co jsem připsal do kolonky, kam se píše čas páření.“ Sjel jsem pohledem ke druhému sloupci. Kráva se otočila, stálo tam.

„Některý krávy zjankovatěj a pak je neudržíš na místě,“ vysvětlil mi. „A skončej obrácený na druhou stranu. To jsou taky jediný případy, kdy se tady narodí bejček.“

„To je fantastický,“ řekl jsem, listuje sešitem.

„To bych řek, že to je fantastický,“ přisvědčil Rummins. „Je to jedna z nejfantastičtějších věcí na světě. Víte vy vlastně, jaký mám na týhle farmě výsledky? Ročně se mi tu ze všech telat rodí v průměru osmadevadesát procent jalovic! Jestli chcete, můžete si to ověřit. Klidně si sedněte a ověřte si to. Já vám bránit nebudu.“

„Moc rád bych si to ověřil,“ řekl jsem. „Můžu se posadit?“

„Klidně se zdržte,“ vybídl mě Rummins. „Mě ještě čeká práce.“ Vzal jsem si tužku a papír a s velkou pečlivostí jsem prošel všech dvaatřicet sešitů. Na každý rok byl jeden sešit - od roku 1915 až po rok 1946. Na farmě se každý rok narodilo průměrně osmdesát telat, a když jsem sečetl porodnost za celé dvaatřicetileté období, dospěl jsem k následujícím výsledkům:

Jalovice … b2516 kusů

Býčci 56 kusů

Všechna telata, včetně mrtvě narozených 2572 kusů

266$

Vyšel jsem ven, abych vyhledal Rumminse. Claud mezitím zmizel. Nejspíš odvedl mou krávu domů. Rumminse jsem zastihl ve chlévě, jak nalévá mléko do odstředivky.

„To jste o tom nikomu neřekl?“ zeptal jsem se ho.

„Nikdy,“ odpověděl.

„Proč ne?“

„Řek bych, že do toho nikomu nic není.“

„Jenže, milej pane, tohle by mohlo znamenat revoluci v celosvětový výrobě mléka.“

„To by mohlo,“ připustil. „Klidně bych to moh udělat. Lidem, co chovaj dobytek na maso, by taky neuškodilo, kdyby jim krávy rodily samý bejčky.“

„A kdy jste se tom dozvěděl poprvé?“

„Řek mi o tom táta,“ odvětil Rummins. „Když mi bylo asi tak osumnáct, přišel za mnou táta a povídá: Prozradím ti tajemství, na kterým zbohatneš. A pak mně řek o tomhle.“

„A zbohatnul jste na tom?“

„Myslím, že nijak špatně se mi nevede,“ odpověděl.

„A vysvětlil vám otec nějak, proč to tak funguje?“

Rummins si přejel bříškem palce po vnitřní straně jedné z nosních dírek, svíraje přitom kůži na nose mezi palcem a ukazovákem.

„To byl moc chytrej člověk, ten můj táta,“ řekl. „Opravdu moc chytrej. Samozřejmě že mi řek, jak to funguje.“

„Jak?“

„Vysvětlil mi, že kráva s rozhodováním o tom, jakýho pohlaví bude tele, nemá nic společnýho. Jediný, co kráva má, je vajíčko. O pohlaví telete rozhoduje bejk. Jeho semeno.“

„Pokračujte,“ vybídl jsem ho.

„Podle mýho táty má bejk dva různý druhy spermií, mužský a ženský. Stačíte mě sledovat?“

„Ano,“ řekl jsem. „Jen mluvte dál.“

„Takže když náš milej bejk vypustí semeno do krávy, vypukne něco jako plavecký závody mezi mužskejma a ženskejma spermiema o to, kdo se dostane k vajíčku

267$

jako první. Když vyhraje ženská spermie, narodí se jalovice.“

„Ale co s tím má společnýho slunce?“ zeptal jsem se.

„Hned se k tomu dostanu,“ řekl na to, „tak dávejte pozor. Když zvíře stojí na všech čtyřech jako kráva a když ho natočíte hlavou ke slunci, tak aby se spermie dostaly k vajíčku, musí se pustit přímo za sluncem. Otočíte krávu opačným směrem, a budou putovat od slunce.“

„Takže vy tvrdíte, že slunce nějak přitahuje ženský spermie a nutí je pohybovat se rychlejc než mužský spermie, ano?“

„Přesně tak,“ vykřikl Rummins. „To je přesně ono! Táhne je! Pohání je kupředu! Proto vždycky vyhrajou! A když stočíte krávu na druhou stranu, táhne je to zase zpátky a mužský spermie je předhoní.“

„To je zajímavá teorie,“ řekl jsem. „Ale nepřipadá mi moc pravděpodobný, že by slunce, který je miliony mil od nás, mělo přitahovat shluk spermií v krávě.“

„Říkáte pitomosti,“ zakřičel na mě Rummins. „Naprostý a vyložený pitomosti! Copak měsíc nepřitahuje vodu v oceánu a nezpůsobuje, že se střídá příliv a odliv? Jistěže přitahuje! Tak proč by slunce nemohlo přitahovat ženský spermie?“

„Chápu, jak to myslíte.“

Najednou jako by se Rummins rozhodl, že toho má dost. „Budete mít určitě jalovičku,“ řekl a odvrátil se. „O to se strachovat nemusíte.“

„Pane Rumminsi,“ oslovil jsem ho.

„Copak?“

„Je nějakej důvod, proč by to nemělo fungovat taky u lidí?“

„Ovšemže to funguje u lidí,“ ujistil mě. „Jen člověk nesmí zapomínat, že všechno musí bejt natočený tím správným směrem. A kráva taky neleží, že jo. Stojí na všech čtyřech.“

„Já vám rozumím.“

268$

„A taky není dobrý dělat to v noci,“ dodal, „protože to je slunce zastíněný zemí a nemůže ovlivnit nic.“

„To je pravda,“ řekl jsem, „Ale nemáte nějakej důkaz, že to u lidí zabírá?“

Rummins nachýlil hlavu na stranu, odhalil polámaný chrup a obdařil mě jedním ze svých prohnaných žabáckých úsměvů. „Mám přece čtyry kluky, nebo snad ne?“

„To máte.“

„Pitomý holky by mi tady byly k ničemu,“ řekl. „Na farmě jsou potřeba kluci a já mám čtyry, ne?“

„No jo,“ přisvědčil jsem, „máte úplnou pravdu.“

VČERA BYLO KRÁSNĚ

Sehnul se a promnul si kotník, který měl dlouhou chůzí tak oteklý, že v něm ani nebylo vidět kosti. Pak se narovnal a rozhlédl se. V kapse nahmatal balíček cigaret, jednu vytáhl a zapálil si ji. Hřbetem ruky si otřel s čela pot. Stál uprostřed ulice a rozhlížel se.

„Sakra, tady přece musí někdo být,“ ulevil si. Sotva uslyšel svůj hlas, hned se cítil trochu lépe.

Belhal se dál, našlapuje na špičku bolavé nohy, a když na dalším rohu zahnul, uviděl před sebou moře a silnici, která se proplétala mezi pobořenými domy a klikatila se s kopce dolů k mořskému břehu. Moře bylo klidné a černé. V dálce se jasně rýsovaly obrysy kopců na pevnině. Odhadoval, že ho o nich dělí asi osm mil. Znovu se shýbl a poškrábal se na kotníku. „Zatraceně,“ zaklel. „Někdo z nich přece musí být ještě naživu.“ Ale nikde se nic neozývalo. V domech bylo mrtvo a celá vesnice působila dojmem, jako by v ní už celé věky nikdo nežil.

Najednou cosi vrzlo, jako když někdo došlápne na štěrk. Otočil se a uviděl za sebou staříka. Seděl na kameni ve stínu vedle žlabu na vodu a jemu připadalo podivné, že si ho nevšiml už dřív.

269$

„Buďte zdráv,“ pozdravil ho pilot. „Ghia su.“

Řecky se naučil od lidí na severu, kolem Larissy a Janiny.

Stařík pomalu zvedl oči, otočil hlavu, ale rameny nepohnul. Měl šedavé bílé vousy. Na hlavě měl nasazenou soukennou čepici a byl oblečený do košile bez límce. Byla šedá s černými proužky. Díval se pilota jako slepec, který se na někoho obrátí, aniž by ho viděl.

„Jsem rád, že vás vidím, otče. Nikdo jiný ve vesnici není?“

Stařík neodpověděl.

Pilot se posadil na okraj žlabu, aby trochu ulevil svému kotníku.

„Jsem Inglese,“ řekl staříkovi. „Jsem pilot. Sestřelili mě a vyskočil jsem z letadla padákem. Jsem Inglese.“

Stařík pomalu zvedl bradu a zase ji nechal spadnout. „Inglesus,“ opravil pilota tiše. „Jsi Inglesus.“

„Ano, a hledám někoho, kdo by půjčil člun. Potřebuju se dostat na pevninu.“

Chvíli bylo ticho a pak stařec promluvil. Vypadalo to, jako by mluvil ze spaní. „Pořád přilétají,“ vysoukal ze sebe. „Germanoi přilétají pořád.“ Jeho hlas zněl mdle. Zvedl oči k nebi, pak se otočil a zadíval se na oblohu za sebou. „Dneska taky přiletí, Inglese. Už brzo budou zase tady.“

V jeho hlase nebylo ani stopy po úzkosti. Nebyly v něm patrné vůbec žádné emoce. „Nechápu, proč k nám pořád létají,“ dodal.

„Dnes možná nepřiletí,“ odtušil pilot. „Už je pozdě. Myslím, že dneska už skončili.“

„Nechápu, proč sem pořád létají, Inglese. Vždyť tu nikdo není.“

„Hledám někoho, kdo by mě dovezl na pevninu,“ řekl pilot. „Je ve vesnici někdo, kdo má člun?“

„Člun?“

„Ano.“ Stařec chvíli mlčel a rozmýšlel si, co odpoví.

„Takový člověk tady je.“

„Kde ho najdu? Kde bydlí?“

„Ve vesnici je jeden chlapík, který má člun.“

270$

„Prosím vás, řeknete mi, jak se jmenuje?“

Stařík znovu zvedl oči k obloze. „Jestli tady má někdo člun, tak Joannis.“

„Joannis? A jak dál?“

„Joannis Spirakis.“ Stařík se usmál. To příjmení pro něj zřejmě cosi znamenalo.

„Kde bydlí?“ chtěl vědět pilot. „Je mi líto, že vám takhle přidělávám starosti.“

„Kde bydlí?“

„Ano.“

I tohle si stařík musel promyslet. Po chvíli se obrátil a zahleděl se ulicí směrem k moři. „Joannis bydlel v domě, který stál nejblíž k vodě. Ale ten dům už nestojí. Germanoi ho dneska ráno zasáhli. Brzo ráno, byla ještě tma. Však vidíte, že ten dům už není. Je po něm.“

„A kde teď je?“

„Bydlí u Antoníny Angelouové. To je ten dům s červenými okenicemi.“ Ukázal ulicí směrem dolů.

„Moc vám děkuju. Zajdu tam a s majitelem člunu si promluvím.“

„Joannis měl člun,“ pokračoval stařík, „už jako malý kluk. Jeho člun je bílý a nahoře má kolem okraje modrou linku.“ Znovu se usmál. „Myslím ale, že teď doma nebude. Bude tam jeho žena. Jeho žena Anna a Antonína Angelouová. Ty doma budou.“

„Ještě jednou vám děkuju. Půjdu a promluvím si s jeho ženou.“

Pilot vstal a chystal se vyrazit, ale stařík na něho ještě zavolal: „Inglese.“

Pilot se otočil.

„Až budete mluvit s Joannisovou ženou, až budete mluvit s Annou… měl byste si něco pamatovat.“ Na okamžik se odmlčel a hledal vhodná slova. Jeho hlas už nezněl prázdně a díval se pilotovi do očí.

„Když přiletěli Germanoi, měl v domě dceru. Jen to byste si měl pamatovat.“

271$

Letec stál na cestě a vyčkával.

„Maria. Jmenovala se Maria.“

„Budu si to pamatovat,“ řekl pilot. „Je mi to líto.“

Otočil se a pustil se s kopce směrem k domu s červenými okenicemi. Když k němu došel, zaklepal na dveře a čekal. Po chvíli zaklepal znovu, tentokrát hlasitěji, a čekal dál. Uvnitř se ozval klapot kroků a vzápětí se dveře otevřely.

V domě bylo tma, takže jediné, co pilot viděl, byly ženiny černé vlasy a její stejně černé oči. Dívala se na pilota, který stál venku na slunci.

„Buďte zdráva,“ řekl jí. „Jsem Inglese.“

Žena se ani nepohnula.

„Hledám Joannise Spirakise. Doslechl jsem se, že má člun.“

Ani tentokrát se žena nepohnula.

„Je tady?“

„Ne.“

„A není tu náhodou jeho žena? Ta by mohla vědět, kde je.“

Chvíli bylo ticho. Pak žena ustoupila dovnitř a přidržela dveře otevřené. „Pojď dál, Inglese.“

Následoval ji chodbou do místnosti vzadu. V místnosti byla tma, protože v oknech nebylo sklo - jako výplň sloužily kusy kartonového papíru. Zenu, která seděla na lavici s rukama opřenýma o desku stolu, ale pilot viděl. Byla drobná. Vzrůstem připomínala spíš dítě a její obličej vypadal jako kulička zmačkaného hnědého papíru.

„Kdo je to?“ zeptala se hlasitě.

„Tohle je Inglesus,“ odpověděla druhá žena. „Hledá tvýho manžela, protože shání člun.“

„Buď zdráv, Inglese,“ pozdravila stařena.

Pilot zůstal stát u dveří. Mladší žena stála u okna, ruce svěšené podél boků.

„Kde jsou Germanoi?“ ptala se stařena. Její hlas jako by ji převyšoval.

272$

„Teď budou někde u Lamie.“

„U Lamie,“ přikývla. „To budou brzo tady. Možná už zejtra budou tady. Ale mně na tom nesejde. Slyšíš mě, Inglese. Mně je to jedno.“ Nachýlila se na židli trochu dopředu a její hlas zazněl ještě pronikavěji. „Až přijdou, nebude to pro nás nic novýho. Už tu byli. Měli jsme je tady každej den. Každej den přilítli a udělali bum bum bum. Člověk zavře oči, zase je otevře, a když vstane a vyjde ven, z domů je jen hromada prachu - a z lidí…“ Zajíkla se.

Na chvíli se odmlčela hlasitě oddychujíc a pak se tišším hlasem zeptala: „Kolik jsi jich zabil, Inglese?“

Pilot vytáhl ruku z kapsy a opřel se o dveře, protože nateklý kotník se zase začal ozývat.

„Pár jsem jich zabil,“ odpověděl tiše.

„Kolik?“

„Tolik, kolik jsem mohl, matko. My to nepočítáme.“

„Zabij je všechny,“ řekla polohlasem. „Běž a zabij je všechny, mužský, ženský i děti. Slyšíš mě, Inglese? Musíš je pozabíjet všechny.“ Kulička hnědého papíru se zmenšila a svraštila. „Zabiju prvního, kterýho uvidím.“ Na okamžik zmlkla a pak pokračovala. „A potom, Inglese, potom se jeho rodina dozví, že je mrtvej.“

Pilot nic neříkal. Zvedla oči, zadívala se na něho a změněným hlasem promluvila. „Co že to chceš, Inglese?“

„To s těmi Němci mi je líto,“ odpověděl. „Ale s tím my moc nenaděláme.“

„Ne,“ přisvědčila, „s tím nenaděláte nic. A co chceš ty?“

„Hledám Joannise. Chtěl bych si od něj vypůjčit člun.“

„Joannis,“ řekla tiše, „ten tady není. Je pryč.“

Z ničeho nic odstrčila lavici, postavila se a zamířila ven z místnosti. „Pojď,“ pokynula mu. Následoval ji chodbou ke vchodu do domu. Když stála, vypadala ještě menší než vsedě. Rychle docupitala ke dveřím a otevřela je. Teprve když vyšla ven na slunce, si pilot uvědomil, že je opravdu stará.

Neměla ani rty. Ústa, stejně jako zbytek obličeje,

273$

tvořily jen záhyby kůže. Přimhouřila oči a zadívala se ulicí směrem nahoru.

„Tamhle je, to je on,“ řekla a ukázala na staříka sedícího u žlabu.

Pilot se na něj zadíval. Pak se otočil, že ještě něco řekne stařeně, ale ta mezitím zmizela v domě.

VELKÁ ŠOUPANÁ

Ten večer se u Samanty a Jerryho na večírku sešlo kolem čtyřiceti lidí. Byla to stejná tlačenice, stejný mumraj a děsivý hluk, jako bývá vždycky. Hosté museli stát tak, že se dotýkali, a hulákat jeden na druhého, když se chtěli slyšet. Mnozí se na sebe křenili a ukazovali bílé korunky zubů. Většina měla v levé ruce cigaretu a v pravé sklenku s pitím.

Oddělil jsem se od své ženy Marie a jejího hloučku. Zamířil jsem k malému baru do rohu opodál, a když jsem se protlačil lidmi, usedl jsem na barovou stoličku čelem k místnosti. Sedl jsem si tak proto, abych mohl pozorovat ženské. Opřel jsem se zády o barový pult, upíjel skotskou a přes okraj sklenky jsem očima propátrával jednu ženu po druhé.

Neprohlížel jsem si postavy, nýbrž tváře, a na nich mě nezajímala tvář jako taková, ale velká červená ústa v prostředku. A ani pak mi nešlo o ústa sama, nýbrž jen o spodní ret. Objevil jsem před nedávnem, že spodní ret je klíč ke všem tajemstvím. Odhaluje víc než oči; oči, ty tajit umí, dolní ret ale neutají nic. Vezměte si třeba Hyacintu Winklemanovou, která mně stála nejblíž. Všimněte si jejího vráskovaného pysku, těch rovnoběžných i vějířovitě se rozbíhajících čárek. Co člověk, to jiné retní vrásky, a když se nad tím zamyslíte, mít registr retních otisků, mohla by podle nich policie dopadat hledané, kdyby se některý z nich napil na místě činu. Spodní ret si člověk kouše

274$

a vtahuje, když ho něco žere, což právě teď dělala Marta Sullivanová, když z povzdálí sledovala, jak má její manžílek z Judy Martinsonové slin plnou hubu. Spodní ret si člověk olizuje, když má vilné choutky. Pozoroval jsem, jak si po něm Ginny Lomaxová přejíždí špičkou jazyka a dívá se přitom Tedu Dorlingovi zpříma do tváře. Bylo to záměrné olíznutí, jazyk se pomalu vysunul a zvolna zvlhčil spodní ret objetím po celé jeho délce. Viděl jsem, jak Ted ten jazyk pozoruje, což bylo přesně to, o co jí šlo.

Je to snad vážně tak, říkal jsem si, zatímco jsem putoval po místnosti pohledem od jednoho spodního rtu k druhému, že všechny méně ušlechtilé rysy živočicha jménem člověk, domýšlivost, hrabivost, chlípnost, obžerství a já nevím co ještě, jsou krásně vystavené na odiv v onom malém svalovitém kousku šarlatové kůže. Člověk ale musí znát tu šifru. Říká se, že ohrnutý nebo vychlípený spodní pysk má značit smyslnost. Ale to platí jen zčásti o mužích a na ženy to nesedí vůbec. U žen je oním znamením tenká linka, úzký proužek s ostře vykrojeným spodním okrajem. A nymfomanky mají vprostřed vnitřního kraje spodního rtu drobnou, sotva patrnou vyvýšeninku.

Samanta, moje hostitelka, měla právě takovou.

Kdepak teď byla, Samanta?

Vida, tamhle brala hostu z ruky prázdnou sklenici a teď zamířila ke mně, aby ji dolila.

„Ahoj, Viku,“ prohodila. „Sedíš tu sám?“

Samanta je nymfomanka, až Bůh brání, běželo mi hlavou. Nymfomanka ovšem zvláštního druhu, protože je zcela a dokonale monogamní. Vdaná monogamní sexanda, která to zásadně dělá jenom doma.

Samanta je taky nejdráždivější samička, jakou jsem kdy viděl.

„Ukaž, pomůžu ti,“ řekl jsem a vstal, abych od ní vzal prázdnou sklenici. „Co to bude?“

„Vodka s ledem,“ odvětila. „Díky, Viku.“ Položila krásnou dlouhou alabastrovou ruku na pult baru a opřela se

275$

tak, že jí poprsí spočinulo na opěrné tyči a vyboulilo se vzhůru.

„Juj,“ zvolal jsem, jak jsem cmrndnul nápojem mimo sklenici.

Samanta na mě pohlédla svýma velkýma hnědýma očima, ale neřekla nic.

„Utřu to,“ zamumlal jsem.

Vzala si ode mě dolitou sklenku a vykročila zpátky. Pozoroval jsem ji. Měla černé kalhoty tak těsně upnuté kolem hýždí, že by se přes látku rýsovala sebemenší bradavice nebo pupínek. Ale Samanta Rainbowová měla zadnici dokonalou. Přistihl jsem se, jak si sám olizuju spodní ret. Vždyť vím, pomyslel jsem si. Chci ji. Ojel bych ji, až bych brečel. Ale pokusit se o ni smrdí průšvihem. Byla by sebevražda udělat jí návrh. Tak zaprvé: bydlí naproti přes ulici, což je příliš blízko. Zadruhé, jak už jsem řekl, je monogamní. Zatřetí je jedna ruka s mojí vlastní ženou Marií. Svěřují si jedna druhé své černé samičí tajnosti. Začtvrté je Jerry, její manžel, můj starý a dobrý kamarád, a dokonce ani mě, Viktora Hammonda, by nenapadlo, i když hořím chtíčem, svádět ženu někoho, s kým se tak dlouho přátelím a komu můžu věřit.

Ledaže…

A v tom okamžiku, jak jsem tam tak seděl na barové stoličce spalovaný žádostí po Samantě Rainbowové, se mi na mysl začala polehounku vkrádat jistá myšlenka. Zůstal jsem klidný a nechal ji získat obrysy. Pozoroval jsem Samantu v povzdálí a začal ji vkládat do rámce celé ideje. Tak vidíš, Samantičko, ty moje úžasná sladká broskvičko, přece jen tě budu mít.

Copak by ale vážně mohla taková legrace člověku jen tak projít?

Kdepak, velké oči.

Nemohl bych se o to ani pokusit, kdyby s tím sám Jerry nesouhlasil. Tak proč na to myslet?

Samanta stála asi pět metrů ode mne a mluvila s Gil—

276$

bertem Mackesym. Prsty pravé ruky měla obtočené kolem dlouhé sklenice. Ty prsty byly dlouhé a dozajista moc šikovné.

Dejme tomu, čistě hypoteticky, že by s tím Jerry souhlasil; i pak by stály v cestě obrovské překážky. Byla tu například taková drobnost, jako je fyzické vybavení. Viděl jsem sice Jerryho kolikrát ve sprše v klubu po tenise, ale teď jsem si ani za boha nedovedl vybavit potřebné detaily. Člověk většinou této věci nevěnuje pozornost. Obvykle se tam ani nedívá.

Každopádně by bylo šílenství vybalit ten návrh na Jerryho zčista jasna. Tak dobře jsem ho zase neznal. Mohl by se zděsit. Mohl by se rozzuřit. Mohl by udělat nepříjemnou scénu. Musím si ho nejdřív nějak naťuknout.

„Chceš něco slyšet?“ prohodil jsem k Jerrymu asi o hodinu později, když jsme spolu seděli na pohovce a dopíjeli šláftruňk. Hosté se trousili do noci a Samanta se s nimi u dveří loučila. Moje žena stála na venku terase a mluvila s Bobem Swainem. Díval jsem se skrz otevřené skleněné dveře. „Chceš slyšet něco vtipného?“ řekl jsem Jerrymu, sedícímu vedle mě.

„Co?“ opáčil Jerry.

„Jeden známý, co jsem s ním byl dnes na obědě, mi vyprávěl geniální historku. Něco neuvěřitelného.“

„Co povídal?“ řekl Jerry. Trochu se mu z whisky klížila víčka.

„Ten chlápek, jak jsem s ním byl na obědě, byl celej nadrženej na ženu svýho kámoše a souseda. A ten kámoš byl úplně stejně nadrženej na ženu toho, co jsem s ním obědval. Chápeš?“

„Chápu: dva chlápkové, co bydleli kousek od sebe, si vzájemně mysleli na své staré.“

„Přesně,“ přikývl jsem.

„Pak to bylo snadné,“ přidal Jerry.

„Houby bylo snadné,“ řekl jsem. „Obě manželky byly věrné a ctnostné ženy.“

277$

„Jako Samanta,“ pravil Jerry. „To Je hodná holka.“

Jerry dopil whisku a postavil sklenku rozvážně na konferenční stolek. „Takže jak dopadla ta tvoje historka?“ řekl. „Vypadá to na nějakou hanbárnu.“

„Dopadlo to tak,“ pokračoval jsem, „že tihle dva kanečci ukuli takový plán, že mohli obšťastňovat ženu toho druhého, aniž by to jedna nebo druhá vůbec tušila. Jestli něčemu takovému můžeš věřit.“

„S pomocí chloroformu?“ nadhodil Jerry.

„Kdepak. Obě byly zcela při vědomí.“

„Tak to není možné,“ ušklíbl se Jerry. „Někdo si z tebe vystřelil.“

„Ani bych neřekl,“ odvětil jsem. „Podle toho, jak to ten člověk podával, se všemi podrobnostmi a tak, nemyslím, že si to vymýšlel. Dokonce jsem si jistý. A navíc, kamaráde, to neudělali jenom jednou. Dělají to jednou za dva až tři týdny už několik měsíců!“

„A manželky nic neví?“

„Nemají ani páru.“

„To si musím poslechnout,“ řekl Jerry. „Pojď si nejdřív ještě pro ještě jednu rundu.“

Přešli jsme k baru, dolili si whisky a usedli zpět na pohovku.

„Musíš si uvědomit,“ pokračoval jsem, „že zpočátku to vyžadovalo velké přípravy a zkoušení. Museli si taky navzájem vydrobit spoustu intimností, aby celý plán měl jakous takous šanci na úspěch. Ale jeho jádro bylo prosté:

Určili si noc, řekněme sobotu. Ten večer se oba páry odebraly na kutě v obvyklou hodinu, dejme tomu v jedenáct, v půl dvanácté.

Od té chvíle zavládl zavedený postup. Přečíst stránku dvě, pár slov na dobrou noc a zhasnout světla.

Jakmile bylo zhasnuto, manželé se převalili na bok a dělali, že spí. To proto, aby ženy přešly choutky na skotačiny, což bylo v téhle fázi zcela nepřípustné. Manželky tedy usnou, mužíci jsou ale vzhůru. Zatím všechno klape.

278$

Pak přesně v jednu v noci, když už obě ženské spí, jak když je do vody hodí, oba muži tiše vyklouznou z postele, nazují bačkory a v pyžamech se vykradou do přízemí. Pak otevřou domovní dveře a vyjdou na ulici, aniž by za sebou zavřeli.“

„Ty dva páry,“ vyprávěl jsem, „bydlely více méně přes ulici. Bylo to klidné předměstí, ulice byla v tu hodinu liduprázdná. Kradmo se tam teď minuly dvě postavy v pyžamech a každá zamířila do druhého domu, do druhé postele, k druhé ženě.“

Jerry mě pozorně poslouchal. Měl sice z alkoholu trochu skelný pohled, ale neuniklo mu ani slůvko.

„Následující fázi,“ líčil jsem dál, „měli oba muži důkladně nacvičenu. Oba znali vnitřek domu toho druhého skoro stejné dobře jako ten vlastní. Znali potmě cestu ke schodišti v přízemí a do prvního patra, aniž by vráželi do nábytku. Uměli najít schodiště a znali přesně počet schodů až nahoru i to, které z nich vržou a které ne. Věděli, na které straně postele spí žena, kterou navštíví.

Oba si dole v hale zuli bačkory a vzhůru se plížili v pyžamu bosi. Tahle část byla podle mého známého dost vzrušující. Byl v temném tichém domě, který nebyl jeho, a mířil do manželské ložnice kolem tří dětských pokojíků, jejichž dveře byly lehce pootevřeny.“

„Dětských pokojíků!“ zvolal Jerry. „Proboha, co kdyby se některé z těch dětí vzbudilo a řeklo: ,Tati, jsi to ty?‘„

„Na všechno se myslelo,“ ujistil jsem Jerryho. „Následoval by okamžitě krizový plán. Stejně tak kdyby se manželka probudila zrovna v okamžiku, kdy se jeden nebo druhý vkrádal do ložnice, a zeptala se ,Co se děje, medvídku? Proč se tu touláš?‘ pak opět: krizový plán.“

„Jaký krizový plán?“ zeptal se Jerry.

„To je jednoduché,“ opáčil jsem. „Oslovený by se okamžitě vrhnul dolů do přízemí, ven z hlavních dveří a přes ulici ke svému vlastnímu domu a zazvonil by. To by byl signál pro toho druhého, aby - ať už by v tu chvíli dělal

279$

cokoli taky vyrazil dolů ozlomkrk, otevřel dveře, pustil utečence dovnitř a sám vyběhl ven. Tak by se oba rychle dostali zpět do domů, kam patří.“

„A do pěkné šlamastyky,“ dodal Jerry.

„Ale kdepak,“ zavrtěl jsem hlavou.

„To zvonění by probudilo celý dům,“ řekl Jerry.

„Pochopitelně,“ souhlasil jsem. „Až by se manžel vrátil v pyžamu do ložnice, řekl by: ,Šel jsem se podívat, kdo to zvoní v tuhle nekřesťanskou hodinu. Nikdo tam nebyl. Asi nějaký ožrala.’„

„A co ten druhý chlápek?“ namítl Jerry. „Jak vysvětlí, že utekl dolů po schodech, když na něj mluvila jeho žena nebo dítě?“

„Řekl by: ,Slyšel jsem, jak se venku někdo plíží; běžel jsem ho chytit, ale zmizel.’ ,A viděl jsi ho vůbec?’ zeptala by se manželka úzkostlivě. Jasně že jsem ho viděl,’ odpověděl by manžel. ,Utekl po ulici pryč. Byl na mě moc rychlý.’ Načež by se manželovi dostalo vřelého blahopřání ku chrabrosti.“

„Dobře,“ uznal Jerry. „Až sem je to snadné. Všechno to je otázka dobrého plánování a časování. Ale co až tyhle dva nadržený koumáci nakonec vlezou do postele a na manželku svýho protichůdce?“

„Jdou rovnou na věc,“ řekl jsem.

„Obě dámy spí,“ připomněl Jerry.

„Vím,“ přikývl jsem. „Proto chlapci zahájí velmi jemnou, ale zručnou milostnou předehru, a než se obě kočenky stačí plně probrat, jsou rozfajrované jak taviči pece.“

„Při tom mluvit zakázáno, předpokládám,“ podotkl Jerry.

„Ani slovíčko.“

„Dobře, tak ženské jsou vzbuzené,“ připustil Jerry. „A jejich ruce se pustí do práce. A teď mi řekni například: co prostá otázka tělesné velikosti? Co si počít s rozdílem mezi novým mužem a tím původním? Co výška, šířka,

280$

tloušťka, hubenost? Nechceš mi tvrdit, že byli oba fyzicky totožni?“

„Totožní pochopitelně ne,“ připustil jsem. „Ale oba byli zhruba stejné postavy a výšky. To byl základ všeho. Oba se holili, oba měli zhruba stejně vlasů na hlavě. Takovýhle druh podobnosti je běžný. Podívej se třeba na sebe a na mě. Nejsme zhruba stejně stavění a vysocí?“

„Já nevím, jsme?“ podivil se Jerry.

„Kolik měříš?“ zeptal jsem se.

„Sto osmdesát tři centimetry.“

„Já sto osmdesát,“ řekl jsem. „Tři centimetry rozdíl. Kolik vážíš?“

„Osmdesát pět kilo.“

„Já osmdesát tři,“ odvětil jsem. „Co je kilo sem, kilo tam mezi kamarády?“

Odmlčeli jsme se a Jerry vyhlédl otevřenými dveřmi ven na terasu, kde stála Marie. Ještě mluvila s Bobem Swainem a večerní slunce jí svítilo ve vlasech. Manželka byla tmavovlasá, pěkná holka s hezkými prsy. Pozoroval jsem Jerryho. Viděl jsem, jak vystrčil jazyk a oblízl si spodní ret.

„Asi máš pravdu,“ prohodil Jerry s pohledem stále upřeným na Marii. „Asi jsme zhruba stejně stavění, ty a já.“ Když otočil hlavu zase čelem ke mně, tvářičky měl obě lehce zčervenalé. „Tak to dopověz o těch dvou,“ pobídl mě. „Co některé další rozdíly?“

„Myslíš obličeje?“ divil jsem se. „Potmě tě nikdo nepozná.“

„Nemluvím o obličejích,“ řekl Jerry.

„Tak o čem mluvíš?“

„Mluvím o jejich pérech,“ pravil Jerry. „O ty přece celou dobu jde, ne? A neříkej mi…“

„Ale řeknu,“ přerušil jsem Jerryho. „Pokud ani jeden nemá obřízku, nebo ji mají oba, není tu žádný problém.“

„Chceš mi vážně tvrdit, že všichni chlapi mají stejně velké ptáky?“ načuřil se Jerry. „Protože to není pravda.“

281$

„Vím, že ne,“ uznal jsem.

„Některý jsou obří,“ dodal Jerry. „A jiný zase mrňavý.“

„Výjimky se najdou vždycky,“ pravil jsem. „Ale byl bys překvapený, kolik chlapů má zhruba stejné rozměry, plus minus centimetr. Podle mého známého je devadesát procent ptáků normálních. Jenom deset procent jich je buď nápadně velkých, nebo malých.“

„Tomu nevěřím,“ prohlásil Jerry.

„Schválné si to někdy ověř,“ řekl jsem mu. „Zeptej se nějaké zcestovalé holčiny.“

Jerry zvolna, zhluboka upil ze sklenice a oči přitom upřel přes její okraj znovu na Marii. „A ty další věci?“ zeptal se.

„Brnkačka,“ řekl jsem.

„Tak leda prdlajs brnkačka,“ utrhl se. „Chceš říct, proč ta historka plave na vodě?“

„Povídej.“

„Každý ví, že za ta léta, co žijí muž a žena v manželství, si vypracují zaběhaný postup. To je zákonité. Ježíšmarjá, nový člen personálu by se prozradil okamžitě. To víš moc dobře. Nemůžeš si jen tak přikvačit s naprosto odlišným stylem a čekat, že si toho ta ženská nevšimne, a je jedno, jak moc je nadržená. Zvětřila by špeka v první minutě!“

„Postup se dá kopírovat,“ ujistil jsem Jerryho. „Pokud si ho oba navzájem dopodrobna popíšou.“

„To je krapet osobní, ne“ zarazil se Jerry.

„Celé je to osobní,“ usadil jsem ho. „Takže oba si řeknou co a jak. Jeden i druhý přesně vylíčí, jak to normálně dělá. Popíšou si všechno. Sakumprásk. Celou proceduru od a do zet.“

„Kristapána,“ zděsil se Jerry.

„Oba dva muži,“ vysvětloval jsem, „se museli naučit zcela novou roli. Stali se pro tu chvíli herci. Ztělesňovali jinou postavu.“

„To není tak jednoduché,“ poznamenal Jerry.

282$

„Lze to zvládnout, říkal ten můj známý. Jediné, na co si člověk musel dávat pozor, bylo nenechat se unést a začít improvizovat. Musel jsi pečlivě dodržovat režijní pokyny a neuchylovat se od nich.“

Jerry si znovu nahnul ze sklenice. Zahleděl se ještě jednou na Marii na terase. Pak se se sklenicí v ruce v pohovce pohodlně opřel.

„Tyhle dva čímani,“ řekl. „Myslíš, že to fakt dokázali?“

„To si piš,“ přikývl jsem. „A pořád to dělají. Zhruba jednou za tři týdny.“

„Skvělá historika,“ zhodnotil to Jerry. „A taky zatraceně ošajstlich. Jen si představ ten bengál, co by se spustil, kdyby na ně přišli. Okamžitý rozvod. Vlastně dva rozvody. Na každé straně ulice jeden. To nestojí za to.“

„Člověk na to musí mít kuráž,“ připustil jsem.

„Podívej, všichni už míří pryč,“ řekl Jerry. „Všichni jdou se svými zatracenými manželkami domů.“

Pak už jsem nic dál nerozváděl. Seděli jsme tam ještě chvíli a popíjeli, zatímco hosté se trousili k předsíni.

„A ten tvůj známý říkal, že ho to bavilo?“ zeptal se Jerry náhle.

„Říkal, že to byla jeho životní jízda,“ odvětil jsem. „Běžné požitky podle něj narostly díky tomu riziku o sto procent. Tvrdil, že je to nejlepší způsob, jak to dělat: ztělesňovat manžela ženské, která sama nic netuší.“

V tu chvíli vstoupila Marie otevřenými dveřmi i s Bobem Swainem dovnitř. V jedné ruce držela prázdnou sklenku a v té druhé ohnivě zbarvenou azalku, kterou utrhla na terase.

„Pozorovala jsem tě,“ řekla a namířila na mě kytkou jako pistolí. „Posledních deset minut jste nezavřeli pusu. Co ti to vykládal, Jerry?“

„Jednu oplzlou historiku,“ zakřenil se Jerry.

„To on dělá, když se napije,“ utrousila Marie.

„Je to dobrá historika,“ dodal Jerry. „Ale těžko se jí věří. Nech si ji někdy vyprávět.“

283$

„Nemám ráda oplzlé historky,“ odtušila Marie. „Pojď, Viku. Je načase jít.“

„Ještě nechoď,“ zažadonil Jerry a upnul oči na její skvostná prsa. „Nalej si ještě.“

„Ne, díky,“ odmítla. „Děti budou křičet o večeři. Moc se mi tu líbilo.“

„A co pusu na dobrou noc?“ nadhodil Jerry a zvedl se z pohovky. Chtěl ji políbit na ústa, ale Marie rychle ucuknula hlavou, a tak se Jerry jen letmo dotknul její líce.

„Dej pokoj, Jerry,“ řekla. „Jsi nalitý.“

„Nejsem nalitej,“ odporoval Jerry. „Jen nadrženej.“

„Tak to jsi nadrženej na špatné adrese, chlapče,“ vystřelila Marie ostře. „Tyhle řeči nesnáším.“ Odpochodovala napříč místností a prsa si před sebou nesla jako beranidlo.

„Tak ahoj, Jerry,“ loučil jsem se. „Hezká party.“

Marie už na mě zamračeně čekala ve vstupní hale. Stála tam i Samanta a loučila se s hosty - Samanta se svými hbitými prstíky, hladkou kůží a hladkými, dráždivými stehny. „Hlavu vzhůru, Viku,“ zašveholila a zuby jí zasvítily v úsměvu. Vypadala jako samo Stvoření, počátek světa, první úsvit. „Dobrou noc, Vikáčku,“ pronesla a já měl pocit, jako by si prsty pohrála s mým vnitřním ústrojím.

Vyšel jsem za Marií ven. „Je ti dobře?“ zeptala se.

„Jo,“ řekl jsem. „Proč?“

„Z toho, co ty vypiješ, by se normálnímu člověku dělalo šoufl,“ odtušila.

Jerryho pozemek a ten náš odděloval živý plot z křoví a v něm byl průlez, který jsme vždy používali. Prošli jsme jím v tichosti. Když jsme dorazili domů, Marie udělala hromadu smažených vajec se slaninou a společně s dětmi jsme se navečeřeli.

Po jídle jsem se vytratil na zahradu. Byl chladivý večer s průzračnou oblohou, a protože jsem neměl nic zvláštního na práci, rozhodl jsem se, že poseču trávník před

284$

domem. Vyvezl jsem sekačku z kůlny, nahodil ji a vydal se pravidelným chodem sem a tam za řídítky stroje. Trávu sekám rád. Uklidňuje mě to a z přední části trávníku se můžu kdykoli při cestě tam podívat na Samantin dům a myslet na ni, když jdu zpátky.

Chodil jsem takhle se sekačkou asi deset minut, když se průchodem v plotu přitrousil Jerry. Pokuřoval dýmku, ruce zaražené v kapsách; zůstal na kraji trávníku a pozoroval mě. Zastavil jsem se sekačkou před ním, ale motor jsem nechal běžet.

„Zdárek“ prohodil. „Tak jak to jde?“

„Mám to u Marie polepený,“ řekl jsem. „A ty taky.“

„Tvoje ženuška,“ utrousil Jerry, „je pěknej cimprlich.“

„To mi povídej.“

„Vynadala mi v mém vlastním domě,“ dodal Jerry.

„Ne moc.“

„Dost na to, abych dostal spády,“ řekl Jerry s pousmáním.

„Jaké spády?“

„Trochu jí to vrátit. Co bys řekl tomu, kdybych ti navrhl, abychom ty a já zkusili tu věc, o které ti vyprávěl ten tvůj známý?“

Při těch slovech se mi žaludek sevřel vzrušením, že jsem ho cítil až v krku. Sevřel jsem řídítka sekačky a začal túrovat motor.

„Řekl jsem něco špatně?“ zeptal se Jerry.

Neodpověděl jsem.

„Poslyš,“ spustil. „Jestli myslíš, že to je všivárna, zapomeň, že jsem to vůbec zmínil. Nejsi na mě naštvanej, že ne?“

„Nejsem na tebe naštvanej, Jerry,“ ujistil jsem ho. „Jenom mě nenapadlo, že bychom to měli zkusit my.“

„Mě jo,“ opáčil. „Podmínky jsou dokonalé. Ani bychom nemuseli přejít ulici.“ Tvář se mu náhle rozzářila a očka mu zasvítila jako dvě hvězdičky. „Tak co říkáš, Viku?“

„Přemýšlím,“ odvětil jsem.

„Možná tě Samanta nepřitahuje.“

„Já fakt nevím,“ řekl jsem.

285$

„Rozhodně by ses s ní nenudil,“ pravil Jerry. „Za to ručím.“

V tu chvíli Jsem zahlédl Marii, jak vyšla z domu na verandu. „Tamhle jde Marie,“ řekl jsem. „Shání děti. Promluvíme si o tom zítra.“

„Takže platí?“

„Možná, Jerry. Ale jenom pod jednou podmínkou: že to neuspěcháme. Chci si být sakra jistý, že je všechno přesně tak, jak má, než začneme. Tohle je, kamaráde, úplně nová liga!“

„Není!“ namítl. „Tvůj kamarád přece říkal, že to byla životní jízda. Říkal, že je to brnkačka.“

„No jo,“ odbyl jsem ho. „Můj kamarád. Ovšem. Ale každý případ je jiný.“ Odklopil jsem ventil motůrku a odbrblal se sekačkou po trávníku. Když jsem byl na druhé straně, otočil jsem se a viděl, že Jerry už se protáhl průlezem v živém plotu a míří ke vchodu do domu.

Po několik dalších týdnů nastalo pro mě a pro Jerryho období zvýšené konspirační činnosti. Scházeli jsme se potajmu v barech a restauracích, abychom probírali strategii, a párkrát se Jerry stavil u mě v kanceláři po práci a vedli jsme taktickou poradu za zavřenými dveřmi. Vždycky když se vynořila nejasnost, Jerry se zeptal: „Jak to udělal tvůj kámoš?“ A já jsem hrál o čas a říkal jsem: „Zavolám mu a zeptám se.“

Po mnoha sezeních a rozpravách jsme se ustanovili na následujících bodech:

1. Že den D bude sobota.

2. Že v den D zajdeme s oběma polovičkami na dobrou večeři, všichni čtyři společně.

3. Že Jerry a já vyjdeme z domů a prolezeme živým plotem na druhou stranu přesně v jednu hodinu v neděli ráno.

4. Že místo abychom v noci leželi v posteli až do jedné, potichu sejdeme, jakmile ženy usnou, dolů do kuchyně a popijeme kávu.

286$

5. Že kdyby nastal výjimečný stav, použijeme nápad s domovním zvonkem.

6. Že zpáteční přechod se uskuteční ve dvě hodiny.

7. Že položí-li žena otázku, až budeme v cizí posteli, odpovídat se musí se zamumláním „M-hm“ s pevně zavřenými ústy.

8. Že já musím okamžitě nechat cigaret a začít kouřit dýmku, abych „voněl“ stejně jako Jerry.

9. Že musíme okamžitě začít používat stejnou značku oleje na vlasy a vodu po holení.

10. Že si nebudeme vyměňovat hodinky, protože oba je nosíme i v posteli a oboje jsou zhruba stejně velké. Ani jeden z nás nenosil prsteny.

11. Že si oba opatříme nějaké poznávací znamení, na základě nějž se ženě její manžel jednoznačně vybaví. Vymysleli jsme tedy něco, co jsme pojmenovali „Finta s flastrem“. Fungovala takto: v den D, až se oba páry vrátí hned po večeři domů, nahlásí manžel, že jde do kuchyně ukrojit si kus sýra. Tam si pečlivě oblepí špičku pravého ukazováčku náplastí, a pak ho ukáže manželce se slovy: „Říznul jsem se. Nic to není, ale trochu to krvácelo.“ Tak utkví ženušce zalepený ukazováček v paměti (to bude starost manžela), a až si oba vymění postele, ona si náplast samovolně spojí s vlastním mužem. Byl to důležitý psychologický fígl, vypočítaný tak, aby rozptýlil jakékoli pochybnosti, které by snad jedné nebo druhé mohly vytanout na mysl.

To byly základní obrysy plánu. Následovala etapa, kterou jsme ve svých poznámkách nazývali „Obeznámení se s dispozicí“. Nejprve Jerry školil mě. Jednu sobotu odpoledne, když byly jeho žena i děti pryč, jsem absolvoval tříhodinovou průpravu u něj doma. Jejich ložnici jsem nikdy předtím neviděl. Na nočním stolku měla Samanta parfémy, kartáče a další věci. Přes opěradlo židle ležely přehozeny punčochy. Její modrobílá noční košilka visela za dveřmi koupelny.

287$

„Tak,“ začal Jerry. „Až vejdeš, bude tu tma jak v pytli. Samanta spí na téhle straně, takže musíš po špičkách obejít nohy postele na druhou stranu a vklouznout pod přikrývku. Zavážu ti oči a můžeš to začít zkoušet.“

S šátkem přes oči jsem se nejprve po místnosti potácel jako opilý. Zhruba po hodině jsem se už orientoval docela dobře. Než mě ale Jerry z drilu propustil, musel jsem projít poslepu celou cestu od vchodových dveří, halou, po schodech, kolem dětských pokojů a do Samantina pokoje a skončit přesně tam, kde jsem měl. A to všechno tiše jako duch. Celé to zabralo tři hodiny usilovné práce, ale nakonec jsem to mál v malíku.

Druhý den v nedáli ráno, když vzala Marie děti do kostela, jsem Jerryho potrénoval zas já u sebe. Šlo mu to rychleji než mně a po hodině absolvoval celou trasu poslepu, aniž by šlápnul vedle.

Během těchto sešlostí jsme se taky rozhodli, že odpojíme lampičky na nočních stolcích obou dam, jakmile vejdeme do ložnice. A tak si Jerry nacvičil, jak najít zástrčku a poslepu ji vyndat, a já jsem si následující víkend vyzkoušel to samé u něj.

Na pořadu byla teď zdaleka nedůležitější součást tréninku. Nazvali jsme ji „Kápnout božskou“ a museli jsme při ní dopodrobna popsat styl, kterým jsme to se svými manželkami dělali. Shodli jsme se, že se nebudeme zabývat výstřednějšími variantami, které jsme snad občas provozovali. Zajímal nás jen nejběžnější postup, takový, který by sám o sobě sotva vzbudil podezření.

Porada se konala v mé kanceláři ve středu navečer v šest hodin, když už byli ostatní pryč. Bylo nám oběma nejdřív trochu trapně, a ani jeden nechtěl začít. Vytáhl jsem tedy láhev whisky, a po pár sklenkách jsem se uvolnili a seminář započal. Když Jerry vyprávěl, dělali jsme si poznámky, a naopak. Nakonec, když bylo všechno venku, se ukázalo, že jediný opravdový rozdíl mezi Jerryho a mým postupem je tempo. Ale jak obrovský to byl rozdíl! Šel

288$

na to (jestli jsem měl tomu, co vykládal, věřit) tak pomalu a protahoval každý moment do tak absurdních poloh, že jsem si pro sebe říkal, jestli si u toho jeho partnerka místy nezdřímne. Mým úkolem ale nebylo kritizovat, nýbrž kopírovat, a tak jsem neřekl nic.

Jerry tak zdrženlivý nebyl. Když jsem skončil se svým osobním popisem, měl tu troufalost říct: „Takhle to vážně děláš?“

„Co tím myslíš?“ zeptal jsem se.

„Myslím, jestli jsi s tím hotov sakum prdum takhle rychle?“

„Hele,“ odtušil jsem. „Nejsme tady kvůli tomu, abychom si vzájemně dávali lekce. Jsme tady, abychom se naučili fakta.“

„Já vím,“ řekl. „Ale jestli budu tvůj styl přesně kopírovat, budu si připadat trochu jako pako. Ježíšmarjá, ty tím profičíš jak rychlík lokálním nádražím!“

Zíral jsem na něj s otevřenou pusou.

„Netvař se tak překvapeně,“ pokračoval. „Jak mi to vykládáš, říkal by si člověk…“

„Co?“ přerušil jsem ho.

„Víš co, zapomeň na to,“ zarazil se.

„Díky,“ odsekl jsem. Byl jsem vzteky bez sebe. Jsou totiž na světě dvě věci, o nichž náhodou vím, že v nich vynikám. Jednou je řízení auta a tou druhou je ta druhá věc. Takže když on si tu seděl a poučoval mě, že nevím, jak obšťasnit vlastní ženu, to byla drzost první třídy. On byl ten, kdo věděl starou belu. Chudák Samanta. Čím si musela za ta léta projít.

„Promiň, že jsem o tom začal,“ obrátil Jerry. Dolil nám do skleniček whisku. „Tak na naši velkou šoupačku!“ zvolal. „Kdy to uděláme?“

„Dnes je středa,“ uvažoval jsem. „Co tuhle sobotu?“

„Kristapána,“ lekl se Jerry.

„Měli bychom se do toho spustit, dokud to máme čerstvě v hlavě,“ řekl jsem. „Musíme si pamatovat milion věcí.“

289$

Jerry přešel k oknu a vyhlédl z okna na dopravní ruch dole na ulici. „Dobře,“ prohlásil a otočil se. „Budiž to tuto sobotu!“ Potom jsme se rozjeli domů každý zvlášť svým autem.

„Říkali jsme si s Jerrym, že bychom tebe i Samantu vzali společně v sobotu na večeři,“ nadhodil jsem Marii. Byli jsme v kuchyni a Marie smažila dětem hamburgery.

Obrátila se ke mně, v jedné ruce pánev a v druhé lžíci. Její modré oči se zahleděly zpříma do mých. „Bože, Víku,“ vydechla. „To je milé. Ale co slavíme?“

Podíval jsem se jí do očí stejně zpříma a řekl: „Napadlo mě, že bychom se pro změnu mohli vidět s novými lidmi. Scházíme se pořád se stejnou partou na stejných místech.“

Přistoupila ke mně a políbila mě na tvář. „Ty jsi hodný,“ zjihla. „Miluju tě.“

„Nezapomeň zavolat holce na hlídání,“ připomněl jsem.

„Neboj, udělám to ještě dnes,“ slíbila.

Čtvrtek a pátek utekly jako voda a najednou tu byla sobota. Nastal den D. Probudil jsem se horečně vzrušený. Po snídani jsem nevydržel sedět, a tak jsem se rozhodl, že půjdu na zahradu umýt auto. Byl jsem s tím v polovině, když se průlezem v plotu přitrousil Jerry s dýmkou v puse.

„Zdárek,“ zažmoulal. „Tak dnes je to tady.“

„Já vím,“ přikývl jsem. Taky jsem svíral v zubech dýmku. Nutil jsem se do ní, ale pořád mi vyhasínala a její kouř mě pálil na jazyku.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Jerry.

„Skvěle,“ hlásil jsem. „Co ty?“

„Jsem nervózní,“ řekl.

„Nebuď, Jerry.“

„To, co chystáme, je sakra velká věc,“ podotkl. „Doufám, že to zvládneme.“

Dál jsem leštil přední sklo. Ještě nikdy jsem nezažil, že by měl Jerry z něčeho slabé nervy. Trochu mě to zneklidnilo.

290$

„Ještě že nejsme první, kdo to kdy zkoušel,“ dodal. „Kdyby to před námi nikdo nikdy neudělal, asi bych do toho nešel.“

„Souhlasím,“ řekl jsem.

„Jediné, co mé trochu uklidňuje, je to,“ pokračoval, „že to podle toho tvého kámoše šlo jako po drátkách.“

„Říkal, že to byla hračka,“ potvrdil jsem mu. „Hlavně proboha nebuď nervózní, Jerry, až dojde na věc. To by byla katastrofa.“

„Neboj,“ prohodil. „Ale je to vzrušující, ne?“

„To si piš,“ kývl jsem.

„Poslyš,“ připojil. „Měli bychom na to večer jít polehoučku s pitím.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil jsem. „Tak v půl deváté ahoj.“

Půl hodiny po osmé jsme přijeli Jerryho autem k Vildově Steak Housu. Název tomu sice nenapovídal, ale byla to prvotřídní a drahá restaurace, a děvčata byla k té příležitosti ve večerních šatech. Samanta měla na sobě cosi zeleného, co začínalo někde v polovině jejího hrudníku, a ještě nikdy nebyla krásnější. Na stole svítily svíčky. Seděla při večeři naproti mně, a vždycky když se naklonila, osvítil jí plamen tvář a já spatřil malinkou vyvýšeninku v linii jejího spodního rtu. „Tak,“ řekla, když listovala menu, „dneska si dám jenom hlavní chod.“

Hohó, děvče, pomyslel jsem si, dneska dostaneš víc chodů, než si myslíš.

Večer v restauraci příjemně uplynul a holky se bavily. Když jsme se vrátili před Jerryho dům, bylo tři čtvrtě na dvanáct a Samanta povídá: „Pojďte ještě na sklenku před spaním.“

„Díky,“ řekl jsem, „ale už je trochu pozdě. Musím ještě odvézt chůvu domů.“ Tak jsme s Marií přešli k našemu domu, a teď, pomyslel jsem, když jsem vcházel dovnitř, teď teprve všechno začíná. Musím si udržet jasnou hlavu a na nic nezapomenout.

Když Marie platila chůvě, vytratil jsem se k ledničce

291$

a našel kus čedaru. Vyndal jsem z příborníku nůž a ze zásuvky náplast. Oblepil jsem si ukazováček pravé ruky a počkal, až se Marie otočí.

„Řízl jsem se,“ hlásil jsem a nastavil prst, aby viděla. „Nic to není, ale trochu to krvácelo.“

„Myslela jsem, že jsi se dost najedl na večeři,“ řekla jen. Ale náplast se jí zapsala do paměti a první bod byl splněn.

Odvezl jsem chůvu domů, a než jsem se ocitl nahoře v ložnici, bylo k půlnoci a Marie už podřimovala se svou lampičkou zhasnutou. Vypnul jsem světlo i na své straně a zmizel do koupelny, abych se odstrojil. Štrachal jsem tam asi deset minut, a když jsem vyšel, Marie už, jak jsem doufal, dobře a pevně spala. Nemělo smysl si k ní lehnout. Tak jsem jenom poodhrnul přikrývku na své straně, aby to měl Jerry snazší, a v papučích jsem sešel do kuchyně a zapnul elektrickou konvici. Bylo dvanáct sedmnáct. Do akce zbývaly čtyřicet tři minuty.

Ve dvanáct třicet pět jsem zašel nahoru zkontrolovat Marii a děti. Všichni tvrdě spali.

Ve dvanáct padesát pět, pět minut před hodinou H, jsem pro jistotu ještě jednou vyšel vzhůru do ložnice. Přistoupil jsem až Mariině posteli a zašeptal její jméno. Bez odezvy. Dobře. Hotovo! Jdeme na to!

Navlékl jsem si přes pyžamo hnědý kabát. Zhasl jsem světla v kuchyni, takže se celý dům ponořil do tmy. Zaklapl jsem za sebou dveře, ale nezamknul. A pak jsem rozjařené vykročil tiše do noci.

Na naší ulici nebyly lampy, aby tmu prosvětlily. Nebyl měsíc, a dokonce ani hvězdy nebyly vidět. Byla černočerná noc, ale vzduch byl teplý a odkudsi zavíval svěží vánek.

Zamířil jsem k průlezu v živém plotu. Když jsem se přiblížil na dva kroky, rozeznal jsem samotný plot a uviděl průchod v něm. Tam jsem se zastavil a čekal jsem. Pak jsem zaslechl Jerryho kroky, jak přicházejí blíž.

„Nazdar, bejku,“ šeptnul. „Všechno dobrý?“

292$

„Máš to jako na stříbrným podnose,“ odpověděl jsem též šeptem.

Vykročil. Slyšel jsem tichý krok jeho bačkor v trávě, jak se blížil k mému domu. Vyšel jsem k tomu jeho.

Otevřel jsem vchodové dveře; vevnitř byla ještě větší tma než venku. Opatrně jsem za sebou dveře zavřel. Stáhl jsem si kabát a pověsil ho na kliku. Vyzul jsem se z bačkor a vyrovnal je u dveří ke stěně. Neviděl jsem si doslova ani na ruku, když jsem ji dal před obličej. Všechno se muselo dělat pohmatu.

Bože, byl jsem rád, že Jerry trval na tom, abych cvičil chůzi poslepu tak dlouho. Vpřed mě teď nevedly už nohy, nýbrž prsty. Ani na chvíli nezůstaly bez dotyku s něčím: stěnou, zábradlím, kusem nábytku, záclonou u okna. Věděl jsem, nebo jsem alespoň měl celou dobu pocit, že vím, kde jsem. Byl to ale děsivý, strašidelný pocit, krást se vprostřed noci po špičkách cizím domem. Jak jsem se tak prošmátrával po schodech nahoru, vzpomněl jsem si, jak se nám minulou zimu vloupali zloději do obývacího pokoje a ukradli televizi. Když ráno přijeli policajti, upozornil jsem je na obří hovno, které leželo ve sněhu před garáží. „To dělají skoro vždycky,“ řekl mi jeden z vyšetřovatelů. „Nemůžou si pomoct, jsou vyděšení.“

Dosáhl jsem vrcholu schodiště. Přešel jsem odpočívadlo dotýkaje se stále prsty pravé ruky stěny. Vykročil jsem chodbou, ale zastavil jsem se, když jsem nahmátl dveře prvního z dětských pokojů. Bylo pootevřeno. Zaposlouchal jsem se. Bylo slyšet mladého Roberta Rainbowa, osmiletého klučinu, jak v pokoji pravidelně oddychuje. Pokračoval jsem. Sáhl jsem do otvoru dveří druhého dětského pokoje. Tenhle byl šestiletého Billyho a tříleté Amandy. Tiše jsem naslouchal. Všechno bylo, jak má být.

Manželská ložnice byla na konci chodby, asi čtyři metry přede mnou. Dorazil jsem ke dveřím. Jerry nechal, jak jsme se domluvili, otevřeno. Všude bylo ticho. Dotápal jsem s rukou podél stěny až k Samantině straně postele.

293$

Poklekl jsem ihned na podlahu a nahmátl vidlici, která připojovala její lampičku. Vytáhl jsem ji ze zdířky a položil na koberec. Dobře. Teď to bylo mnohem bezpečnější. Stoupnul jsem si. Samantu jsem neviděl a zpočátku jsem ani nic neslyšel. Naklonil jsem se níž. Ach ano, teď jsem zaslechl její dech. Náhle jsem zachytil i závan těžkého pižmového parfému, který měla ten večer, a ucítil jsem, jak se mi krev nahrnula do podbřišku. Obešel jsem tu velkou postel rychle po špičkách a dvěma prsty jsem se jemně přidržoval jejího okraje.

Zbývalo už jen vlézt dovnitř. Lehl jsem si, jak ale moje váha stlačila matraci, péra vespod zaskřípala tak, že se to pokojem rozeznělo jako rána z pušky. Strnul jsem a zadržel dech. Cítil jsem, jak mi srdce buší až v krku jako kladivo. Samanta ležela odvrácená ode mne. Nepohnula se. Přitáhl jsem si přikrývku přes prsa a obrátil se k ní. Sálalo z ní ke mně ženské teplo. Tak jdeme na to! Teď!

Přiklouznul jsem k ní ruku a dotkl se jejího těla. Její noční košile byla teplá a hedvábná. Spočinul jsem jemně dlaní na jejím boku. Stále se nepohnula. Počkal jsem zhruba minutu, a pak jsem nechal ruku zvolna se krást dále a zkoumat terén. Pomalu, rozvážně a velmi přesně zahájily moje prsty proces jejího rozžhavení.

Zavrtěla sebou. Obrátila se na záda. Pak ospale zamumlala: „Bože… Ach, miláčku… Proboha!“

Já jsem samozřejmě ani nemukl. Jenom jsem dál dělal svoji práci.

Uběhlo takto pár minut.

Pořád ležela nehybně.

Uplynula další minuta. A další. Ležela, ani se nehnula.

Začal jsem uvažovat, jak dlouho ještě bude trvat, než se nastartuje.

Vytrval jsem.

Ale proč to ticho? A proč ta naprostá, neživá nehybnost, ta strnulá póza?

Náhle mi to došlo. Úplně jsem zapomněl na Jerryho!

294$

Tak jsem se rozparádil, že jsem dočista zapomněl na jeho vlastní soukromý postup! Dělal jsem to po svém, ne po jeho! Jeho metoda byla mnohem složitější než ta moje. Byla absurdně propracovaná. Bylo to naprosto zbytečné. Ale ona na to byla zvyklá. A teď vnímala ten rozdíl a snažila se přijít na to, co se to proboha děje.

Ale bylo pozdě na to nahodit zpátečku. Musel jsem jet dál.

Pokračoval jsem tedy po svém. Žena vedle mě, jak tam ležela, se podobala zavinuté pružině. Cítil jsem to napětí pod její kůží. Začal jsem se potit.

Najednou z ní vyšel podivný krátký sten.

Přepadly mě další strašné myšlenky. Nebylo jí špatně? Neměla srdeční příhodu? Neměl bych odtud co nejrychlejc vypadnout?

Zasténala znovu, tentokrát hlasitěji. Pak najednou vykřikla: „Jo jo jo jo jo!“ a jako bomba, jejíž dlouhá roznětka konečně dohořela k trhavině, vybuchla v život. Chňapla mě rukama a skočila po mně tak zuřivě, že jsem si připadal, jako když na mě zaútočil tygr.

Nebo bych měl spíš říct tygřice?

Ani se mi nesnilo, že by žena mohla dělat věci, jaké Samanta tehdy dělala mně. Byla jako tornádo, oslepující, zuřivá smršť, která mě vyrvala z kořenů, roztočila dokola a vynesla vzhůru do končin, o nichž jsem netušil, že existují.

Já sám jsem tomu nepřispěl nijak. Jak bych býval mohl? Byl jsem bezmocný. Vířil jsem v koruně rajské palmy, jehně ve spárech šelmy. Byl jsem rád, že jsem popadal dech.

Bylo přesto uchvacující odevzdat se do rukou té líté ženy; příštích deset, dvacet, třicet minut - copak já vím kolik? - bouře zuřila. Nemám ovšem v úmyslu zahrnout čtenáře bizarními podrobnostmi. Nemám rád, když se pere intimní prádélko na veřejnosti. Promiňte mi to, ale tak se věci mají. Doufám jen, že moje zdrženlivost příliš$

nezklame žádostivého čtenáře. Moje vlastní žádostivost dospěla neklamného vyvrcholení, a v posledním kataklyzmatickém výbuchu jsem zařval tak, že to muselo vzbudit celou čtvrť.

Pak jsem splihl. Splaskl jsem jako vyždímaná měchuřina.

Samanta jako by právě jenom vyzunkla sklenku vody, se ke mně prostě otočila zády a okamžitě usnula.

Fúúú!

Ležel jsem tiše a zotavoval se.

Měl jsem tedy pravdu s tou drobnou vyvýšeninkou na horním rtu, co říkáte?

Když o tom tak přemýšlím, měl jsem vlastně pravdu více méně ve všem, co se týkalo celého tohohle husarského kousku. Jaký triumf! Cítil jsem se nádherně uvolněný a odčerpaný.

Napadlo mě, kolik je asi hodin. Moje hodinky neměly svítící číselník. Měl bych jít. Vyklouzl jsem z postele. Pohmatu, tentokrát už krapet méně opatrně jsem se šinul kolem postele, z ložnice, chodbou, po schodišti a do vstupní haly domu. Našmátral jsem svůj kabát a bačkory. Dooblékl jsem se. V kapse kabátu jsem měl zapalovač. Škrtl jsem a podíval se na čas. Bylo osm minut před druhou. Později, než jsem myslel. Otevřel jsem vchodové dveře a vykročil do černé noci.

Myšlenkami jsem se teď zase soustředil na Jerryho. Bylo u něj všechno v pořádku? Povedlo se mu to? Sunul jsem se temnotou k průchodu v živém plotu.

„Zdárek,“ zašeptal vedle mě hlas.

„Jerry!“

„Všechno dobrý?“ zeptal se Jerry.

„Úžasný,“ řekl jsem. „Neuvěřitelný. Co ty?“

„U mě jakbysmet,“ hlásil. Zahlédl jsem záblesk bílých zubů, jak se na mě široce usmál ve tmě. „Zvládli jsme to, Viku!“ zašeptal a dotkl se mé paže. „Měls pravdu! Fungovalo to! Bylo to fantastický!“

296$

„Tak zítra ahoj,“ řekl jsem tiše. „Pojď už domů.“

Rozešli jsme se každý na opačnou stranu. Já jsem prolezl křovím a vešel do domu. O tři minuty později už jsem ležel bezpečně ve své vlastní posteli a má vlastní žena spala hlubokým spánkem vedle mne.

Druhého dne byla neděle. Probudil jsem se o půl deváté a sešel jsem v pyžamu a županu, abych jako vždycky v neděli připravil rodině snídani. Marie ještě spala. Oba kluci, devítiletý Viktor a sedmiletý Wally, už byli dole.

„Ahoj, tati,“ volal Wally.

„Mám pro vás výbornou novou snídani,“ hlásil jsem.

„Jakou?“ řekli oba kluci najednou. Už zaběhli na náměstí pro nedělní noviny a teď si četli komiks.

„Uděláme toast s máslem a namažeme ho pomerančovým džemem,“ popisoval jsem. „A pak navrch dáme křupavou slaninku.“

„Slaninu!“ oškliboval se Viktor. „S pomerančovým džemem!“

„Já vím. Ale počkej, až to ochutnáš. Je to vynikající.“

Nalil jsem jim grepový džus a sám jsem vypil dvě sklenice. Další jsem postavil na stůl pro Marii, až přijde dolů. Zapnul jsem varnou konvici, vložil chleba do toasteru a pustil se do smažení slaniny. V tu chvíli vešla do kuchyně Marie. Přes noční košili měla tenounký šifonový přehoz broskvové barvy.

„Dobré ráno,“ řekl jsem a vrhnul na ni pohled přes rameno, zatímco jsem pracoval s pánvičkou.

Neodpověděla. Přešla ke své židli u kuchyňského stolu a sedla si. Ucucla džusu. Nedívala se ani na mě ani na kluky. Pokračoval jsem ve smažení slaniny.

„Ahoj, mami,“ řekl Wally.

Neodpověděla ani jemu.

Z pachu škvařícího se tuku ze slaniny se mi začal obracet žaludek.

„Dala bych si kafe,“ pronesla Marie, aniž zvedla hlavu. Měla divný hlas.

297$

„Hned to bude,“ zahlaholil jsem. Odstavil jsem pánev stranou a rychle zalil šálek černé instantní kávy. Postavil jsem kafe před ni.

„Kluci,“ řekla směrem k dětem, „běžte si číst do druhého pokoje, ano, než bude snídaně hotová.“

„My?“ divil se Viktor. „Proč?“

„Protože to říkám.“

„Provedli jsme něco?“ zeptal se Wally.

„Ne, broučku, neprovedli. Jenom potřebuju být chvilku o samotě s tátou.“

Cítil jsem, jak se pomalinku scvrkávám. Chtěl jsem utéct. Chtěl jsem vyběhnout z domu, pádit ulicí a schovat se.

„Vem si kafe, Viku,“ pobídla mě, „a sedni si.“ Hlas měla plochý, bezbarvý. Nebylo v něm stopy hněvu. Nebylo v něm nic. Stále se na mě ještě nepodívala. Kluci odešli s komiksem do druhého pokoje.

„Zavřete za sebou,“ pronesla k nim Marie.

Vsypal jsem si lžičku kávového prášku do šálku a zalil vroucí vodou. Přidal jsem mléko a cukr. Bylo zdrcující ticho. Došel jsem ke stolu a usednul na svou židli naproti ní. Cítil jsem se, jako když se vsazuju do elektrického křesla.

„Poslyš, Viku,“ spustila s pohledem upřeným dolů, „chci ti teď něco říct, ještě než ztratím odvahu; pak už bych se k tomu nikdy neodhodlala.“

„Proboha, ty mě napínáš,“ řekl jsem. „Stalo se něco?“

„Ano, Viku, stalo.“

„Co?“

Měla bledou, nehybnou, neúčastnou tvář, jako by nevnímala prostor kolem sebe.

„Tak povídej, ven s tím,“ řekl jsem statečně.

„To, co ti řeknu, se ti moc líbit nebude,“ podotkla. Z čiré hrůzy toho všeho se mi začaly hýbat útroby. Cítil jsem se úplně stejně jako ti zloději, o kterých mi vyprávěli policajti.

298$

„Víš, že nerada mluvím o milování a těchhle věcech,“ začala. „Nemluvila jsem s tebou o tom jedinkrát za celou tu dobu, co jsme svoji.“

„To je pravda,“ souhlasil jsem.

Upila nepřítomně kávu z šálku, aniž by ji ochutnala. „To, co chci říct, je to,“ pokračovala, „že se mi to nikdy nelíbilo. Jestli chceš znát pravdu, tak jsem to nesnášela.“

„Nesnášela co?“ zeptal jsem se.

„Sex,“ řekla. „Dělat to.“

„Proboha!“ řekl jsem jen.

„Neměla jsem z toho sebemenší pocit rozkoše.“

To bylo zničující samo o sobě, ale to hlavní k. o. mělo teprve přijít, to jsem nějak věděl.

„Mrzí mě, jestli tě to překvapuje,“ dodala.

Nenapadlo mě, co na to říct, tak jsem mlčel.

Zvedla opět oči od šálku a zahleděla se bedlivě do mých, jako by něco zvažovala, pak jí zase pohled klesl. „Nechtěla jsem ti to nikdy říct,“ pronesla. „A taky bych ti to nikdy neřekla, nebýt téhle noci.“

Řekl jsem velmi zvolna: „Proč téhle noci?“

„Tuhle noc,“ pokračovala, „jsem konečně pochopila, co na tom všichni vidí.“

„Vážně?“

Pohlédla mi teď zpříma do očí a tvář se jí rozzářila jako květ. „Ano,“ opakovala, „docela jistě.“

Nehýbal jsem se.

„Ach, miláčku!“ zvolala, vyskočila, vrhla se na mě a dala mi obrovskou pusu. „Děkuju ti strašně za tuhle noc! Byl jsi báječný! A já byla báječná! Oba jsme byli báječní! Netvař se tak rozpačitě, miláčku! Měl bys na sebe být pyšný! Byl jsi fantastický! Miluju tě! Miluju! Miluju!“

Jen jsem tam seděl.

Obemkla mi paži kolem ramen a přitiskla se ke mně. „A teď,“ řekla něžně, „teď kdy jsi… nevím, jak to říct… když jsi objevil, co opravdu potřebuju, všechno bude odteď už báječné!“

299$

Seděl jsem tam. Marie pomalu přešla zpátky ke své židli. Po tváři jí kanula velká slza. Nechápal jsem proč.

„Udělala jsem dobře, že jsem ti to řekla, že ano?“ řekla a usmála se na mě s uslzenýma očima.

„Ano,“ řekl jsem. „Ovšemže.“ Vstal jsem a přešel ke sporáku, abych k ní nemusel sedět čelem. Kuchyňským oknem jsem zahlédl Jerryho, jak kráčí zahradou s nedělními novinami v podpaží. Štrádoval si to houpavě, vítězoslavný švih v každém kroku, a když dorazil ke schodům na verandu, hop hop, a byl nahoře.

VELKÝ SAMOČINNÝ VĚTOSTROJ

„Tak tedy, Knipe, chlapče, teď když je celá věc u konce - pozval jsem si vás, abych vás pochválil za skvěle odvedenou práci.“

Adolf Knipe stál zamlkle před pracovním stolem pana Bohlena. Nezdálo se, že by zrovna hořel nadšením.

„Vy nemáte radost?“

„Ale ano, pane Bohlene, mám…“

„Četl jste dnešní noviny?“

„Ne.“

Muž za stolem si k sobě přisunul přeložený výtisk a začal číst: „Velký samočinný počítací stroj, jehož sestavení zadala vláda již před časem, je nyní zhotoven. Je to zřejmě nejrychlejší elektronický počítač naší doby na světě. Jeho úkolem je uspokojit stále narůstající potřeby vědy, průmyslu i administrativy, vyžadující rychlé matematické výpočty, jejichž řešení jsou tradičními, dosud užívanými postupy fyzicky neproveditelná, nebo vyžadují neúměrně mnoho času. Rychlost tohoto stroje, říká John Bohlen, ředitel elektroinženýrské společnosti pověřené jeho zkonstruováním, nám nejlépe přiblíží skutečnost, že během pěti vteřin vyřeší úlohu, kterou by počítal matematik celý měsíc. Za tři minuty provede tento stroj výpočet, který

300$

by v ručním provedení (kdyby bylo možné) pokryl půl milionu listů kancelářského papíru. Samočinný počítací stroj, využívající elektrických impulsů ve frekvenci milionu za vteřinu, je schopen řešit veškeré výpočty obnášející operace sčítání, odčítání, násobení nebo dělení. V praxi je jeho využití neomezené…“

Pan Bohlen zvedl oči a pohlédl na podlouhlou, zádumčivou tvář mladšího muže. „Copak nejste hrdý? Nemáte ani trochu radost?“

„Ale mám, pane Bohlene, jakpak by ne.“

„Nemusím vám snad říkat, že ke zdaru věci jste přispěl měrou podstatnou, zvlášť svými výchozími nákresy. Mohu myslím říct, že bez vás a některých vašich nápadů by celý projekt byl ještě dnes v rýsovně.“

Adolf Knipe přešlápl z nohy na nohu pozoruje malé bílé ruce svého šéfa, jeho neklidné prsty hrající si se svorkou na papíry, ohýbající a narovnávající prostřední sponu. Ty ruce se mu nelíbily. Nelíbila se mu ani Bohlenova tvář, titěrná ústa s úzkými nafialovělými rty. Odpuzovalo ho, jak se mu při mluvení hýbal pouze dolní ret.

„Vadí vám něco, Knipe? Nechcete mi něco říct?“

„Ne, ne, pane Bohlene, ani ne.“

„Co byste říkal týdnu volna? Prospěje vám. Zasloužíte si ho.“

„No… já nevím…“

Starší muž vyčkával s pohledem upřeným na vytáhlou, tenkou osobu, která před ním zplihle stála. Zatracený kluk. Proč si jednou nestoupne rovně? Věčně shrbený a svěšený, s pokaňkaným sakem a vlasy padajícími do tváře.

„Chci, abyste si vzal dovolenou, Knipe. Potřebujete ji.“

„Tak dobře, pane Bohlene. Když myslíte…“

„Dopřejte si týden klidu. Klidně dva. Zajeďte si někam za teplem. Užijte si. Sluníčko, moře, pláže. Prospěte se. Pak se vraťte a promluvíme si znovu o budoucnosti.“

Adolf Knipe dojel autobusem do svého dvoupokojového bytu. Odhodil kabát na pohovku, nalil si whisky a usedl

301$

ke stolu před psací stroj. Pan Bohlen měl samozřejmě pravdu. Ale nevěděl to hlavní. Myslel si určitě, že je za tím žena. Všichni si myslí, že ženské jsou to jediné, z čeho si může mladý muž dělat těžkou hlavu.

Předklonil se a začal pročítat zpola popsanou stránku založenou v psacím stroji. Byla nadepsána „Únik o vlásek“ a začínala: „Temnou nocí zuřila bouře, v korunách stromů hvízdal vítr a zem bičovaly pruhy deště…“

Adolf Knipe ucucnul whisky, poválel hořkosladký doušek na jazyku a vychutnával, jak mu chladný pramínek stéká hrdlem dolů a rozlévá se v žaludku, zprvu chladivý, a jak se potom proměňuje v šířící se kousek tepla, který hřeje uvnitř těla. K čertu s panem Bohlenem. A k čertu s celým tím velkým elektronickým počítacím krámem. K čertu s…

Přesně v tom okamžiku se Knipeovi pomalu rozšířily oči a otevřela ústa; pozvedl hlavu a ztuhl, zůstal bez pohnutí civět na protější stěnu, s výrazem ne údivu, ale náhlého ohromení, a zcela strnulý seděl, čtyřicet, padesát, šedesát vteřin, jako zkamenělý. Pak se jeho výraz (hlava stále strnulá) začal pomaličku proměňovat, úžas přecházel ve spokojenost, zprvu neznatelně, jen v koutcích pozvedajících, roztahujících se rtů, až mu nakonec tvář, široce rozzubená, zářila čirým štěstím. Bylo to poprvé po mnoha, mnoha měsících, co se Adolf Knipe usmál.

„Je to samozřejmě holý nesmysl,“ řekl nahlas. Znovu zvedl horní ret a obnažil zuby ve zvláštním, animálním úsměvu.

„Myšlenka je to báječná, ale tak vzdálená realitě, že stěží stojí za úvahu.“

Od toho okamžiku nemohl Adolf Knipe myslet na nic jiného. Ten nápad mu zcela učaroval, neboť v něm vytušil (jakkoli mlhavě) příslib odplaty přímo ďábelské na těch, jež považoval za své úhlavní nepřátele. Pohrával si s nevyřčenou myšlenkou asi deset patnáct minut jen z této stránky; pak se náhle přistihl, jak ji zvažuje zcela

302$

vážně a prakticky. Vzal list papíru a udělal si pár poznámek. Daleko se ale nedostal. Jeho úvahy narazily vzápětí na známou skutečnost, že stroj, jakkoli snad důmyslný, není schopen tvořivého myšlení. Je mu možno vypořádat se jen s úlohami, které nepřekračují meze matematického řešení - úlohami s jen jedním, jediným správným výsledkem.

To byla vážná překážka. Nezdálo se, že by ji bylo lze jakkoli obejít. Stroj nemyslí. Může však - na druhou stranu - používat paměť. Jejich vlastní elektronický kalkulátor využíval přece úžasnou zásobu dat. Pouhým převodem elektrických impulsů v ultrazvukové vlny přes sloupec rtuti byl schopen podržet v paměti nejméně tisíc čísel najednou a v libovolný okamžik zpracovat kterékoli z nich. Nebylo by tedy možné na tomtéž principu vybudovat paměťovou složku téměř neomezeného rozsahu?

To už znělo vcelku slibně.

Pak se mu náhle v mysli vytanul pádný, a přitom prostý argument: gramatika angličtiny se řídí pravidly ve své přesnosti téměř matematickými! Jsou-li dána slova i smysl řečeného, existuje jen jedno správné pořadí, jak daná slova sestavit.

Ne, opravil se, to není zcela přesné. V mnoha větách mohou slova i fráze zaujímat různé, a přesto gramaticky správné pozice. Ale co na tom? V zásadě je jeho teorie správná. Dál už přirozeně plyne, že stroj sestavený podle jejich elektronického počítače by bylo možné upravit tak, aby uspořádával místo čísel slova, a to ve správném sledu i ve shodě s gramatikou. Stačí mu dodat slovesa, jména podstatná a přídavná i zájmena, uložit je souhrnně v paměťové složce a nastavit patřičný způsob jejich řazení. Pak ho nakrmit zápletkami - a věty už bude psát sám.

Teď už Knipea nemohlo nic zastavit; pustil se okamžitě do díla. Následovalo několikadenní období intenzivní práce. Podlaha obývacího pokoje byla záhy poseta listy papíru: vzorci a výpočty; seznamy tisíců a tisíců slov;

303$

dějovými zápletkami, rozkouskovanými na jednotlivé části; obrovskými výtažky z Rogetova tezauru’, stránkami popsanými ženskými a mužskými křestními jmény; stovkami příjmení vypsaných z telefonního seznamu; složitými schématy obvodů, sítí, spínačů a elektronek; nákresy přístrojů, které měly do malých kartiček razit díry různých tvarů, a schéma podivuhodného elektrického psacího stroje se sazbou deset tisíc slov za minutu; a mezi tím vším - náčrt zvláštního ovládacího panelu s řadou malých tlačítek nadepsaných názvy nejznámějších amerických časopisů.

Pracoval s pocitem radostného triumfu; pobíhal po místnosti změtí papíru, mnul si ruce, hlasitě promlouval sám k sobě a občas snesl temná slova kletby na hlavy osob zvaných „redaktoři“. Po patnácti dnech nepřetržité práce sesbíral papíry do dvou velkých složek a vyrazil s nimi téměř úprkem do kanceláří Johna Bohlena, elektroinženýrské akciové společnosti.

Pan Bohlen ho vítal radostně.

„Nuže, Knipe - propáníčka, vypadáte o sto procent lépe. Jaká byla dovolená? Kam jste jel?“

Ohyzdný a zanedbaný jako vždycky, myslel si pan Bohlen. Proč si nestoupne rovně? Vypadá jak obouvací lžíce. „Jak říkám, chlapče, o sto procent lépe.“ To by mě zajímalo, proč se tak zubí. Pokaždé když ho vidím, připadá mi, že má ještě větší uši než minule.

Adolf Knipe položil desky na stůl. „Podívejte, pane Bohlene!“ vykřikl. „Podívejte se!“

Pak ze sebe vychrlil všecko jedním dechem. Otevřel složky a kladl nákresy před užaslého mužíka. Trvalo přes hodinu, než vyložil všechny podrobnosti, a když skončil, vrhl tázavý pohled na Bohlena a zardělé, bez dechu čekal na verdikt.

„Chcete znát můj názor, Knipe? Myslím, že jste cvok.“ Teď pozor, pomyslel si pan Bohlen. Musím s ním jednat

304$

opatrně. Je cenný, velmi cenný. Jen kdyby nebyl tak strašně šeredný, neměl ten podlouhlý koňský ksicht a šílené raťafáky. Ten chlap má uši jako blatouchy.

„Ale pane Bohlene! Dokázal jsem přece, že to bude fungovat! To nemůžete popřít!“

„Klid, Knipe. Uklidněte se a poslouchejte mě.“

Adolf Knipe pozoroval muže proti sobě, a jeho nechuť k němu každou vteřinou vzrůstala.

„Tenhle nápad,“ říkal dolní ret páně Bohlenův, „je velmi důmyslný - nebál bych se říct geniální - a jenom potvrzuje mé mínění o vašich schopnostech, Knipe. Ale neberte to příliš vážně. Jaký bychom z toho koneckonců měli užitek? Kdo by proboha chtěl stroj na psaní povídek? Z toho přece nekouká ani koruna. Mám pravdu?“

„Mohu se posadit, pane?“

„Ovšem, prosím.“

Adolf Knipe přisedl na okraj křesla. Starší muž ho pozoroval ostražitýma hnědýma očkama, zvědavý, co bude následovat.

„Když dovolíte, pane Bohlene, rád bych vám vysvětlil, jak jsem se k tomu všemu dostal.“

„Jen směle do toho, Knipe.“ Teď ho musím nechat se trochu vypovídat, pomyslel si pan Bohlen. Ten hoch je skutečný přínos - svým způsobem génius; pro firmu má cenu zlata. Stačí se podívat na tyhle nákresy. Naprostá šílenost… Neuvěřitelný kus práce. Přitom naprosto k ničemu, samozřejmě. Komerční hodnotu to má nulovou. Ale znovu se prokázalo jeho nadání.

„Rád bych se vám s něčím svěřil, pane Bohlene. Asi to vysvětlí, proč jsem vždycky působil tak… tak utrápeně.“

„Jen povídejte, Knipe. Jsem tu od toho, abych vám pomohl - to přece víte.“

Mladík sepjal ruce v klíně a lokty přitiskl k tělu. Vypadal, jako by mu náhle bylo chladno.

„Víte, pane Bohlene, práce tady ve firmě mě, abych

305$

pravdu řekl, příliš nezajímá. Já vím, že jsem v ní dobrý a tak dále, ale nic mi nedává. Není to práce, kterou bych chtěl doopravdy dělat.“

Obočí pana Bohlena vyskočilo jako pružina. Celý strnul.

„Víte, pane, odjakživa jsem chtěl být spisovatel.“

„Spisovatel!“

„Ano, pane Bohlene. Možná tomu nebudete věřit, ale všechen svůj volný čas, každičkou ušetřenou minutu věnuji psaní povídek. Za posledních deset let jsem jich napsal stovky - doslova. Přesně řečeno pět set šedesát šest. Zhruba jednu týdně.“

„Ježíšmarjá, člověče! A proč to proboha děláte?“

„Já jenom vím, že mám takové nutkání.“

„Jakého druhu nutkání?“

„Tvůrčí, pane Bohlene.“ Kdykoli Knipe vzhlédl, spatřil Bohlenovy rty. Ztenčovaly se s každým promluveným slovem a získávaly barvu ještě fialovější než obvykle.

„A můžu se vás, Knipe, zeptat, co s těmi povídkami děláte?“

„No, pane, v tom je ta potíž. Nikdo je nechce koupit. Každou hotovou povídku rozešlu do všech redakcí, do každého časopisu, do jednoho po druhém. A výsledek veškerý žádný, pane Bohlene, prostě je posílají zpátky. Je to velmi ubíjející.“

Pan Bohlen se uvolnil. „Chápu, chlapče, jak se asi cítíte.“ Hlas mu přetékal účastí. „Všichni si tím jednou v životě projdeme. Ovšem teď - když se vám dostalo důkazu, nezvratného důkazu od samotných odborníků, redaktorů, že vaše povídky jsou… jsou… abych tak řekl… poněkud neuspokojivé-, je načase to nechat být. Zapomeňte na to, chlapče. Prostě to pusťte z hlavy.“

„Ne, pane Bohlene! Ne! To neříkejte! Já vím, že moje povídky jsou dobré. Když je srovnáte s tím, co se leckde tiskne… bože, pane Bohlene! - s tím mizerným, ulepeným škvárem, co v časopisech vidíte týden za týdnem… můžu se z toho zbláznit!“

306$

„Počkejte, chlapče…“

„Četl jste to někdy, pane Bohlene?“

„Nezlobte se, Knipe, ale co to má všechno společného s vaším strojem?“

„Společného? Všechno! Úplně všechno! Podívejte se, já jsem udělal průzkum, a z něj vyplývá, že každý časopis si potrpí na určitý druh povídky. Autoři - ti úspěšní - to vědí, a píšou podle toho.“

„Zadržte, chlapče. Uklidněte se, ano? Obávám se, že takhle se nikam nedostaneme.“

„Prosím vás, pane Bohlene, vyslechněte mě až do konce. To všechno je strašně důležité.“ Knipe se udýchaně odmlčel. Byl teď pořádně rozčilený a svá slova doprovázel divokým mácháním paží. Dlouhý zubatý obličej s velkýma odstávajícíma ušima mu celý hořel zanícením a z mokrých úst vyprskla s každým slovem slina. „Jak už asi chápete, díky nastavitelnému řadiči mezi sekcí ,zápletkové paměti’ a sekcí .slovní paměti’ jsem tedy na svém stroji schopen vyrobit jakýkoli požadovaný druh povídky pouhým stisknutím tlačítka.“

„Ano, Knipe, já vím, já vím. To je všechno moc zajímavé, ale k čemu to je?“

„To je jednoduché, pane Bohlene. Trh je omezený. Musíme být schopni vyrábět vhodné produkty dle poptávky. Je to jen otázka obchodu. Dívám se na to teď z vašeho hlediska - jako na věc komerce.“

„Milý chlapče, komerčně je to zcela a naprosto nepoužitelně. Víte stejně dobře jako já, kolik výroba takového stroje stojí.“

„Ano, pane, to vím. Ale při vší úctě - vy asi nevíte, kolik se platí za povídku v časopise.“

„Kolik?“

„Až dva tisíce pět set dolarů. V průměru, řekl bych, zhruba tisícovku.“

Pan Bohlen sebou trhl.

„Vážně, pane. Namouduši.“

307$

„To je absurdní, Knipe! Naprostý nesmysl!“

„Ne, pane, je to pravda.“

„Neříkejte mi, že časopisy někomu vyplácejí takovéhle sumy… jen za to, že prostě naškrábe povídku?! Krindapána, Knipe! Kam by to vedlo! Všichni spisovatelé musejí mít miliony!“

„O tom právě mluvím, pane Bohlene! Proto tady máme větostroj. Chvilku mě poslouchejte, pane, řeknu vám pár čísel. Všechno jsem propočítal. Velké časopisy tisknou přibližně tři povídky v každém čísle. Vezměme teď v úvahu patnáct nejdůležitějších časopisů - těch, které nejvíc platí. Pár z nich jsou měsíčníky, ale většina vychází jednou za týden. Dobře. To dělá přibližně, řekněme, čtyřicet velkých povídek skoupených každý týden. To je čtyřicet tisíc dolarů. S naším větostrojem - pokud se nám podaří ho zaběhnout - tak můžeme trh s povídkami schramstnout téměř kompletně!“

„Vám, mládenče, přeskočilo!“

„Ne, pane, vážně, mám pravdu. Pochopte, že je smeteme už pouhým množstvím! Tenhle stroj dokáže vyrobit povídku o tisíci slovech, strojopisně, připravenou okamžitě k odeslání, za třicet vteřin. Jak by tomu mohl živý autor konkurovat? Řekněte mi, pane Bohlene, jak?“

V tu chvíli Adolf Knipe zaznamenal ve výrazu druhého muže mírnou změnu, zajiskření v očích, rozšíření chřípí, náhle strnulé, téměř přísné rysy. Rychle pokračoval. „V dnešní době, pane Bohlene, nemají rukodělné výrobky šanci. Nemohou soutěžit s hromadnou výrobou -au nás, jak sám víte, to platí víc než kdekoli jinde. Koberce… židle… boty… cihly… porcelán - vzpomeňte si, na co chcete - všechno dnes vyrábějí stroje. Kvalita je možná nižší, ale na tom nezáleží. Důležitá je výrobní cena. A povídky? Povídky jsou jen dalším produktem jako koberce či židle a nikoho nezajímá, jak je vyrábíte - dokud je zboží k mání. Budeme je prodávat ve velkém, pane Bohlene! Nasadíme nejnižší ceny v zemi! Ovládneme celý trh!“

308$

Pan Bohlen seděl na krajíčku křesla. Nakláněl se přes stůl s oběma lokty opřenými o desku, ostražitou tváří a malýma hnědýma očkama pověšenýma na mluvčím.

„Pořád si myslím, Knipe, že je to jen teorie.“

„Čtyřicet tisíc týdně!“ křičel Adolf Knipe. „I když cenu vydělíme dvěma, na dvacet tisíc týdně, je to pořád milion za rok!“ A tiše dodal: „Vydělala vám snad naše původní elektronická mašinka ročně milion, pane Bohlene? Řekněte. „

„Ne, Knipe, ale teď vážně. Opravdu si myslíte, že by šly na odbyt?“

„Poslyšte, pane Bohlene, kdo by chtěl povídky dělané na zakázku, když může dostat sériově vyráběné za polovic? To dá přece rozum, ne?“

„A jak byste je prodával? Kdo je bude údajně psát?“

„Založíme vlastní literární agenturu a texty budeme distribuovat jejím prostřednictvím. A pro autory si jména prostě vymyslíme.“

„To se mi nelíbí, Knipe. Zavání to trochu podvodem, nezdá se vám?“

„A je tu ještě jedna věc, pane Bohlene. Jakmile začnete, ponese to spoustu dalších zisků. Vezměte si například reklamu. Výrobci piva a podobné firmy slavným autorům dneska ochotně a slušně platí jen za to, že propůjčují svá jména jejich značce. Panečku, pane Bohlene! Nemluvíme tady o žádné srandičce. Tohle je velký byznys.“

„Dáváte, chlapče, laťku trochu vysoko.“

„A ještě jedno. Kdybyste chtěl, pane Bohlene, nic nebrání tomu, abychom u některé povedené povídky uvedli vaše jméno.“

„Dobré nebe, Knipe, a k čemu by mi to bylo?“

„Já nevím, pane, až na to, že někteří spisovatelé - takový Erle Gardener nebo Kathleen Morrisová například - se těší značné úctě. Potřebujeme jména - a já jsem uvažoval, že bych se určitě nebránil tomu u jedné dvou povídek vypomoct svým vlastním.“

309$

„Hm, hm. Říkáte spisovatel?“ zapřemítal pan Bohlen. „V klubu by se rozhodně nestačili divit, kdyby viděli mé jméno v časopise - v nějakém kvalitním.“

„No jejdenánku, pane Bohlene!“

Pan Bohlen se pousmál a očima mu na okamžik kmitl zasněný, nepřítomný pohled. Pak se vytrhl a začal listovat nákresy před sebou.

Jedné věci moc nerozumím, Knipe. Odkud se berou zápletky? Ten stroj si je přece nemůže cucat z prstu.“

„Zápletky do něj vkládáme my, pane. To je hračka. Zápletek jsou všude mraky. Tam v těch deskách po vaší levici jsou jich tři čtyři stovky. Stačí je vložit přímo do sekce ,zápletkové paměti’.“

„Pokračujte.“

„Větostroj obsahuje spousty dalších vylepšení, pane Bohlene. Až si prostudujete nákresy, všechno uvidíte. Téměř každý spisovatel například má takovou fintu, že do každé povídky dá aspoň jedno dlouhé, nesrozumitelné slovo. Čtenář tak má nabýt dojmu, že autor je člověk inteligentní a vzdělaný. Postavil jsem svůj stroj tak, aby to dělal stejně. Bude v něm fůra dlouhých slov uložených jen pro ten účel.“

„Kde?“

„V sekci ,slovní paměti’,“ řekl Knipe epexegeticky.

Možnosti nového stroje probírali oba muži po zbytek toho dne. Nakonec pan Bohlen prohlásil, že o věci bude muset ještě přemýšlet. Druhého dne projevoval střídmé nadšení. Netrvalo týden, a myšlence cele propadl.

„Musíme, Knipe, říkat, že stavíme druhý matematický kalkulátor, jen nového typu. Abychom věc uchovali v tajnosti.“

„Moje řeč, pane Bohlene.“

A za šest měsíců byl stroj hotov. Nacházel se v oddělené cihlové budově v zadní části komplexu, a teď, když byl připraven ke spuštění, se k němu nesměl přiblížit nikdo kromě pana Bohlena a Adolfa Knipea.

310$

Byla to vzrušující chvíle, když oba muži - jeden malý, kulatý a krátkonohý, druhý dlouhý, vyhublý a zubatý stanuli v uličce před ovládacím panelem a chystali se k vytištění první povídky. Obklopovaly je stěny rozdělující místnost na mnoho malých chodbiček pokrytých přípojkami, kabely a ohromnými skleněnými výbojkami. Oba byli jako na trní a pan Bohlen přeskakoval z jedné nohy na druhou, zcela neschopen stát klidně.

„Které tlačítko?“ zeptal se Adolf Knipe přehlížeje řadu malých bílých terčíků podobných klávesám psacího stroje. „Vyberte si časopis, pane Bohlene. Máte spoustu možností - Saturday Evening Post, Collieťs, Ženský svět - je to jen na vás.“

„Hochu, krindapána! Copak já vím?“ Poskakoval na místě, jako by měl kopřivku.

„Pane Bohlene,“ pronášel Knipe vážně, „uvědomujete si, že v tomto okamžiku jste mocen se jediným pohybem malíčku stát nejvšestrannějším spisovatelem v této zemi?“

„Knipe, pokračujte, buďte tak hodný - a vynechejte ty úvody.“

„Dobře, pane Bohlene. Vybereme tedy… řekněme - tenhle. Co vy na to?“ Knipe přiložil ukazováček k tlačítku, které bylo označeno drobným černým písmem DNEŠNÍ ŽENA, a stiskl je. Ozvalo se ostré cvaknutí, a když prst zvedl, tlačítko zůstalo ve stlačené poloze, pod úrovní ostatních.

„Hotovo: vybráno,“ hlásil. „A teď - jdeme na věc!“ Natáhl ruku a otočil spínačem na ovládacím panelu. Místností se okamžitě rozeznělo silné bzučení, praskání elektrických výbojů a cinkání mnoha drobných, rychle se přepínajících páček; téměř souběžně začaly ze štěrbiny vpravo od panelu vyjíždět listy tiskového papíru a dopadaly do zásobníku umístěného pod ní. Tisk byl rychlý, list za vteřinu, a za necelou minutu byl u konce. Vypadl poslední.

„A je to!“ zvolal Adolf Knipe. „Tady je vaše povídka!“

Oba chňapli po strojopisu a společně se začetli. První stránka začínala:

311$

„Aéščlglkfj=ščnasdgjasddlál-sdfoúqprt&,-bvnůččtpgínadfeasklkfhrvnmqpwet fglanvpá,wfgdl mvnb,wmťuť …“ Obraceli stránky jednu za druhou. Všechny měly styl zhruba týž. Pan Bohlen se rozkřičel. Mladší muž se ho snažil upokojit.

„To nic není, pane. Opravdu. Potřebuje to jen menší úpravu. Někde je prostě špatné spojení. Uvědomte si, pane Bohlene, že touhle místností vedou sta tisíce metrů elektrického vedení. Nemůžete čekat, že se všechno podaří hned napoprvé.“

„To se nikdy nepovede,“ utrhl se pan Bohlen.

„Jen trpělivost, pane. Trpělivost.“

Adolf Knipe se pustil do konečného vyladění, a za čtyři dny oznámil, že vše je připraveno ke druhému pokusu.

„Nikdy se to nepovede,“ opakoval pan Bohlen. „Nikdy.“

Knipe se usmál a stiskl tlačítko výběru nadepsané Readers Digest. Pak cvakl spínačem a místností se znovu rozezvučelo ono zvláštní, rozechvívající bzučení. Z otvoru pod panelem vyletěla jediná stránka strojopisu.

„A kde je zbytek?“ vyhrkl pan Bohlen. „Proč netiskne?! Nepovedlo se to!“

„Ne, pane. Vyšlo to přesně tak, jak mělo. Chtěli jsme přece Readers Digest - chápete?“

Tentokrát začínala stránka: „Málokdovížebylobjevenpřevratnýlékkterýmůžesnadnopřinésttrvalouúlevuvšemlidemkteřítrpínejobávanějšíchorobounašichdnů…“ A tak dále.

„Vždyť je to blábol!“ zaskřehotal pan Bohlen.

„Ale není, pane. Copak nevidíte? On jenom nerozděluje slova. To se snadno opraví. Ale povídka vyšla. Podívejte se, pane Bohlene, podívejte! Všechno tam je, jen hranice slov splývají.“

A Knipe měl pravdu.

Další pokus o několik dní později se již zdařil dokonale, včetně interpunkce. První povídka, kterou vytiskli pro známý ženský časopis, rozvíjela vděčnou spikleneckou

312$

zápletku o chlapci, který si chce polepšit u svého bohatého zaměstnavatele. Tento mladík, stálo psáno, s přítelem zaranžuje přepadení boháčovy dcery, když se jedné tmavé noci vrací autem domů. Mladík, náhle se objevivší na místě útoku, vyrazí příteli zbraň z ruky a dívku zachrání. Dívka je vděčná - otec však nedůvěřivý. Podrobí chlapce ostrému výslechu. Mladík se zhroutí a vše přizná. Otec s ním však kupodivu nevyrazí dveře; chlapcův důvtip se mu líbí. Dívce se zase líbí jeho upřímnost - a jeho vzhled. Otec slíbí, že ho postaví do čela účetního oddělení. Dívka si ho vezme za muže.

„Fantazie, pane Bohlene! To je přesně ono!“

„Připadá mi to trochu nasládlé, chlapče!“

„Ale kdepak, pane, je to trhák, učiněný trhák!“

Celý vzrušený nechal Adolf Knipe bez meškání vyjet za šest minut stejný počet povídek. Kromě jedné, která vyzněla neznámo proč dosti přisprostle, se všechny podařily nadmíru.

Nedůvěra pana Bohlena byla nyní zlomena. Svolil k založení literární agentury se sídlem v centru; jejím vedením pověřil Knipea. Během několika týdnů byla pobočka zřízena a Knipe rozeslal první tucet povídek. Ke čtyřem z nich připsal vlastní jméno, k jedné jméno pana Bohlena a pro ostatní si autory prostě vymyslel.

Pět těchto spisků bylo okamžitě přijato. Povídka přiřčená panu Bohlenovi se vrátila s dopisem od literárního redaktora, v němž stálo: „Tato práce je zdařilá, ale podle našeho názoru jí přece ještě cosi chybí. Rádi bychom viděli více textů téhož autora…“ Knipe se přivolaným taxi zavezl do továrny a sjel pro daný časopis na stroji další povídku. Nadepsal ji znovu jménem pana Bohlena a odeslal ji ještě téhož dne. Tentokrát ji koupili.

Peníze se jim za chvíli jen hrnuly. Knipe pomalu, opatrně navyšoval objem výroby, a za šest měsíců již rozesílal týdně třicet povídek, přičemž odbyt byl zhruba poloviční.

Někdy tou dobu se rozhodli upravit stroj tak, aby místo

313$

povídek psal romány. Pan Bohlen, žízně po uznání literárních kruhů, trval na tom, aby se Knipe do tohoto velikášského úkolu hned pustil.

„Chci napsat román,“ opakoval stále. „Chci napsat román.“

„Však ano, pane. Napíšete. Jen mějte trpělivost. Úpravy, které musím udělat, jsou dost komplikované.“

„Všichni mi říkají, že bych měl napsat román,“ horoval pan Bohlen. „Dnem i nocí mě nahánějí všichni čerti nakladatelé, zapřísahají mě, abych přestal mrhat talentem na nějaké povídečky, a udělal něco vskutku význačného. Jediné, co má opravdový význam, říkají, je román.“

„Budeme dělat romány,“ uklidňoval ho Knipe. „Naděláme jich, kolik budeme chtít. Jen buďte trpělivý.“

„Teď mě poslouchejte, Knipe. Chci, aby román, který napíšu, byl závažný, musí to být něco, co je donutí zastříhat ušima a jenom mrkat. Přestává mě bavit, k jakým povídkám v poslední době připisujete mé jméno. Vlastně bych za to moc nedal, že ze mě děláte tatrmana.“

„Tatrmana, pane Bohlene?“

„Že ty nejlepší si necháváte pro sebe, a nedělejte, že nevíte, o čem mluvím.“

„Ale, pane Bohlene, to já bych nikdy…!“

„Takže tentokrát chci mít zatraceně velkou jistotu, že napíšu knihu inteligentní a kvalitní. Rozumíme si?“

„Poslyšte, pane Bohlene, s pomocí mého nového rozvaděče budete moct psát knihy, jakých se vám zamane.“

A tak se i stalo; během několika dalších měsíců nejenže přestavěl Knipeův génius svůj vynález na tvorbu románů, ale zbudoval i podivuhodný, zbrusu nový systém řízení, který umožňoval autorovi vybrat si doslova jakýkoli požadovaný druh děje i stylu. Ta věc měla tolik páček a číselníků, že připomínala palubní desku nějakého olbřímího aeroplánu.

Nejprve stisknutím jednoho z řady žánrových tlačítek učinil autor základní volbu: román historický, satirický,

314$

filosofický, politický, milostný, erotický, humoristický či realistický. Pak z druhé řady (tematických tlačítek) zvolil námět: život v armádě, doba osídlení, občanská válka, světová válka, rasová otázka, divoký západ, vesnice, vzpomínky z dětství, život na moři, mořské dno a mnoho, mnoho dalších. Třetí řádek nabízel výběr literárního stylu: klasický, rozmarný, lechtivý, hemingwayovský, faulknerovský, joycovský, ženský atd. Čtvrtá řada skýtala postavy, pátá výrazové prostředky - a tak dále a tak dále: deset dlouhých řad selekčních tlačítek.

Ale to nebylo vše. Řízení bylo třeba vykonávat i v průběhu samotného tvoření (jež u románu trvalo zhruba patnáct minut), pročež musel autor zasednout do jakéhosi řidičského křesla a přitahovat či odsunovat, jako u varhan, sadu jednotlivě označených táhel. Těmito úkony mohl větotvůrce plynule modulovat a mísit na padesát různých proměnlivých hodnot jako napětí, zvrat, humor, patos, tajemství. Mnoho číselníků a stupnic na přístrojové desce samotné autorovi průběžně ukazovalo, jak je přesně daleko.

Konečně zde byla otázka „vášně“. Pečlivým průzkumem knih z prvních míst na žebříčcích bestsellerů za minulý rok se Adolf Knipe dobral závěru, že právě ona je ingrediencí ze všech nejdůležitější, magickým katalyzátorem schopným přeměnit i nejmatnější román v oslnivý úspěch přinejmenším co se týče zisku. Knipe si zároveň byl vědom, že vášeň je silná, opojná látka, již je třeba přidávat jen opatrně - ve správných dávkách v pravý čas -, a za tím účelem sestrojil samostatný ovládací prvek sestávající ze dvou citlivých posuvných regulátorů ovládaných pedály podobnými brzdě a plynu v automobilu. Jeden pedál ovládal dávku vpravované vášně, druhý reguloval její složení. Bylo zřejmé - a to bylo jedinou nevýhodou -, že psaní knih Knipeovou metodou se nápadně podobá pilotování letadla, řízení automobilu a hraní na varhany v jednom, ale to vynálezce netrápilo. Jakmile bylo vše připraveno,

315$

hrdě uvedl pana Bohlena do strojovny a vysvětlil mu, jak se nový zázrak ovládá a řídí.

„Dobrý bože, Knipe! A jak to mám všechno stíhat dohromady! Sakra, chlape, to by snad bylo jednodušší to napsat sám!“

„Brzy si to osvojíte, pane Bohlene, uvidíte. Za týden dva vám to půjde samo. Je to jako naučit se řídit.“

Tak jednoduché to sice nebylo, ale po mnoha hodinách tréninku tomu pan Bohlen začal přicházet na kloub; konečně jednou pozdě večer vyzval Knipea, aby připravil vše k vytištění prvního románu. Byl to napjatý okamžik; malý obtlouslý mužík se úzkostlivě krčil v obslužném křesílku a vytáhlý zubatý Knipe pobíhal rozrušeně kolem.

„Hodlám napsat román velkého významu, Knipe!“

„A taky napíšete, pane. Napíšete.“

Pan Bohlen jedním prstem soustředěně zamačkával potřebná tlačítka:

Žánr - satirický

Téma - rasová otázka

Styl - klasický

Postavy - šest mužů, čtyři ženy, jedno dítě

Délka - patnáct kapitol.

Zvlášť vyhlédnuté k tomu měl pan Bohlen tři rejstříkové páčky s nápisy moc, hloubka, tajemství.

„Můžeme, pane?“

„Ano, ano, můžeme.“

Knipe otočil spínačem. Velký větostroj se rozbzučel. Ozývalo se teď hluboké hrčení, jež vydával pohyb naolejovaného soustrojí padesáti tisíc čepů, ojnic a koleček; pak se překotně, s ostrým, téměř ohlušujícím rachotem rozklapal elektrický psací stroj. Do podavače dopadaly stránky strojopisu - každé dvě vteřiny jedna. Ale v tom všem hluku a rozrušení, nucený rozehrávat rejstříky, sledovat čítač kapitol, tempový ukazatel, měřič vášně a kdoví co ještě, pocítil pan Bohlen, jak se ho zmocňuje panika. Zareagoval stejně jako řidič sedící prvně za volantem

316$

- úporně šlapal a tiskl pedály až k podlaze, dokud se mašina nezastavila.

„Blahopřeji k prvnímu románu,“ zahlaholil Knipe a zvedl z podavače tlustý balík strojopisných stránek.

Panu Bohlenovi se po celé tváři ronily perličky potu. „Byla to, chlapče, fuška, to vám řeknu.“

„Ale dokázal jste to, pane. Dokázal!“

„Ukažte, Knipe. Jaké to je?“

Začal pročítat první kapitolu, a každou přečtenou stránku podával mladíkovi vedle sebe.

„Ježíši, Knipe! Co to je?!“ Tenký nachový rybí ret pana Bohlena se při tichém předčítání psaného mírně pohyboval a jeho tváře se začínaly zvolna nadouvat.

„Podívejte se na to, Knipe! To je skandál!“

„Musím říct, pane, že je to poněkud košilaté.“

„Košilaté! Je to naprostý hnus! Pod to se nemůžu podepsat!“

„To tedy ne, pane. To v žádném případě.“

„Knipe! Neušil jste na mě nějakou levotu?“

„Ach ne, pane! Co si to o mně myslíte?“

„Rozhodně to tak vypadá.“

„Pane Bohlene, a není možné, že jste s tou vášní šlapal na pedál trochu moc?“

„Chlapče zlatý, copak já vím?“

„Zkuste to ještě jednou.“

Pan Bohlen tedy stvořil druhý román, a tentokrát vše vyšlo podle plánu.

Do týdne si spis přečetl oslovený nakladatel a přijal jej s nadšením. Knipe pak poslal jeden sám za sebe a dalších tucet textů vyrobil hned vzápětí. Téměř přes noc se Knipeova literární agentura proslavila rozsáhlou stájí mladých nadějných romanopisců. A peníze se znovu jen sypaly.

V tomto období se u mladého Knipea začaly plně projevovat vlohy pro velký byznys.

„Podívejte, pane Bohlene,“ vykládal, „konkurence je

317$

stále příliš veliká. Měli bychom pohltit i všechny ostatní autory!“

Pan Bohlen, který se teď parádil v lahvově zeleném aksamitovém saku, s vlasy přerůstajícími do dvou třetin uší, byl se současným stavem věcí náramně spokojen. „Nevím, jak byste to chtěl udělat, chlapče. Spisovatele přece nemůžete jen tak pohltit.“

„Ale můžete. Zrovna tak jako Rockefeller ropné společnosti. Prostě je skoupíte, a ty, co nebudou chtít, převálcujete. Je to snadné.“

„Pozor, Knipe. S tímhle opatrně.“

„Mám tady, pane, seznam padesáti našich nejúspěšnějších spisovatelů a těm chci postupně, jednomu po druhém, nabídnout doživotní smlouvu s rentou. Sami nebudou muset hnout ani prstem - jen se zaváží, že už nenapíšou ani řádku a samozřejmě že poskytnou své jméno pro naše věci. Co vy na to?“

„Na to nepřistoupí.“

„To neznáte spisovatele, pane Bohlene. Jen počkejte a uvidíte.“

„A co tvůrčí nutkání, Knipe?“

„Jen řečičky! Jediné, co je doopravdy zajímá, jsou peníze - jako každého jiného.“

Po jistém zdráhání dal pan Bohlen nakonec mladému muži svolení, aby zkusil, co umí, a Knipe se v cadillaku, s vlastním šoférem a soupisem jmen v kapse, vydal rozhazovat sítě.

První jeho cesta vedla k muži z čela seznamu, velkému a obdivovanému spisovateli, do jehož domu byl vpuštěn bez prodlev. Vysvětlil mu, co ho přivádí, a vyložil před ním kufřík plný vzorkových románů a k podpisu přichystanou smlouvu, jež slibovala roční příjem postačující do konce života. Muž Knipea zdvořile vyslechl, usoudil, že má co do činění s šílencem, dal mu napít a pak ho rozhodně vyprovodil ke dveřím.

Druhý autor ze seznamu - když pochopil, že Knipe to

318$

myslí vážně - návštěvníka doslova napadl velkým kovovým těžítkem a vynálezce musel prchat zahradou provázen proudem sprostých slov a nadávek tak obhroublých, že nic podobného nikdy předtím neslyšel.

Ale Adolf Knipe se nenechával odradit. Byl zklamán, ale nepropadal zoufalství, a bez otálení se ve své limuzíně vydal za dalším vyhlédnutým zákazníkem. Tentokrát jím byla žena, slavná a populární spisovatelka, jejíž tlusté romantické knihy se v celé zemi prodávaly po milionech. Přijala Knipea vlídně, nabídla mu čaj a vyslechla jej pozorně až do konce.

„Zní to všechno úžasně,“ zacvrlikala, „ovšem je mi pochopitelně poněkud zatěžko tomu uvěřit.“

„Pojeďte se mnou, madam,“ odpověděl Knipe, „a přesvědčte se na vlastní oči. Mé auto na vás čeká před domem.“

Odjeli tedy společně a v krátké době byla užaslá dáma uvedena do strojovny, kde měl nový div svůj přístřešek. Knipe celý horlivý jí vysvětlil jeho funkční mechanismus a po chvíli dokonce svolil, aby zasedla do obslužného křesla a osahala si tlačítka.

„Dobře,“ řekl náhle, „chcete jeden vyrobit hned teď?“

„Ach ano!“ zvolala. „Chci!“

Uměla vzít za věc a zdálo se, že přesně ví, co chce. Nastavila vlastní předvolby, načež stvořila dlouhý, romantický, vášně plný román. Pročetla si první kapitolu a zmocnilo se jí takové nadšení, že smlouvu podepsala na místě.

„Tak jednu z nich bychom měli vyřízenou,“ vykládal později Knipe panu Bohlenovi. „A navíc jednu z těch velkých, žádnou mřenku.“

„Slušný úlovek, chlapče.“

„A víte, proč to podepsala?“

„Proč?“

„Peníze nebyly to hlavní. Těch má spousty.“

„Proč tedy?“

Knipe zvedl horní ret a zašklebil se, odhaluje dlouhou

319$

bledou dáseň. „Prostě zjistila, že text z našeho stroje je lepší než to, co píše sama.”

Pak už se Knipe moudře soustředil jen na průměr. Autoři z šedi vyčnívající - a bylo jich téměř zanedbatelně málo - se zjevně tak snadno zlákat nedali.

Po několikaměsíčním úsilí se mu nakonec k podepsání smlouvy podařilo získat zhruba sedmdesát procent z těch, které měl na seznamu. Zjistil, že nejsnadněji se lze domluvit se staršími autory, kterým často docházely nápady a uchylovali se k pití. Větší potíže bývaly s mladými. Když je kontaktoval, sahávali k urážkám, mnohdy dokonce i násilí; nejednou odjížděl Knipe ze svých vizit řádně potlučen.

Ale celkově to byl úspěšný začátek. V uplynulém roce - prvním roce plného provozu jejich stroje - byla odhadem nejméně polovina všech povídek a románů vydaných v angličtině vyrobena Adolfem Knipem na velkém samočinném větostroji.

Překvapuje vás to?

Tomu nevěřím.

A čekají nás ještě horší věci. V současnosti, jak se zvěst šíří, spěchají za panem Knipem mnozí další, aby se s ním spřáhli. A mezitím se nad těmi, kteří s připojením podpisu otálejí, stahují mračna stále černější.

Právě teď, kdy sedím nad těmito stránkami a z vedlejšího pokoje ke mně doléhá kvílení mých devíti hladovějících dětí, cítím, jak se mi ruka plíživě přisunuje blíž a blíž k oné zlaté smlouvě, která leží na druhém konci stolu.

Ó Bože, dej nám sílu nechat naše děti hladovět.

VOJÁK

Byla to jedna z těch nocí, které v něm probouzely pocit, že ví, jaké to je být slepý; jeho oči nerozeznávaly jediný stín tvaru, dokonce ani obrysy stromů viditelných proti obloze.

320$

Ze tmy k němu doléhaly slabé šramotivé zvuky v živém plotu, zafunění koně o kus dál v poli, tiché zadusání kopyta, kterým koník zahrabal; a jednou zaslechl zašumění křídel přelétávajících nízko nad hlavou.

„Džoku,“ řekl nahlas. „Už půjdeme domů.“ Otočil se a se psem, který napínal vodítko a vedl ho, vykročil úzkou stoupající pěšinou nazpátek.

Blíží se půlnoc, uvědomil si. To znamenalo, že brzy bude zítra. Zítřek byl horší než dnešek. Zítřek byl ze všech dnů nejhorší, protože se měl stát dneškem - a dnes bylo nyní.

Dnes nebyl zrovna pěkný den, zvlášť kvůli té věci s třískou.

Přestaň, okřikl se. Nemá smysl na to myslet. Takové myšlenky nikomu nedělají dobře. Mysli pro změnu na něco jiného. Zrádnou myšlenku můžeš přece vyhnat z hlavy, můžeš ji vytlačit nějakou jinou. Zalistuj pamětí hezky zpátky k začátkům. Přivolej si obrazy nějakých šťastných dnů. Letní prázdniny u moře, vlhký písek, červené kbelíky a sítě na garnáty, kluzká, chaluhami porostlá skaliska, malé čiré zátočiny, mořské sasanky, plži, slávky a někdy samotný šedý, průhledný mořský ráček sedící hluboko dole v krásné zelené vodě.

Ale jak se mu ta tříska mohla zadřít do chodidla, aniž to ucítil?

To není důležité. Pamatuješ, jak jsi pátral na okrajích zálivu po ulitách zavinutců, jak každá ulitka byla drobná a dokonalá jako vzácný drahokam, který jsi celou cestu domů svíral v dlani? A na malé oranžově zbarvené hřebenatky, perleťové lastury ústřic, drobné smaragdové kousky sopečného skla, živého ráčka poustevníčka, srdcovku a páteř rejnoka? A jak jsi jednou, zato památně našel z moře vyplavenou, vysušenou čelist lidského tvora, se zachovaným chrupem, bílou a nádhernou mezi mušlemi a oblázky! Mamíí, podívej, co jsem našel! Mamíí, podívej se, podívej!

Ale aby se vrátil k té třísce… Byla kvůli tomu pěkně protivná.

321$

„Co tím myslíš, že sis toho nevšiml?“ zeptala ho pohrdavě.

„To, co říkám. Prostě jsem si toho nevšiml.“

„Chceš mi taky říct, že neucítíš, když ti vrazím špendlík do nohy?“

„To jsem neřekl.“

Pak mu špendlík, kterým předtím třísku vyndala, zabodla náhle do kotníku; nedíval se, takže to zaznamenal až ve chvíli, kdy vydala zvláštní výkřik zděšení. Když pohlédl dolů, pod kloubem mu špendlík jen tak trčel z nohy, zanořený z půlky do masa.

„Vyndej to,“ řekl. „Takhle můžeš přivodit člověku otravu.“

„Ty to vážně necítíš?“

„Vyndej to, ano?“

„Copak to nebolí?“

„Je to hrozná bolest. Vyndej to.“

„Co to s tebou je?“

„Řekl jsem, že je to hrozná bolest. Neslyšelas mě?“

Proč se mu tyhle věci dějí?

Když na okraji moře byl jsem jako malý, dřevěný rýč do rukou mi dali, abych kutal z písku břeh. Mé jamky byly prázdné jako číše, a když příliv dostoupl své výše, zas po písku se sleh.

Před rokem mu řekl doktor: „Zavřete oči. A teď mi povězte, jestli vám hýbu prstem nahoru či dolů.“

„Nahoru,“ odpověděl.

„A teď?“

„Dolů. Ne, nahoru. Myslím, že nahoru.“

Bylo to zvláštní; neurochirurg se baví tím, že si mu hraje s prsty.

„Určil jsem to všechno správně, pane doktore?“

„Vedl jste si velmi dobře.“

Ale to bylo před rokem. Před rokem to celkem šlo. Věci, které se mu děly teď, se předtím vůbec nestávaly. Jako například - kohoutky v koupelně.

Proč byl dneska ráno kohoutek s teplou vodou na opačné straně? To byla novinka.

322$

Ne že by tomu připisoval nějaký význam, ale přece bylo by zajímavé vědět proč.

Myslíš, že je mohla zaměnit ona, vzít maticový klíč a hasák, proplížit se v noci do koupelny a studenou a teplou prohodit?

Myslíš, že to mohla udělat? No - jestli chceš něco vědět - tak ano. Podle toho, jak se poslední dobou chovala, by toho klidně byla schopná.

Bylo s ní těžké pořízení, vážně těžké. Kdysi taková nebývala, to by jí křivdil, ale poslední dobou s ní vážně nebyla rozumná řeč. Zvlášť v noci.

V noci; ano. To byly nejhorší chvíle - noc.

Proč když natáhl v noci ruku z postele, jeho prsty necítily nic z toho, čeho se dotkly? Svrhl lampičku; ona se vzbudila a prudce posadila, když po ležícím svítidle ve tmě šátral.

„Co to vyvádíš?“

„Shodil jsem lampičku. Promiň.“

„Ježíši Kriste,“ utrhla se. „Včera to byla sklenice. Co se to s tebou děje?“

Jednou mu doktor přejížděl po hřbetu ruky pírkem, a to taky necítil ani zbla. Cítil ale, když ho škrábl hrotem špendlíku.

„Zavřete oči. Ne - nesmíte se dívat. Přitiskněte víčka k sobě. A teď mi řekněte, jestli to hřeje nebo studí.“

„Hřeje.“

„A teď?“

„Studí.“

„A teď?“

„Studí. Vlastně hřeje. Ano, hřeje, je to tak?“

„Správně,“ potvrdil doktor. „Vedl jste si velmi dobře.“

Ale to bylo před rokem.

Proč byly spínače na stěnách poslední dobou vždycky posunuté o kousek jinam, než jak to měl v živé paměti, když po nich potmě zašmátral?

Nemysli na to, říkal si. Prostě to nech být.

323$

A proč, když už jsme u toho, mají stěny v obýváku každý den nepatrně jiný barevný odstín?

Proč jsou zelené, modrozelené a modré? A někdy… proč na nich barvy někdy zvolna plavou, jako by je viděl skrz tetelící se vzduch nad výhní pece?

Postupně, jedna po druhé jako lístky padající z automatu, ho napadaly zasuté otázky.

Čí tvář se to při večeři mihla v okně? Čí to byly oči?

„Kam to vejráš?“

„Nikam,“ opáčil. „Ale mohli bychom snad zatáhnout závěsy - uděláš to, prosím tě?“

„Roberte, kams to koukal?“

„Nikam. „

„Pročs tak divně koukal do toho okna?“

„Mohla bys, prosím, zatáhnout závěsy?“ zopakoval.

Míjel teď to místo v polích, odkud slyšel zvuky vydávané koněm, a teď je zaslechl znovu; odfukování, tlumené zadusání kopyta a křoupání spásané trávy, jako když člověk chřoupe celer.

„Nazdar, koníčku,“ zavolal do tmy. „Koníku, hój!“

Náhle za sebou zaslechl kroky, pomalé dokračování dlouhých nohou, které ho sledovaly, a zastavil se. Kroky ustaly. Otočil se a pátravě se zahleděl do tmy.

„Dobrý večer,“ pozdravil. „To jste zase vy?“

V nastalém tichu slyšel, jak vítr pohybuje listím v živém plotu.

„Jdete stejným směrem jako já?“ zeptal se.

Pak se otočil zas zpátky a se psem, který ho táhl stále kupředu, pokračoval dál; kroky za ním se ozvaly znovu, tentokrát ale tlumeněji, jako když jde člověk po špičkách.

Zastavil se a znovu obrátil.

Já vás nevidím,“ řekl, „protože je tma. Známe se?“

Znovu ticho; vnímal jen, jak mu studený letní vzduch vane do tváří a jak pes škube vodítkem, aby už byli doma.

„Dobře,“ zvedl hlas. „Nemusíte odpovídat, jestli nechcete. Ale nezapomeňte, že já o vás vím.“

324$

Někdo si tu hraje na chytrého.

Odkudsi zdálky ve tmě, na západní straně a velmi vysoko, zachytil slabé vrčení letadla. Znovu zůstal stát s nastraženýma ušima.

„Ten je daleko,“ odhadl. „Ten neletí sem.“

Ale proč, když jedno z nich přelétalo nad domem, ztuhl, že by se v něm krve nedořezal, neschopen slova ani pohybu, a zůstal stát či sedět v jakémsi ochromení čekaje na hvízdavý jekot bomb? Ten ale přišel až dnes po večeři.

„Proč ses přikrčil?“ chtěla vědět.

„Přikrčil?“

„Proč se přikrčil? Kvůli čemu?“

„Přikrčil,“ opakoval nechápavě. „Nevím, o čem mluvíš.“

„Tak ty nevíš?“ opáčila a provrtávala ho těma svýma zkoumavýma bělomodrýma očima s víčky poklesajícími vždycky, když zračily opovržení. Na těch zpola skleslých víčkách mu připadalo cosi krásného, na polozavřených očích, na způsobu, jakým se víčka pozatáhla a přivřela v okamžiku, kdy v sobě ty oči měly pohrdání největší.

Včera k ránu, když ležel natažený v posteli a z dálky z údolí se právě začínalo ozývat dunění dělostřelby, natáhl levou ruku a dotkl se pro uklidnění jejího těla.

„Co to proboha děláš?“

„Nic, miláčku.“

„Probudils mě.“

„Promiň.“

Kéž by ho alespoň ráno, vždycky když zaslechl první dunění děl, nechávala, aby se k ní přitiskl; to by mu pomohlo.

Brzy už bude doma. Za posledním ohybem pěšiny uviděl světýlko, které růžově planulo skrz závěsy v okně obýváku, a pospíšil k brance; prošel jí a pak cestičkou ke vchodovým dveřím, přičemž ho pes stále táhl vpřed.

Stál u vchodu a hmatal ve tmě po kulové klice dveří.

Když vycházel, byla napravo. Zřetelně si vybavoval, že

325$

když před půlhodinou vycházel ven a zavíral za sebou dveře, byla na pravé straně.

Copak mohla vyměnit i kliku? Jenom aby z něj udělala blázna? Mohla vzít brašnu s nástroji a rychle, zatímco byl věnčit psa, ji přesadit na druhou stranu?

Přesunul ruku doleva - a ve chvíli, kdy se prsty dotkl kliky, jako by mu v hlavě cosi drobně, ale prudce explodovalo; vzápětí v něm vzkypěl nával vzteku, zběsilosti a tísně. Otevřel dveře, rychle je za sebou zabouchl a zařval: „Edno, jsi tam?!“

Bylo ticho, a tak zakřičel znovu; tentokrát ho slyšela.

„Co zase chceš? Vzbudils mě.“

„Pojď na chvíli dolů, ano? Chci s tebou mluvit.“

„Pro Kristovy rány,“ zalamentovala. „Buď zticha a pojď nahoru.“

„Pojď sem!“ křičel. „Okamžitě pojď sem!“

„Ani mě nenapadne. Ty pojď sem.“

Muž s hlavou zvrácenou vzad ztichl a hleděl vzhůru do tmy ponořeného prvního patra. Viděl zábradlí až k ohybu, kde se stáčelo vlevo a ztrácelo se v černotě; pokračovalo pak nahoru k odpočívadlu, po kterém se přešlo rovně do ložnice - a v té musela být také černočerná tma.

„Edno!“ zvedl hlas. „Edno!“

„Běž se bodnout…“

Začal se pomalu sunout po schodišti vzhůru; došlapoval jen zlehka, dotýkaje se kvůli orientaci pažení; kráčel vzhůru levotočivým ohybem do temna nad sebou. Na vrcholu šlápl do prázdna, ale byl na to připraven, a dokročil tichounce. Na chvilku se zastavil a zaposlouchal; nebyl si jistý, ale měl pocit, že zdálky z údolí slyší, jak děla spustila nanovo, většinou těžké kusy, pětasedmdesátky a ze zázemí zřejmě i pár minometů.

Zamířil teď přes odpočívadlo a otevřenými dveřmi do pokoje - což mohl i poslepu, protože znal cestu doko—

326$

nale - a pak vstoupil na koberec v ložnici, který byl, i když ho neviděl ani necítil, světle šedý, hustý, měkký.

Vprostřed místnosti se zarazil a naslouchal zvukům. Ženy se znovu zmocnil spánek a odfukovala dost nahlas, s nepatrným hvízdnutím mezi zuby při každém výdechu. V otevřeném okně jemně pleskal závěs, budík potikával vedle postele.

Teď, když si jeho oči na tmu uvykly, rozeznával postupně spodní část postele, bílé prostěradlo založené pod matraci, vyvýšeními nohou pod pokrývkou; pak sebou žena, jako by vytušila přítomnost muže v pokoji, pohnula. Slyšel, jak se jednou převrátila a potom znovu. Odfukování ustalo. Ozývaly se teď jakési vrtivé zvuky a péra v matraci zaskřípěla jako pronikavý výkřik ve tmě.

„Jsi to ty, Roberte?“

Nepohnul se, ani neodpověděl.

„Roberte, jsi to ty?“

Ten hlas mu zněl dost nepříjemně a cize.

„Roberte!“ Žena již byla plně probuzená. „Kde jsi?“

Kde už ten hlas předtím slyšel? Měl křiklavé, disonantní zbarvení, jako když se prudce, nesouzvučně udeří do dvou sousedních vysokých kláves. Také neuměla vyslovit R v jeho jméně. Kdo mu to proboha říkal vždycky Uobelte?

„Uobelte,“ ozvala se žena znovu. „Co to děláš?“

Říkala to tak ta nemocniční sestřička, ta vysoká se světlými vlasy? Ne, to bylo ještě dřív. Někdo s tak ječivým hlasem z paměti jen tak nevypadne. Však on si za chviličku vzpomene.

V tu chvíli uslyšel, jak cvakl vypínač noční lampičky, a v záplavě světla spatřil na posteli ženu opřenou vleže o loket, oblečenou v jakési růžové noční košili. Na tváři měla překvapený, vyplašený výraz. Líce a brada se jí olejově leskly pleťovým krémem.

„Radši to polož,“ říkala, „ještě se pořežeš.“

„Kde je Edna?“ Hleděl jí upřeně do očí.

327$

Pololežící žena ho bedlivě pozorovala. Stál v nohách postele, ohromný, rozložitý muž, nehybný, vzpřímený, se sraženými patami, téměř v pozoru, oblečený v tmavě hnědém těžkém vlněném oblečení.

„Dělej,“ přikázala. „Polož to.“

„Kde je Edna?“

„Co je to s tebou, Uobelte?“

„Co by se mnou mělo být? Jen se vás ptám: kde je moje žena?“

Žena si pomaličku, zvolna sedala do vzpřímené pozice a sklouzávala nohama k okraji postele. „No,“ řekla nakonec změněným hlasem, v přísných bělomodrých očích kradmý, úskočný pohled, „když vás to tak zajímá, Edna je pryč. Odešla před chvilkou, když jste byl venku.“

„Kam šla?“

„To neřekla.“

„A kdo jste vy?“

„Já jsem jenom její kamarádka.“

„Nemusíte na mě křičet,“ ohradil se. „K čemu to vzrušení?“

„Chci jen, abyste věděl, že já nejsem Edna.“

Muž si to v hlavě převrátil a pak řekl: „Odkud víte, jak se jmenuju?“

„Edna mi to řekla.“

Znovu se odmlčel a zkoumavě ji pozoroval, stále trochu zmatený, ale už mnohem klidnější, díval se na ni klidnýma, snad i, jak si ji měřily, mírně pobavenýma očima.

„Edna se mi, myslím, líbí víc.“

V tichu, které se rozhostilo, se ani jeden z nich nepohnul. Žena byla velmi napjatá, seděla vzpřímeně a obě ruce, mírně pokrčené v loktech, vzpírala o lůžko, tlačíc je dlaněmi dolů.

„Já Ednu miluju, víte. Řekla vám někdy, že ji miluju?“

Žena neodpověděla.

„Myslím si, že Edna je mrcha. Je to zvláštní, ale i přesto ji miluju.“

328$

Žena se nedívala na mužovu tvář; pozorovala jeho pravou ruku.

„Edna, ta strašně krutá malá mrcha.“

Nastalo teď dlouhé ticho. Muž stál nehybně a vzpřímeně, žena seděla bez hnutí na posteli a ticho bylo náhle takové, že slyšeli potůček, který protékal mlýnským náhonem přes hráz a sbíhal dolů do údolí k vzdálené sousední farmě.

Pak muž promluvil znovu, klidně, zvolna, zcela neosobně: „Vlastně si myslím, že ona už mě nemá ráda.“

Žena se poposunula blíž k okraji lůžka. „Položte ten nůž,“ naléhala, „ještě se pořežete.“

„Nekřičte, ano? Copak neumíte mluvit mile?“ Náhle se muž předklonil, zahleděl se ženě upřeně do tváře a nadzvedl obočí. „To je zvláštní,“ řekl udiveně. „To je vážně zvláštní.“

Udělal krok dopředu, až se dotkl koleny postele.

„Jste Edně trochu podobná.“

„Edna odešla. To už jsem vám říkala.“

Stále si ženu prohlížel a ona se nehýbala, dlaně vmáčklé hluboko do matrace.

„Hm,“ řekl přemýšlivě. „To je divné…“

„Už jsem vám říkala, že Edna šla někam ven. Já jsem její přítelkyně. Jmenuju se Marie.“

„Moje žena,“ řekl on, „má takové malinké hnědé mateřské znamínko za levým uchem. Nemáte náhodou takové?“

„To tedy nemám.“

„Otočte hlavu, já se podívám.“

„Řekla jsem vám, že ho nemám.“

„Přesto bych se chtěl ujistit.“

Muž pomalu obešel lůžko. „Zůstaňte na místě,“ vyzval ji. „Nehýbejte se, prosím vás.“ Aniž by z ní spustil oči, zvolna k ní přistoupil, v koutcích úst náznak úsměvu.

Žena počkala, dokud nebyl na dosah, a pak jej rychlým pohybem pravé ruky, tak rychlým, že ho ani nezaznamenal, udeřila dlaní zpříma do tváře. A když klesl

329$

na lůžko a rozplakal se, vzala mu nůž z ruky a rychle vyběhla z pokoje, míříc po schodišti dolů do vstupní haly, kde byl telefon.

VZHŮRU K NEBESŮM

Celý život trpěla paní Fosterová téměř patologickým strachem z toho, že zmešká vlak, loď, letadlo, nebo dokonce i zdvih divadelní opony. Po jiných stránkách se neprojevovala nikterak neuroticky, ale pouhé pomyšlení na to, že se v podobných případech opozdí, ji tak rozrušovalo, že dostávala tik. Byly to pouze nepatrné záchvěvy svalu v levém očním koutku (jako by na kohosi spiklenecky pomrkávala) - opravdu nic vážného -, ale cukání, potvora, nechtělo ustat, dokud alespoň hodinu neseděla bezpečně na svém místě, ať už ve vlaku, v letadle nebo kdekoli jinde.

Je vskutku zvláštní, jak u některých lidí může pouhá obava ze zmeškaného vlaku přerůst v těžkou obsesi. Nejméně půl hodiny před odjezdem z domova na nádraží vystoupila paní Fosterová z výtahu s kloboučkem, v kabátě a v rukavicích, ustrojená a nachystaná jen vyrazit, a začala v neposedném rozčilení poletovat z jednoho pokoje do druhého. Její manžel, jenž si její stav musel dobře uvědomovat, se vynořil z ústraní své pracovny až po drahné době a suše strohým hlasem nadhodil, že by už raději měli vyrazit, nebo ne?

Pošetilostí své ženy se pan Foster mohl cítit popuzen, jistě ho však nic neopravňovalo k tomu, aby bezdůvodným otálením její muka ještě stupňoval. Rozumějte: není jisté, zda ji takto soužil vědomě, přesto kdykoli se někam chystali, načasoval si postup tak přesně (totiž přesně se zpožděním minutky až dvou) a vypravoval se tak volným tempem, že se vše zdálo nasvědčovat tomu, že svou nešťastnou ženu krůtě, tajmo, důmyslně a jen tak pro zábavu trýzní. A jedno musel vědět dobře: že by si nikdy

330$

nedovolila zvýšit na něj hlas a zavolat, aby si pospíšil. Natolik ji už vycvičil. Musel vědět i to, že kdyby ji nechal čekat jen o chvilinku déle, než čas dovoluje, dohnal by ji na pokraj hysterického záchvatu. Jednou nebo dvakrát se za poslední léta jejich manželství zdálo, jako by si zmeškat daný vlak snad přímo přál, aby nebohé ženě způsobil trápení ještě větší.

Za předpokladu (jakkoli nejistého), že manžela obviňujeme právem, bylo jeho jednání o to nepochopitelnější, že s výjimkou tohoto drobného úporného zlozvyku byla paní Fosterová svému manželovi ženou dobrou a milující. Sloužila mu déle než třicet let oddaně a věrně, o tom nebylo pochyb. I ona sama, přes veškerou skromnost, si byla svých zásluh vědoma, a třebaže si dlouhá léta vymlouvala, že by byl její manžel schopen týrat ji úmyslně, v poslední době se několikrát přistihla, jak se jí na mysl vkrádají pochybnosti.

Pan Eugen Foster, jemuž táhlo na sedmdesát, žil se svou ženou v New Yorku v šestipatrovém domě na Východní šedesáté druhé ulici; měli čtyři sloužící. Byl to ponurý dům a mnoho hostů k nim nepřicházelo. Onoho lednového rána však celý ožil a naplnil se horečným vzruchem a hemžením. Jedna služebná roznášela do všech pokojů hromady protiprachových potahů, zatímco druhá je přetahovala přes nábytek. Správce snášel kufry do přízemí a skládal je ve vstupní hale. Kuchtička se každou chvíli objevila ve dveřích kuchyně, aby poklábosila se správcem, a paní Fosterová poletovala z pokoje do pokoje ve staromódním kožichu a s černým kloboučkem upevněným v účesu a předstírala, že vykonává nad vším tím zmatkem přísný dozor. Ve skutečnosti nemyslela na nic jiného než na to, že jestli se její manžel co nejrychleji nevypraví ze své pracovny, určitě jí uletí letadlo.

„Kolik je, Walkere?“ zeptala se správce, když se míjeli.

„Devět hodin deset minut, milostpaní.“

„Taxi už přijelo?“

331$

„Ano, paní, čeká před domem. Právě se chystám naložit zavazadla.“

„Na letiště se jede hodinu,“ počítala. „Letím v jedenáct. Musím tam být aspoň půl hodiny předem kvůli formalitám. Nestihnu to. Já prostě vím, že přijedu pozdě.“

„Myslím, že máte spoustu času, milostpaní,“ pravil správce laskavě. „Upozornil jsem pana Fostera, že musíte odjet ve čtvrt na deset. Máte ještě pět minut čas.“

„Ano, Walkere, já vím. Ale pospěšte si prosím s tím nakládáním, ano?“

Přecházela halou sem a tam, a kdykoli šel správce kolem ní, zeptala se ho, kolik je hodin. Nesmím ho zmeškat, nesmím, opakovala si; tohle letadlo ne. Trvalo měsíce, než svého manžela přesvědčila, aby jí cestu povolil. Jestli odlet zmešká, mohl by si také usmyslet, že by to celé měla zrušit. Nejhorší bylo, že si nedal říct a chtěl ji bezpodmínečně vyprovodit až na letiště.

„Bože můj,“ vyhrkla. „Přijedu pozdě. Já vím, že přijedu pozdě, vím to.“ V koutku levého oka jí zběsile cukalo a slzy měla na krajíčku.

„Kolik je, Walkere?“

„Devět hodin osmnáct minut, milostpaní.“

„Tak teď už to opravdu nestihnu!“ vykřikla. „Bože, ať už vyjde!“

Paní Fosterová přikládala této cestě velký význam. Odlétala sama do Paříže za svým jediným dítětem, dcerou, která se provdala do Francie. Na Francouze moc zvědavá nebyla, ale dceru měla ráda, a kromě toho v ní vzklíčilo toužebné přání spatřit na vlastní oči svá tři vnoučata. Znala je pouze z mnoha fotografií, které dostávala poštou a rozestavovala po celém domě. Byly to krásné ratolístky. Zbožňovala je, a kdykoli přišly nové fotografie, odnesla si je stranou a dlouze, s láskou si prohlížela malé tvářičky a pátrala po společných rodinných rysech, stopách příbuzenství, jež bývají srdci nejdražší. V poslední době také začínala mít pocit, že ze všeho nejraději by chtěla

332$

strávit zbytek svých dnů dětem na blízku, moci je vídat, kupovat jim dárky, chodit s nimi na procházky, vidět, jak rostou. Věděla samozřejmě, že takovými myšlenkami by se zaobírat neměla, že se jimi do jisté míry zpronevěřuje svému dosud žijícímu manželovi. Navíc věděla, že ačkoli manžela již nezaměstnával široký okruh činností jako kdysi, nikdy by se nenechal přesvědčit, aby opustili New York a žili v Paříži. Byl zázrak, že vůbec svolil k tomu, aby odletěla na vlastní pěst a zůstala šest týdnů u dcery a vnoučat. A přitom tolik, tolik toužila, aby mohla žít tam a být v jejich blízkosti!

„Walkere, kolik je?“

„Devět hodin dvaadvacet minut, milostpaní.“

Jako v odpověď se otevřely dveře a pan Foster vešel do haly. Zastavil se, změřil si ji a ona jeho: byl to drobný, ale na svůj věk čiperný stařík s širokou vousatou tváří, který jako by z oka vypadl Andrewovi Carne-giemu, jak ho znala ze starých fotografií.

„Tak co?“ pronesl. „Jestli to chceš stihnout, asi bychom měli brzy vyrazit.“

„Ano, Eugene - ano! Taxi už naložili. Stojí před domem.“

„To je dobře,“ mínil. S nakloněnou hlavou ji bedlivě pozoroval. Měl zvláštní zvyk vztyčit hlavu a rychlými, trhavými pohyby jí otáčet do stran. Částečně kvůli tomu a částečně proto, že při tom svíral dlaně před sebou, jí neodbytně připomínal veverku - čiperného vychytralého starého veveráka z Central Parku.

„Walker ti nese kabát, Eugene. Obleč se.“

„Hned jsem u vás,“ řekl. „Jen si opláchnu ruce.“

Čekala na něho a vedle ní stál vysoký správce s manželovým kabátem a kloboukem.

„Walkere, uletí mi to?“

„Ne, milostpaní,“ uklidňoval ji správce. „Řekl bych, že tam budete včas.“

Pan Foster se znovu objevil a správce mu pomohl do kabátu. Paní Fosterová chvatně vyšla z domu a nasedla

333$

do přistaveného cadillaku. Manžel ji následoval, ale po schodech od domu scházel zvolna a v polovině schodiště se zarazil, rozhlédl se a vtáhl nosem chladný ranní vzduch.

„Nevím, v téhle mlze,“ pravil, když usedl vedle ní. „A na letišti u pobřeží bývá vždycky mizerné počasí. Vůbec bych se nedivil, kdyby ten let zrušili.“

„Neříkej takové věci, Eugene - prosím.“

Ve voze se rozhostilo mlčení až do chvíle, kdy přejížděli most přes řeku na Long Island.

„Se služebnictvem jsem všechno domluvil,“ ozval se pan Foster. „Dneska všichni odcházejí. Dostali za těch šest týdnů poloviční gáži a Walkerovi jsem řekl, že až je budeme zase potřebovat, pošlu mu telegram.“

„Já vím,“ odpověděla. „Řekl mi to.“

„Do klubu se odstěhuju už dnes večer. Bude to příjemná změna, bydlet tam.“

„Ano, drahý. Budu ti psát.“

„Občas se v domě zastavím, abych zkontroloval, jestli je všechno v pořádku, a vyzvedl poštu.“

„A opravdu si nemyslíš, že by bylo lepší, kdyby Walker zůstal a staral se o dům?“ optala se krotce.

„Hlouposti. Co by tam dělal? A kromě toho bych mu musel dávat plný plat.“

„Ovšem,“ řekla. „To je pravda.“

„Nehledě na to, že nikdy nevíš, co začnou lidi tropit, když je necháš samotné bez dohledu v cizím domě,“ prohlásil pan Foster, načež vytáhl doutník, stříbrnými kleštičkami mu odstřihl špičku a zlatým zapalovačem si zapálil.

Paní Fosterová seděla tichounce s rukama pevně sevřenýma na kolenou pod plédem.

„Napíšeš mi?“ zeptala se.

„Ještě nevím,“ pokrčil rameny. „Spíš ne. Víš přece, jak nerad píšu dopisy, pokud nechci říct něco konkrétního.“

„Ano, drahý, já vím. Tak se tím nezatěžuj.“

Cadillac ujížděl dál, po Queen’s Boulevard, a jak se blížili

334$

k rovné mokřinaté krajině, v níž se prostíral letištní komplex Idlewild, mlha houstla a vůz musel zpomalit.

„Proboha!“ vykřikla paní Fosterová. „Teď to určitě nestihneme! Kolik je hodin?“

„Přestaň vyvádět,“ odvětil stařec. „Teď už je to stejně jedno. Určitě to zrušili. V takovémhle počasí se lety nevypravují. Nevím, proč se na to letiště vůbec ženeš.“

Nebyla si tím jistá, ale zdálo se jí, že v jeho hlase zazněl nový tón, a obrátila se k němu. Pod manželovým hustým vousem bylo těžké vysledovat jakoukoli změnu výrazu. K tomu byla spolehlivým vodítkem jen ústa. Jako už tolikrát předtím ji napadlo, jak ráda by viděla ta ústa zřetelněji. Oči nikdy nic neprozrazovaly, pokud se zrovna neblyštěly hněvem.

„A i kdyby to náhodou letělo,“ pokračoval, „souhlasím, že teď už to stoprocentně nestihneš. Proč se s tím nesmíříš?“

Odvrátila hlavu a zírala okénkem do mlhy. Jak se pomalu šinuli kupředu, zdálo se, že mlha ještě houstne, a při pohledu ven rozeznávala už jen okraje silnice a proužek trávníku vedle ní. Uvědomila si, že ji manžel stále pozoruje. Střelila po něm očima a tentokrát si s hrůzou všimla, že jí upřeně hledí na levý oční koutek, ve kterém cítila křečovité záškuby.

„Nemám pravdu?“ dodal.

„V čem?“

„Že i kdyby to letělo, teď už to nestihneš. V téhle slotě nemůžeme zrychlit.“

Pak už na ni nepromluvil. Vůz jel krokem. Řidič namířil žlutou mlhovku na kraj vozovky a jen díky tomu viděl na cestu. Proti nim se z mlhy vynořovalo jedno světlo po druhém, tu bílé, tu žluté, a jeden jasný kužel světla se vytrvale držel v těsném závěsu za nimi.

Najednou taxi zastavilo.

„Vidíš!“ zvolal pan Foster. „Teď tu budeme trčet! Já to věděl.“

335$

„Ne, pane,“ ozval se řidič a otočil se k nim. „Jsme na místě. Tohle je letiště.“

Paní Fosterová beze slova rozrazila dvířka a spěchala k hlavnímu vchodu do haly. Ve vestibulu se tlačil zástup lidí, většinou zoufalých cestujících, kteří se tísnili kolem odbavovacích přepážek. Prodrala se davem a oslovila úředníka u registrace.

„Ano,“ přikývl. „Váš let je dočasně odložen. Ale neodcházejte, prosím. Předpokládáme, že se mlha každou chvíli zvedne.“

Vrátila se k vozu, v němž stále seděl její manžel, a hlásila mu, co se dozvěděla. „Ale nečekej na mě, Eugene,“ dodala. „To by nemělo smysl.“

„Nebudu čekat,“ souhlasil. „Pokud se odsud vyhrabeme. Řidiči, dostanete mě zpátky do města?“

„Myslím, že ano,“ soudil muž.

„Vyložil jste zavazadla?“

„Ano, pane.“

„Na shledanou, Eugene,“ loučila se paní Fosterová a naklonila se do vozu, aby manžela letmo políbila na šedou, drsně porostlou tvář.

„Na shledanou,“ odvětil. „Šťastnou cestu.“

Taxi odjelo a paní Fosterová zůstala sama.

Zbytek dne prožila jako ve špatném snu. Seděla hodinu za hodinou na lavičce co nejblíže odletové přepážce a zhruba každých třicet minut vstávala a ptala se odletového dispečera, jestli je něco nového. Pokaždé se jí dostalo stejné odpovědi: musí čekat, protože mlha se může zvednout každou chvíli. Bylo už po šesté večer, když se z amplionů ozvalo sdělení, že let byl přeložen na jedenáct nula druhého dne.

Po tomto oznámení se paní Fosterové zmocnila naprostá bezradnost. Další půlhodinu zůstala sedět na lavičce a jako v mlhách unaveně rozvažovala, kde má strávit noc. Zoufale se jí nechtělo opustit letiště. A nechtěla vidět manžela. Hrozila se toho, že nakonec dosáhne svého a tak

336$

či onak jí odlet do Francie překazí. Nejraději ze všeho by zůstala tam, kde je, a seděla na lavičce celou noc. To by bylo nejjistější. Ale byla k smrti unavená a brzy si uvědomila, že polehávání na letišti se pro dámu v letech nehodí. Nakonec tedy došla k telefonnímu automatu a zavolala domů.

Sluchátko zvedl sám manžel, který byl právě na odchodu do klubu. Řekla mu, jak se věci mají, a zeptala se, zda je ještě v domě služebnictvo.

„Všichni už odešli,“ odpověděl.

„V tom případě si najdu ubytování někde ve městě, Eugene. Nedělej si se mnou žádné starosti.“

„Taková hloupost,“ odfrkl. „Máš tady k dispozici velký dům. Tak ho využij.“

„Ale je prázdný, Eugene.“

„Tak s tebou zůstanu já.“

„Není tam jídlo. Není tam nic.“

„Tak se najez někde cestou. Neblázni, ženská. Proč musíš se vším dělat takové cavyky?“

„Promiň,“ omlouvala se. „Máš pravdu. Dám si něco lehkého na letišti a přijedu za tebou.“

Venku už mlha poněkud prořídla, ale jízda taxíkem byla stále zdlouhavá a pomalá, a než dorazila do domu na Šedesáté druhé ulici, večer dosti pokročil.

Když manžel zaslechl, jak paní Fosterová vchází dovnitř, vyšel z pokoje. „Tak co?“ stanul přede dveřmi pracovny. „Jak bylo v Paříži?“

„Odlétáme v jedenáct ráno,“ řekla. „S konečnou platností.“

„Chceš říct: když se ztratí mlha.“

„Už se ztrácí. Zvedá se vítr.“

„Vypadáš unaveně,“ poznamenal. „Musíš za sebou mít namáhavý den.“

„Nebylo to moc příjemné. Asi si hned půjdu lehnout.“

„Na ráno jsem objednal taxi,“ oznamoval. „Přijede v devět.“

337$

„To jsi hodný, Eugene, díky. Jen doufám, že tě nenapadlo, že by ses se mnou měl zase obtěžovat celou cestu až na letiště.“

„Ne,“ pronesl zvolna. „To mě nenapadlo. Ale nic myslím nebrání tomu, abys mě cestou vysadila v klubu.“

Pohlédla na něj a vtom se jí zmocnil pocit, že ho vidí stát ve veliké dálce, zcela mimo její dosah. Připadal jí náhle tak maličký a vzdálený, že nerozeznávala, co vlastně dělá, co mu táhne hlavou, dokonce ani co je zač.

„Klub je v centru,“ namítla. „Je to zajížďka.“

„Ale drahá, budeš mít spoustu času. Copak mě nechceš vyložit před klubem?“

„Ale ano - jistě.“

„Dobře. Tak se uvidíme ráno v devět.“

Odebrala se do své ložnice ve druhém patře a vyčerpáním z náročného dne usnula, jako když ji do vody hodí.

Druhého dne si paní Fosterová přivstala a již v osm třicet popocházela halou připravená k odjezdu.

Krátce po deváté se objevil i manžel. „Udělala jsi kávu?“ zajímal se.

„Ne, drahý, říkala jsem si, že se pořádně nasnídáš až v klubu. Taxi už čeká před domem. Můžeme vyrazit.“

Stáli naproti sobě v hale (napadlo ji, že poslední dobou se ani jinde nevídají); ona v kožichu, s kloboučkem a kabelkou, on ve zvláštně střiženém edwardiánském saku s úzkými klopami.

„Kde máš zavazadla?“

„Na letišti.“

„Pravda,“ uvědomil si. „Samozřejmě. Takže - jestli mě předtím chceš zavézt do klubu, měli bychom asi co nejdříve vyrazit, ne?“

„Ano!“ vykřikla. „Ach ano - prosím tě!“

„Jenom si vezmu pár doutníčků. Hned jsem zpátky. Zatím si nastup.“

Obrátila se a prošla halou, a když se objevila před domem, šofér jí otevřel dvířka.

338$

„Kolik je hodin?“ chtěla vědět.

„Zhruba čtvrt na deset.“

Pan Foster vyšel z domu o pět minut později, a když ho pozorovala, jak zvolna schází po schodišti, všimla si, jak má v těch svých úzkých rourách tenké nohy - jako kozel. Stejně jako předešlého dne se v polovině schůdků zastavil, aby zavětřil a rozhlédl se po obloze. Dosud se úplně nevyjasnilo, ale mlžným oparem už slabě prosvítalo slunko.

„Tentokrát budeš mít možná kliku,“ utrousil a usedl vedle ní na zadní sedadlo.

„Prosím vás, pospěšte si,“ pobídla řidiče. „Pléd nechte být. Přikryji si kolena sama. Hlavně už jeďte. Mám zpoždění.“

Řidič si sedl za volant a nastartoval.

„Počkejte chvilku!“ zarazil ho náhle pan Foster. „Ještě nejezděte, ano?“

„Co se děje, Eugene?“ Viděla, jak šátrá v kapsách svrchníku.

„Chtěl jsem, abys Elleně předala takový malý dárek,“ řekl. „Kam se ksakru poděl? Vím určitě, že jsem to měl v ruce, když jsem scházel po schodech.“

„Vůbec jsem si nevšimla, že bys něco nesl. Jak to vypadalo?“

„Taková malá krabička zabalená do bílého papíru. Už včera jsem ti ji zapomněl dát. Nerad bych ji zapomněl i dneska.“

„Malá krabička!“ zajíkla se rozčileně paní Fosterová. „Žádnou malou krabičku jsem nikde neviděla!“ Začala s horečnou zběsilostí prohledávat zadní sedadlo a přihrádky.

Manžel dál šátral po kapsách kabátu. Pak ho rozepjal a ohmatal kapsy saka. „To jsem blázen,“ zamračil se, „musel jsem ji nechat u sebe v ložnici. Za moment jsem zpátky.“

„Prosím tě ne!“ vyhrkla. „Není na to čas! Nech krabičku krabičkou, prosím tě! Můžeš ji poslat poštou. Stejně je

339$

to zase jenom nějaký pitomý hřebínek. Už jich od tebe má mraky.“

„Můžeš mi říct, co máš proti mým hřebínkům?“ obořil se na ni, rozezlený, že si pro jednou nedala pozor na pusu.

„Ale nic, Eugene, vůbec nic. Jenom že…“

„Seď a čekej!“ nakázal. „Dojdu pro to.“

„Tak si pospěš, Eugene! Snažně tě prosím!“

Strnule seděla - a čekala.

„Prosím vás, kolik je hodin?“

Řidič vrhl krátký pohled na náramkové hodinky. „Já mám skoro půl desátý.“

„Dostaneme se na letiště za hodinu?“

„Jen tak tak.“

V tu chvíli paní Fosterová zpozorovala růžek jakéhosi bílého předmětu vklíněného do spáry v sedadle na místě, kde předtím seděl její manžel. Naklonila se a vylovila malou, do papíru zabalenou krabičku, přičemž si nemohla nevšimnout, že je vklíněná tak pevně a hluboko, jako by ji tam někdo úmyslně vmáčkl.

„Tady je!“ vykřikla. „Našla jsem ji! Panebože, teď ji tam bude donekonečna hledat! Prosím vás, řidiči, rychle doběhněte pro něj nahoru.“

Šofér byl Ir s malými vzpurnými ústy a trable milostpanstva ho vůbec nezajímaly, ale vystoupil z auta a vyšel po schodech k domovním dveřím. Pak se otočil a vrátil se k vozu. „Zamčíno,“ hlásil. „Máte klíč?“

„Ano - hned.“ Zoufale šátrala v kabelce. Tvářičku měla staženou napětím a úzkostí a ústa sešpulená jako hubičku konvice.

„Nate! Ne - půjdu sama. Budu rychlejší. Vím, kde je.“

Vyskočila z auta a s klíčem v ruce vyběhla po schodech ke vchodu. Vsunula klíč do zámku a chystala se jím otočit - a najednou se zarazila. Zvedla hlavu a celé její tělo jako by právě v okamžiku, kdy chtěla otočit klíčem a vpadnout dovnitř, zkamenělo. Paní Fosterová čekala - pět, šest, sedm, osm, devět, deset vteřin. Vyčkávala.

340$

Vztyčená hlava a napjaté držení těla nasvědčovaly tomu, že naslouchá, zda se opět ozve nějaký zvuk, který před chvilkou zazněl odněkud z nitra domu.

Ano - nebylo pochyb, že naslouchá. Celý její postoj byl zosobněním naslouchání. Dokonce začala otáčet hlavu: blíž a blíž uchem ke dveřím. Teď přitiskla ucho přímo na dveře a po několik vteřin zůstala v této pozici - se zdviženou hlavou, uchem přilepeným na dveřích a rukou položenou na klíči, jako by zůstala na pomezí mezi vstupem a setrváním a snažila se, jak se alespoň zdálo, zachytit a rozpoznat původ zvuků, které se nezřetelně ozývaly odkudsi z útrob budovy.

Pak náhle jako by jí vlil do žil novou krev. Vytrhla klíč ze zámku, seběhla po schůdcích a utíkala zpět k vozu.

„Je pozdě!“ volala na řidiče. „Nemůžu na něj čekat, nedá se nic dělat. Zmeškala bych letadlo. Pospěšte si, řidiči, rychle! Na letiště!“

Kdyby se jí byl řidič pozorně zahleděl do tváře, byl by si mohl všimnout, jak nepřirozeně zbělala a jak nápadně se jí proměnil výraz. Rys bezbranné ústupnosti byl pryč. Ve tváři měla vepsánu nečekanou tvrdost. Dříve měkká malá ústa se semkla v tenkou čárku, v očích jí jiskřilo a hlas náhle zvučel nebývalou sebejistotou.

„Pospěšte si přece, jedeme!“

„Manžel vás nevyprovodí?“ zeptal se řidič užasle.

„To rozhodně ne! Jenom jsem ho chtěla vysadit před klubem. On se nezblázní. Pochopí to. Zavolá si jiné taxi. A hoďte sebou, člověče. Na vybavování není kdy. Za chvíli letím do Paříže!“

Řidič, stále popoháněný ze zadního sedadla, ujížděl celou cestu jako o závod a paní Fosterová stihla odlet právě včas. Za chvíli byla vysoko nad Atlantikem, opírala se spokojeně v sedadle, naslouchala hukotu motorů a konečně směřovala k Paříži. Stále byla prodchnutá novým sebevědomím. Cítila v sobě neobyčejnou sílu a také jakési zvláštní povznesení. Poslední události jí trochu

341$

vzaly dech, ale to bylo spíše z čirého úžasu nad tím, co dokázala, než čímkoli jiným, a zatímco vzdálenost, která dělila letadlo od New Yorku a Východní šedesáté druhé ulice, vzrůstala, usazoval se v ní podivuhodný pocit klidu. Než přistáli v Paříži, byla k nepoznání pevná a silná.

Spatřila svá vnoučata, a ta byla ve skutečnosti ještě krásnější než na fotografiích. Jsou to krásné dětičky, říkala si, úplní andílkové. A každý den je brala na procházky, pekla jim koláče, nakupovala dárky, vyprávěla jim kouzelné pohádky.

Jednou týdně, vždy v úterý, posílala manželovi dopis, milý a upovídaný, plný novinek a klípků, a na závěr ho vždy nabádala: „A ne aby ses odbýval v jídle, drahý, i když jak tě znám, obávám se, že beze mě to s tím tvým stravováním bude všelijaké.“

Šest týdnů uplynulo jako voda a všichni zesmutněli, že se musí vrátit do Ameriky k manželovi. Všichni - kromě ní. Nevypadala kupodivu zdaleka tak sklíčeně, jak by se dalo čekat, a když je líbala na rozloučenou, něco v jejím chování i slovech jako by naznačovalo možnost brzkého návratu.

Nicméně jak se sluší na oddanou manželku, neprodloužila pobyt ani o den déle, než bylo domluveno. Přesně šest týdnů po příletu do Francie odeslala manželovi telegram a nastoupila na zpáteční let do New Yorku.

Sotva stanula na idlewildském letišti, udiveně zaznamenala, že jí nikdo nepřijel naproti. Možná pocítila i jisté rozveselení. Přesto byla naprosto klidná a nosiči, který jí pomohl se zavazadly do vozu taxislužby, dala přiměřené spropitné.

V New Yorku bylo chladněji než v Paříži a ve stokách ulic se povalovaly hroudy špinavého sněhu. Taxík zastavil před domem na Šedesáté druhé ulici a paní Fosterová přiměla řidiče, aby jí vynesl oba velké kufry po schodech ke vchodu. Zaplatila mu a stiskla tlačítko zvonku. Čekala, ale nic se nedělo.

342$

Pro jistotu zazvonila ještě jednou a uslyšela pronikavé cinknutí zvonku vzadu v přípravně mezi kuchyní a jídelnou.

Vytáhla tedy vlastní klíč a odemkla si.

První, co spatřila, byla kupa dopisů, které propadly dovnitř schránkou ve dveřích a vršily se na podlaze. V hale byla tma a chladno. Skříňové pendlovky pokrýval přehoz proti prachu. Navzdory zimě byl vzduch téměř nedýchatelný, prostoupený podivným nasládlým zápachem, který se v domě objevil poprvé.

Rázně prošla halou a zmizela vlevo vzadu za rohem. Kráčela jako někdo, kdo míří na zcela určité místo; působila dojmem člověka, který si jde ověřit nějakou zprávu nebo si potvrdit podezření. Když se po několika vteřinách vrátila, tváří jí prosvítalo uspokojení.

Zastavila se vprostřed haly, jako by váhala, co má dělat dál. Pak se náhle otočila a prošla halou do manželovy pracovny. Na psacím stole našla ležet adresář a po chvíli hbitého listování zdvihla sluchátko a vytočila číslo.

„Dobrý den,“ řekla. „Poslyšte - volám z Východní šedesáté druhé ulice, číslo devět… Ano, přesně tak. Můžete sem někoho poslat, co nejdříve, jestli mohu prosit? Ano, zdá se, že se zasekl mezi druhým a třetím podlažím. Aspoň podle ručičky počitadla… Hned teď? To budete moc hodný. Víte, jsem už špatná na nohy a dlouhé chození do schodů mě zmáhá. Děkuji vám. Nashledanou.“

Položila sluchátko, usedla za manželův stůl a trpělivě čekala na opraváře, který měl každou chvíli přijít, aby zprovoznil výtah.

WILLIAM A MARIE

William Pearl po sobě nezanechal mnoho peněz, když zemřel, a jeho poslední vůle byla prostá. S výjimkou několika maličkostí pro příbuzné odkázal veškerý majetek své manželce.

343$

Právní poradce seznámil paní Pearlovou ve své kanceláři s podrobnostmi závěti, a když byla záležitost vyřízena, vdova vstala k odchodu. V té chvíli vytáhl poradce ze složky na stole zalepenou obálku a podával ji klientce.

„Byl jsem pověřen, abych vám toto předal,” řekl. „Váš manžel nám to poslal krátce před svým skonem.“ Právník byl bledý a upjatý a z ohledů k vdově měl při mluvení hlavu skloněnou na stranu a sklopené oči. „Zdá se, že jde o řádky určené jen vám, paní Pearlová. Bezpochyby si je budete chtít vzít domů a přečíst v soukromí.“

Paní Pearlová převzala obálku a vyšla na ulici. Na chodníku se zastavila a ohmatala papírový obdélník. Poslední sbohem od Williama? Zřejmě ano. Strohý dopis. Strohý a škrobený, na to může vzít jed. Jinak to ten chlap neuměl.

V životě se jedinkrát neodvázal.

Drahá Marie, věřím, že nedovolíš, aby tě můj odchod z tohoto světa příliš rozrušil, a že se budeš nadále držet zásad, kterými ses tak věrně řídila během našeho společného života. Buď pracovitá a dbej o důstojnost. Buď šetrná a střídmá. Vyvaruj se všeho…

a tak dále a tak podobně.

Typický Williamův dopis.

Nebo že by pro jednou, v poslední chvilce, ztratil hlavu a napsal něco milého? Snad to je krásný lístek plný něhy, milostné psaní na rozloučenou, vřelý a nádherný vzkaz díků za to, že mu obětovala třicet let života, vyžehlila statisíce košil, zalátala statisíce ponožek, navařila statisíce večeří, dopis, který by si pročítala znovu a znovu, aspoň jednou denně, a který by ukládala jako svátost do kazety na brože na toaletním stolku.

Jeden nikdy neví, jak se člověk zachová, když má smrt na jazyku, pomyslela si paní Pearlová, strčila obálku do podpaždí a pospíchala domů.

Odemkla hlavní vchod, prošla rovnou do obývacího pokoje a v kabátě a s kloboukem se usadila na pohovku. Rozlepila obálku a vytáhla její obsah. V ruce držela

344$

patnáct, možná dvacet archů bílého linkovaného papíru přeložených a v levém horním rohu sepnutých svorkou. Jeden list jako druhý pokrývalo drobné, úhledné ležaté písmo, které tak dobře znala, ale když viděla, jak hustě a systematicky je ten svazeček papírů popsaný a že první strana ani nezačíná, jak se sluší, hezkým oslovením, zmocnilo se jí podezření.

Odvrátila oči od dopisu. Zapálila si cigaretu. Jednou potáhla a položila cigaretu do popelníku.

Jestli se týká toho, pomyslela si, čeho se začínám obávat, že se týká, ani to nechci číst.

Může člověk hodit nebožtíkovi dopis na hlavu?

Ano.

Vlastně…

Zalétla pohledem k prázdnému křeslu po Williamovi na protější straně krbu. Byla to velká hnědá kožená klubovka s prohlubní v sedadle, vytlačenou během dlouhých let nebožtíkovou zadnicí. O něco výš, na kůži lenochu, v místě, kde si opíral hlavu, se černala oválná šmouha.

V tom křesle si čítával, zatímco ona sedávala v lenošce naproti, přišívala knoflíky, látala ponožky nebo mu záplatovala loket u saka, a chvílemi vzhlédl od knížky pár bdělých očí a ulpěl na ní pozorným, ale zvláštně neosobním, jakoby kalkulujícím pohledem. Z těch očí byla vždycky nesvá. Byly mrazivě modré, chladné, malé, posazené blízko u sebe a oddělené dvěma kolmými rýhami věčného odsudku. Celý život ji pozorovaly. Teď už byla týden v domě sama, ale stále ji občas přepadával znepokojující pocit, že tam pořád jsou a že kamkoli se vrtne, všude ji slídivě sledují, ze dveří, z prázdných křesel, z potemnělých oken.

Pomalu se natáhla pro kabelku, vyndala brýle a nasadila si je na nos. Pak pozvedla stránky tak, aby na ně dopadalo odpolední světlo z okna, u nějž seděla, a začala číst:

Tyto řádky jsou, drahá Marie, určeny výhradně tobě a dostaneš je, až tu nebudu.

345$

Nelekej se, že vidíš takovou spoustu popsaného papíru. Chci se ti jen pokusit co nejpřesněji vysvětlit, co se mnou bude Landy provádět, na základě jakých předpokladů a s jakými nadějemi a proč jsem se mu vůbec svěřil do rukou. Jsi moje žena a máš právo znát podrobnosti. Dokonce nejen právo, ale přímo povinnost. V posledních několika dnech jsem se všelijak snažil na Landyho zavést řeč, ale ty jsi mě tvrdošíjně odmítala vyslechnout. Tvůj postoj, jak jsem ti už jednou říkal, je velmi pošetilý a (řekl bych) ne zcela nesobecký. Pramení převážně z neznalosti a jsem skálopevně přesvědčen, že kdybys byla seznámena se všemi fakty, změnila bys ihned názor. Proto také doufám, že až odejdu a ty budeš méně rozrušené mysli, dopřeješ více pozornosti mým slovům v psané podobě. Ručím ti za to, že až mé vyprávění dočteš, tvá dosavadní averze se rozplyne a nahradí ji čiré nadšení. Dokonce se odvažuji doufat, že budeš i trochu hrdá na rozhodnutí, které jsem učinil.

Až budeš pročítat tento dopis, musíš mi laskavě prominout můj suchý styl, ale neznám lepší způsob, jakým se jasně a srozumitelně dostat k jádru věci. Abys rozuměla, jak se můj čas nachyluje - a je to jen přirozené -, stávám se přecitlivělým a každá maličkost mě dokáže rozněžnit. Den ode dne, zvlášť večer, jsem tklivější a tesklivější, a nebudu-li své emoce držet na uzdě, brzy jimi budou tyto stránky přímo překypovat.

Rád bych kupříkladu sepsal pár řádek i o tobě a o tom, jakou jsi mi po všechna ta léta byla dobrou manželkou, a jsem rozhodnut učinit tak co nejdříve, pakliže k tomu budu mít dostatek sil a času.

Velice také toužím vyprávět o svém milovaném Oxfordu, kde jsem posledních sedmnáct let přednášel a žil, vylíčit velebnost toho místa, vypovědět, pokud to svedu, co pro mě znamenalo, že jsem směl působit v jeho zdech.

V tomto ztemnělém pokoji na mě s tíhou doléhají obrazy míst, která jsem tak miloval. Uchovaly si svůj jas i krásu

346$

a dnes, nevím proč, je před sebou vidím živěji než kdy jindy. Pěšinku podél jezera v zahradách Worcesterské koleje, po níž kráčíval Lovelace. Pembrokeskou bránu. Západní vyhlídku z Magdaleniny věže na město. Velkou síň v koleji Christchurch. Malé alpínum u sv. Jana, kde jsem napočítal více než deset odrůd zvonků, včetně vzácné a sličné Campanuly Waldsteiniany. A vidíš, už je to tady! Ještě jsem ani nezačal - a už sedám na lep. Dovol tedy, abych se rovnou pustil do vyprávění. Pokus se, drahá Marie, číst rozvážně a nepoddávat se smutku nebo nelibosti, jež by oslabovaly tvou schopnost úsudku. Slib mi, že budeš číst s klidnou myslí, a že než začneš, naladíš se věcně a trpělivě.

Podrobnosti o nemoci, která mě postihla tak náhle v půli života, jsou ti dobře známy. Nemusím je zbytečně rozebírat, i když jedno dodám: přiznání, jaká ode mne byla hloupost, že jsem nešel za doktorem dříve. Rakovina zůstává jednou z mála nemocí, na niž moderní medicína nezná lék. Lze ji léčit operativně, pokud není v příliš pokročilém stadiu; v mém případě však - jako by nestačilo, že jsem ji zanedbal - cynicky zachvátila pankreas, čímž zanikly obě možnosti: jak operace, tak přežití.

A tak jsem ležel v nemocnici s vyhlídkou na zbývající měsíc až půl roku života, každou hodinou sklíčenější a melancholičtější - když tu mi zčistajasna vpadl do pokoje Landy.

To bylo asi před šesti týdny, v úterý brzy po ránu, dlouho před obvyklou hodinou tvé návštěvy; a v momentě, kdy vstoupil, jsem věděl, že se s ním přihnal čerstvý vítr šílenství. Nevkradl se do pokoje po špičkách, bojácně, bezradně a na rozpacích, o čem mluvit, jak tomu bylo u všech ostatních návštěv. Vrazil ke mně energicky, s úsměvem, prerázoval k mé posteli a zůstal nade mnou chvíli stát, měřil si mě, oči se mu divoce leskly, a pak zaburácel: „Williame, chlapče zlatá, to je ideální. Ty jsi přesně ten člověk, kterého potřebuju!“

347$

Na tomto místě bych měl asi vysvětlit, že ačkoliv u nás John Landy nikdy nebyl a tys ho viděla jen párkrát (jestli vůbec), pokud jde o mne, stýkám se s ním přátelsky již aspoň devět let. Samozřejmě že v první řadě se zabývám výukou filosofie, ale jak víš, poslední dobou jsem čile koketoval i s psychologií. Oblasti našich zájmů, Landyho a mých, se tak do určité míry překryly. Landy je mimořádně kvalitní neurochirurg, jeden z nejlepších u nás, a nedávno mi ochotně dal k prostudování výsledky některých svých prací, především různorodé účinky lobotomie na jednotlivé psychopatické typy. Jak vidno, když se ke mně přihnal v úterý ráno jako velká voda, byli jsme už dávno staří známí.

„Tak podívej,“ spustil, poté co si přitáhl židli k posteli. „Během několika týdnů budeš mrtvý. Je to tak?“

To byl celý Landy - od něj se mi ta otázka ani nezdála zvlášť krutá. Svým způsobem bylo osvěžující přivítat někoho, kdo se nebojí dotknout zapovězeného tématu.

„Zemřeš na téhle posteli v tomto pokoji a pak tě odvezou a zpopelní.“

„Pohřbí,“ upřesnil jsem.

„Tím hůř. A potom? Věříš, že přijdeš do nebe?“

„Pochybuju,“ pokrčil jsem rameny, „i když útěchou by takové pomyšlení jistě bylo.“

„Nebo možná do pekla?“

„Vážně nevím, čím bych si ho vysloužil.“

„Jeden nikdy neví, milý Williamku.“

„Tak už vyklop, o co ti jde,“ zabručel jsem.

„Podívej,“ mlaskl a pátravě se na mě zahleděl, „co se mne týče, nemyslím si, že až zhasneš, budeš před sebou mít velké vyhlídky - ledaže…“ v té chvíli se odmlčel, usmál se a důvěrně se ke mně naklonil, „…ledaže vezmeš, hochu, rozum do hrsti a svěříš se do rukou mně. Nechtěl by sis poslechnout jistý návrh?“

Přeměřoval si mě upřeným, zkoumavým, podivně lačným pohledem, který ve mně vyvolával živý dojem, že

348$

jsem flák prvotřídního hovězího, jejž zakoupil a na nějž nyní čeká, až mu ho v krámě zabalí.

„Myslím to naprosto vážně, Williame. Nechceš si poslechnout můj návrh?“

„Vůbec nevím, o čem mluvíš.“

„Tak mě poslouchej a uvidíš. Co ty na to?“

„Pro mě za mě povídej, když myslíš. Obávám se, že tak jako tak nemám co ztratit.“

„Právě naopak, leccos můžeš získat - a hlavně po své smrti.“

Jistě čekal, že až to řekne, překvapeně vyskočím, ale už jsem na to byl nějak připravený. Ležel jsem docela klidně a pozoroval jsem Landyho tvář, po níž se rozléval ten jeho typický bílý, vyceněný úsměv, který odhaloval zlatá očka můstku, obtočená kolem horních Špičáků.

„Na tom nápadu, Williame, pracuju v tichosti už řadu let. Pár lidí tady z nemocnice mi pomáhalo, hlavně Morrison, a nedávno jsme poměrně úspěšně dokončili sérii pokusů na laboratorních zvířatech. Výzkum je teď ve stadiu, kdy jsem připravený zkusit to s člověkem. Je to skvělá myšlenka. Možná ti bude nejdřív připadat, že to je trochu fantasmagorie, ale z chirurgického hlediska, zdá se, nic nebrání tomu, abychom ji vyzkoušeli v praxi.“

Předklonil se a opřel se rukama o kraj postele. Landy má poctivý obličej, pohledný, i když kostnatý, a nekouká mu z něj takový ten mastičkářský výraz. Víš asi, co tím myslím - doktoři jej mívají. Jako by jim očima problikával mrkající neonový nápis: Jedině já tě spasím. Oči Johna Landyho byly však jasné a v rozšířených zornicích mu tancovaly plamínky vzrušení.

„Před mnoha lety,“ začal vyprávět, „jsem viděl krátký lékařský dokument přivezený z Ruska. Ten snímek byl dost nechutný, ale poučný. Zachycoval psí hlavu oddělenou od těla, ale v neporušeném stavu a s normálním krevním oběhem vedeným žílami a tepnami pomocí umělého srdce. Ale proč o tom mluvím: ta psí hlava si beze všeho ležela

349$

na takovém tácku a byla živá! Mozek fungoval. Dokázali to několika pokusy. Pokud například potřeli psovi pysky tukem, vystřelil mu z huby jazyk a slízal to. A když někdo procházel místností, hlava ho sledovala očima.

Logický závěr zněl: mozek může fungovat i bez spojení s tělem - pochopitelně pod podmínkou, že zajistíme potřebný přítok okysličené krve.

A když jsem ten film sledoval, najednou mě napadlo: bylo by možné vyjmout mozek z lidské lebky - a udržovat ho při životě? Fungoval by jako samostatná jednotka neomezeně dlouho po smrti dotyčného? Dotyčného tebe, kupříkladu, a dotyčný tvůj mozek?“

„Tos uhád,“ zavrčel jsem.

„Nepřerušuj mě, Williame. Nech mě domluvit. Pokud lze z dosavadních pokusů soudit, mozek je mimořádně soběstačný orgán. Sám pro sebe vytváří mozkomíšní mok. Zázračné pochody myšlení a paměti probíhající uvnitř něj nenarušuje ani chybějící končetina, ani oddělení od trupu, a dokonce ani vynětí z lebky - za předpokladu, jak říkám, že ho budeme nepřetržitě a za správného tlaku zásobovat vhodným typem okysličené krve.“

„Milý Williame, jen na okamžik pomysli na svůj mozek. Je v dokonalém stavu. Je nabitý celoživotními vědomostmi. Trvalo roky a roky dřiny, než jsi ho vypiplal do současné podoby. Právě přináší první plody originálních a převratných myšlenek. A přesto chtě nechtě bude muset brzy zaniknout společně s ostatkem těla jen proto, že tvoje blbá břišní slinivka je prožraná rakovinou.“

„Děkuju pěkně, nechci,“ přerušil jsem ho. „Zbytku mě můžeš ušetřit. Ta představa je odpudivá, a i kdyby se ti to podařilo, o čemž pochybuju, bylo by to úplně k ničemu. Jaký smysl by mělo udržovat můj mozek při životě, kdybych neviděl, neslyšel, nemluvil, necítil? Co se mě týče, nedovedu si vymyslet nic horšího.“

„Ale já věřím, že bys s námi mohl i komunikovat,“ poposedl Landy netrpělivě. „Dokonce je možné, že by se nám

350$

podařilo zachovat i určitou míru zrakového vnímání. Ale jedno po druhém. K tomu se dostanu později. Faktem zůstává, že ať už se stane cokoli, poměrně brzy zemřeš. A všechno, co s tebou zamýšlím dělat, se bude dít až po tvé smrti. Williame, no tak. Copak může pravý filosof odmítnout obětovat své mrtvé tělo na oltář vědy?“

„V tom je jeden háček,“ odtušil jsem. „Až se mnou skončíš, nebude, zdá se, vůbec jisté, zda jsem naživu, nebo zda jsem po smrti.“

„To máš asi pravdu,“ pousmál se. „Ale myslím, že bys mi nemusel dávat košem dřív, než se o tom dozvíš trochu víc.“

„Už jsem říkal, že o tom nic vědět nechci.“

„Na, dej si cigaretu,“ vybídl mě a podával mi otevřené pouzdro.

„Víš přece, že nekouřím.“

Sám si jednu vzal a zapálil si titěrným stříbrným zapalovačem, velkým sotva jako pěťák. „To jsem dostal od lidí z firmy, která mi dělá nástroje,“ poznamenal. „Pěkná hračička, vid’?“

Převrátil jsem jej v prstech a podal mu ho zpátky.

„Smím pokračovat?“ zeptal se.

„Radši ne.“

„Jen v klidu lež a poslouchej. Uvidíš, že tě to zaujme.“

Vedle postele byl talířek s hroznem modrých bobulí. Položil jsem si talířek na prsa a začal je pojídat.

„Až zemřeš,“ spustil Landy, „musím být u tebe, abych mohl okamžitě zakročit a pokusit se tvůj mozek zachránit.“

„Chápu to správně, že bys ho nechal v lebce?“

„Pro začátek ano. Budu muset.“

„A kam ho dáš pak?“

„Do takové speciální nádržky, když to chceš vědět.“

„To myslíš vážně?“

„Jistěže.“

„Dobrá. Pokračuj.“

„Asi víš, že jakmile se zastaví srdce a přestane zásobovat

351$

mozek čerstvou, okysličenou krví, mozková tkáň velmi rychle odumírá. Zhruba čtyři až šest minut - a je po ní. K poškození může dojít dokonce i jen po třech minutách. Budu tedy muset pracovat pěkně zčerstva. Ale s pomocí našeho zařízení by měl mít celý zákrok hladký průběh.“

„Jakého zařízení?“

„Umělého srdce. Máme k dispozici šikovný nový model navržený podle původních nárysů Alexise Carrela a Lindbergha. Okysličuje krev, udržuje její správnou teplotu, rozvádí ji při správném tlaku a stará se o spoustu dalších nutných drobností. Ten aparátek není vcelku nijak komplikovaný.“

„Popiš mi, co se mnou budeš provádět ve chvíli, kdy zemřu,“ vyzval jsem ho. „Co bys udělal jako první?“

„Tušíš, jak vypadá uspořádání žil a cév v mozku?“

„Ne.“

„Tak poslouchej. Není to těžké. Krev přitéká do mozku dvěma hlavními cestami: krčními tepnami a páteřními tepnami. Od každé jsou dvě, celkově čtyři tepny. Je ti to jasné?“

„Ano.“

„Odvod krve je ještě jednodušší. Odtéká jenom dvěma velkými krčními žilami. Nahoru - krkem pochopitelně - vedou čtyři tepny, dolů dvě žíly. Kolem mozku se samosebou větví do sítě různých dalších cév, ale s těmi si nemusíme dělat hlavu. Na ty sahat nebudeme.“

„Dobře,“ přerušil jsem ho. „Představ si, že jsem právě zemřel. Co bys udělal?“

„Okamžitě bych otevřel krk a lokalizoval čtyři arterie, o nichž byla řeč, krkavice a páteřní tepny. Pak bych zajistil perfuzi, což znamená, že bych do každé vpíchl velkou dutou jehlu. Od všech čtyř jehel by vedly trubičky k umělému srdci. Pak bych co nejrychleji odřízl levou i pravou krční žílu a i ty bych připojil k umělému srdci, aby byl oběh uzavřen. Pak už by se jen zapnulo čerpadlo, které bychom dopředu naplnili krví správné skupiny, a je to. Mozkem by se ti znovu rozproudila krev.“

352$

„A dopadl bych jako ten ruský pes.“

„Ani bych neřekl. Zaprvé: určité ve chvíli smrti ztratíš vědomí, a pokud můžu soudit, hned tak ho zase nenabudeš - možná nikdy. A zadruhé: ať už se probereš nebo ne, budeš v docela zajímavé situaci, nemyslíš? Máš studené, odumřelé tělo - a živý mozek.“

Landy se odmlčel, aby se pokochal tou vábnou vyhlídkou. Celý projekt uváděl toho chlapa v tak blouznivé nadšení, že ho evidentně ani ve snu nenapadlo, jak by někdo jeho zaujetí mohl nesdílet.

„Pak už máme času habaděj,“ radoval se. „A věř mi, že ho budeme potřebovat. Ze všeho nejdřív tě na kolečkové posteli a s umělým srdcem, které musí stále pracovat, odvezeme na operační sál. Pak bude třeba…“

„Dobře, dobře,“ zarazil jsem ho. „To stačí. Nemusíš zacházet do podrobností.“

„Ale musím,“ přesvědčoval mě Landy. „Je důležité, abys přesně věděl, co se s tebou děje, krok za krokem. Pochop, že až se probereš, tvoje situace bude mnohem snesitelnější, když si budeš moct podrobně vybavit, kde to vlastně jsi a jak ses tam dostal. Už jen pro klid vlastní duše bys to vědět měl. Mám pravdu?“

Ležel jsem na posteli a bezhlesně jsem ho pozoroval.

„Takže pak budeme muset vyřešit, jak ti vyoperovat mozek z mrtvého těla nedotčený a bez poškození. Tělo je nám k ničemu. Vlastně už se v té chvíli začíná rozkládat. Lebku a obličej taky nemůžeme potřebovat. Je to zbytečná mrť, která by nám jenom překážela. Chci jenom mozek, čistý, krásný mozek, živý a dokonalý. Takže až tě budu mít na operačním stole, vezmu chirurgickou pilu, oscilační pilku, a tou ti odříznu celou lebeční klenbu. V té době budeš pořád v bezvědomí, takže s anestetikem si nemusíme dělat starosti.“

„To si piš, že musíme,“ ozval jsem se.

„Nebudeš o sobě vědět, Williame, máš mé slovo. Nezapomeň, žes před pár minutami natáhnul bačkory.“

353$

„Nikdo mi nebude řezat hořejšek hlavy bez uspávadla,“ prohlásil jsem kategoricky.

Landy pokrčil rameny. „Na tom vcelku nesejde,“ řekl. „Když chceš prokain, máš ho mít. Jestli ti to udělá radost, můžu ti infiltrovat prokainem celou hlavu: od temene až ke krku.“

„Díky moc,“ přikývl jsem.

„Řeknu ti,“ zamyslel se, „že někdy se dějí zvláštní věci. Asi před týdnem mi přivezli chlapa v bezvědomí. Otevřel jsem mu hlavu bez anestezie, abych odstranil drobnou krevní sraženinu. Ještě jsem operoval v lebeční dutině, když se probudil a začal mluvit.

,Kde to jsem?’ zajímal se.

,V nemocnici.’

,Aha,‘ divil se. ,Kdo by si to pomyslel?’

.Poslyšte,’ zeptal jsem se ho, ,není vám nepříjemné, co s vámi dělám?’

,Ne,‘ odpověděl.,Vůbec ne. A co vlastně děláte?’

.Odstranil jsem vám z mozku krevní sraženinu.’

.Neblbněte, fakt?’

.Hlavně ležte klidně. Nehýbejte se. Už to mám skoro hotové.’

,Tak to byla ta potvora, co mě z ní furt bolela kebule,’ prohodil chlapík.“

Landy se odmlčel a po tváři mu při té vzpomínce přeběhl úsměv. „Takhle doslova to řekl,“ dodal, „i když druhý den si tu příhodu vůbec nevybavoval. Mozek si, člověče, někdy dělá, co chce.“

„Dám si ten prokain,“ potvrdil jsem.

„Jak si přeješ, Williame. Takže jak říkám, vzal bych oscilační pilku a opatrně odřezal kalvu - celou lebeční klenbu. Tím bychom odkryli horní polovinu mozku, respektive blány, které jej obalují. Jak možná víš, mozek jako takový chrání tři různé obaly: vnější se nazývá tvrdá plena neboli důra mater nebo také podlebice, prostřední je mozková plena neboli arachnoidea neboli pavučnice a vnitřní obal

354$

se jmenuje měkká plena neboli pia mater neboli omozečnice. Většina laiků si zřejmě myslí, že mozek je holá koule, která jen tak plave v nějaké tekutině v hlavě. Ani nápad. Ve skutečnosti si hoví pevně zabalený ve třech plenách a úzký prostor mezi oběma vnitřními obaly, kterému říkáme mozkomíšní dutina, vyplňuje mozkomíšní mok. Jak už jsem se zmiňoval, tu tekutinu vytváří sám mozek a je osmoticky odváděna do žilního systému.

Osobně bych ani na jeden obal nesahal, všechny tři, podlebici, pavučnici i omozečnici - jsou to krásné názvy, viď? -, bych nechal tak, jak jsou. K tomu je hned několik důvodů, v neposlední řadě ten, že podlebici vede síť cév odvádějících krev z mozku do krčních žil.“

„Teď dávej pozor,“ pokračoval. „Horní půlka lebky je pryč a vršek mozku, zvnějšku ovinutý všemi obaly, máme před sebou jako na talíři. Následuje krok do neznáma: celý balíček musíme vyprostit a neporušený ho vyndat z lebeční dutiny, přičemž v jeho spodní části musí zůstat výběžky čtyř přívodních tepen a dvou žil, které bychom napojili na umělé srdce. To bude nesmírně zdlouhavý a komplikovaný úkol, který spočívá v citlivém odsekávání mnoha kostí, přetínání bezpočtu nervů, řezání a sešívání moře cév a céviček. Tady mám jedinou šanci: vzít kleštičky a pomalu odštípávat zbytek lebky, oloupávat ji jako pomeranč zprostředka dolů, dokud neodkryju mozkový obal i ze stran a zespodu. V téhle fázi jsou problémy čistě technického rázu, takže nebudu zacházet do detailů, ale jsem si poměrně jistý, že to lze udělat. Je to jen otázka chirurgického umu a trpělivosti. A nezapomeň, že času mám spoustu, tolik, kolik chci, protože po celou dobu pracuje vedle operačního stolu umělé srdce a udržuje mozek naživu.

Řekněme tedy, že se mi podařilo odloupat lebku a odstranit všechny kosti a tkáně, které obepínají mozek po stranách. Tím pádem už je k tělu připojený jenom u kořene, především páteří, oběma velkými žilami a čtyřmi tepnami, které ho zásobují krví. Co dál?

355$

Pak bych přepiloval páteř nad prvním krčním obratlem, přičemž bych dával velký pozor, aby nedošlo k poranění obou krčních vén, které touto oblastí procházejí. Musíme si ale uvědomit, že v tom místě je ve vnějším obalu, v podlebici, otvor, kterým prochází páteř. Ten průchod budu muset uzavřít, a to tak, že okraje podlebice sešiju k sobě. To nebude problém.

V té chvíli mám před sebou poslední krok. Na vedlejším stolku bude už připravená speciálně tvarovaná nádržka naplněná takzvaným Ringerovým roztokem. To je upravená kapalina, která se užívá v neurochirurgii ke zvlhčování. Potom přeruším žíly a přívodní arterie a mozek nadobro odříznu. Pak ho prostě vezmu do dlaní a přenesu do nádržky. To bude teprve podruhé za celý průběh operace, kdy odpojíme krevní oběh. Jakmile vložíme mozek do nádržky, bude otázkou ani ne minuty připojit výběžky žil a tepen zpátky k umělému srdci.“

„A je to,“ řekl Landy vítězně. „Máš mozek v nádržce, stále živý, a pokud se budeme starat o krevní oběh a chod přístroje, nevidím žádný důvod, proč by ještě dlouho neměl zůstat naživu, možná řadu, řadu let.“

„Ale bude fungovat?“

„Milý Williame, to už se mě ptáš moc. Nedokážu ti ani říct, jestli znovu přijdeš k vědomí.“

„A co když ano?“

„Vidíš! To by bylo něco!“

„Fakt?“ řekl jsem (musím přiznat) s notnými pochybami.

„Ale ovšem! Ležel by sis v nádržce plně schopný rozvíjet myšlenkové procesy - a paměťové taky…“

„A nemohl bych mluvit a nic bych neviděl, ani neslyšel, ani necítil,“ dokončil jsem za něj.

„Jé!“ vypadlo z něj. „Já věděl, že jsem na něco zapomněl! Ještě jsem ti neřekl o oku. Tak podívej. Pokusím se ti zachovat v neporušeném stavu jedno oko a příslušný zrakový nerv. Zrakový nerv je drobné vlákno o tloušťce zhruba lékařského teploměru a délce přibližně pěti centimetrů,

356$

které vede od mozku k oku. Nejlepší na něm však je, že to není vlastně žádný nerv, nýbrž výběžek mozku obalený po celé délce až k oční kouli tvrdou plenou. Zadní strana oční koule je tedy v přímém spojení s mozkem a mozkomíšní mok přitéká až k ní. To všechno výborně vyhovuje mému záměru a odůvodňuje předpoklad, že se mi podaří jedno oko zachránit. Nechal jsem už na ně vyrobit malé umělohmotné pouzdro, které by nahradilo oční důlek. Až ponoříme mozek do nádržky s Ringerovým roztokem, oko bude v pouzdru plavat na hladině.“

„A čučet do stropu,“ zabrblal jsem.

„Pravděpodobně ano. Bez očních svalů jím bohužel nebudeš moct pohybovat. Ale mohla by svým způsobem být sranda hovět si tiše v nádržce a vykukovat do světa.“

„Děsná junda,“ zasupěl jsem. „A co kdybys mi nechal ještě ucho?“

„Tentokrát bych ucho radši nezkoušel.“

„Já chci ucho,“ trval jsem na svém. „Dej mi ucho.“

„Ne.“

„Chci poslouchat Bacha.“

„Nechápeš, jak složité by to bylo,“ odporoval mi Landy jemně. „Sluchový aparát - takzvaná kochlea - je mnohem křehčí ústrojí než oko. Navíc je uložený v kosti - stejně jako část sluchového nervu, který spojuje ucho s mozkem. Nemůžu to celé vysekat, aniž bych něco nepoškodil.“

„A nemůžeš to nechat uložené v kosti a i s kostí přenést do nádržky?“

„Ne,“ řekl pevně. „Už takhle je to dost komplikované. Ostatně budeš-li mít funkční oko, nemusí ti tolik vadit, že neslyšíš. V každém případě ti můžeme nad okem přidržovat zprávy. Co lze a co nelze, musíš opravdu nechat na mně.“

„Ještě jsem neřekl, že to chci podstoupit.“

„Já vím, Williame, já vím.“

„Neřekl bych, že se mi ten nápad dvakrát zamlouvá.“

„Chtěl bys být radši pod drnem - jednou provždy?“

„Možná. Ještě nevím. Nemohl bych přece mluvit?“

357$

„Samozřejmě že ne.“

„A jak bych s vámi tedy komunikoval? Jak byste poznali, že jsem při vědomi?“

„Poznat, zda jsi přišel k vědomí, nebo ne, by pro nás bylo snadně,“ odpověděl Landy. „Ukázalo by se nám to na obyčejném elektroencefalografu. Přímo na čelní laloky tvého mozku v nádržce bychom připevnili elektrody.“

„A opravdu byste to poznali?“

„Bezpečně. To by zvládli v každé nemocnici.“

„Ale já s vámi bych komunikovat nemohl.“

„Vlastně je docela dobře možné,“ opravil mě Landy, „že mohl. Jsem teď v kontaktu s nějakým Wertheimerem z Londýna, který se zabývá tématem myšlenkové komunikace; ten člověk má docela zajímavé výsledky. Víš přece, že při myšlení vydává mozek elektrochemické výboje? A že tyto výboje vydává ve formě vln podobných rádiovým vlnám?“

„Něco o tom vím,“ řekl jsem.

„Tak tenhle Wertheimer sestavil přístroj na principu encefalografu, jen mnohem citlivější, a tvrdí, že s jeho pomocí dokáže v jisté obecné rovině přeložit myšlenky probíhající mozkem. Výsledkem jeho měření je jakýsi graf, který lze podle všeho dešifrovat do podoby slov či myšlenek. Jestli chceš, můžu Wertheimera požádat, aby tě přišel navštívit.“

„Ne,“ odmítl jsem. Landy bral jako hotovou věc, že hodlám ten hokus pokus podstoupit, a to mě zlobilo. „Už běž a nech mě být,“ řekl jsem mu. „Když na mě budeš tlačit, ničeho nedosáhneš.“

Bez námitek vstal a vykročil ke dveřím.

„Jednu otázku,“ zarazil jsem ho.

Zastavil se s rukou na klice. „Ano, Williame?“

„Řekni mi upřímně: skutečně si myslíš, že až mi dáte mozek do té nádržky, můj intelekt zůstane na stejné úrovni jako v této chvíli? Věříš tomu, že budu moct myslet a dedukovat jako teď? A zachová se paměť?“

358$

„Všechno tomu nasvědčuje,“ odpověděl. „Je to tentýž mozek. Je živý. Nepoškozený. Dokonce zcela netknutý. Ani jsme neotevřeli podlebici. Zásadní rozdíl by ovšem byl v tom, že bychom přerušili veškeré nervy, které z něj vedou, kromě jednoho - zrakového nervu; tvé myšlení by se tak navždycky oprostilo od vlivu smyslů. Žil bys v neobyčejně čistém, odlehlém světě. Bez jakýchkoli strastí a bolestí. Jak by tě mohlo něco bolet, kdybys neměl nervy, kterými bys bolest cítil? V jistém smyslu by ses nacházel v téměř ideálním stavu. Žádné obavy, strádání či bolesti, žádný hlad či žízeň. A žádná touha. Zůstaly by ti jen vzpomínky a myšlenky, a pokud bys zbylým okem opravdu viděl, mohl by sis navíc číst v knihách. Řekl bych, že to zní vcelku příjemně.“

„Myslíš?“

„Ano, Williame, ovšem. A pro doktora filosofie obzvlášť. Byla by to ohromná zkušenost. Mohl bys rozmýšlet o běhu světa v klidu a ústraní, o jakých se žádnému smrtelníku před tebou ani nesnilo. A kdo ví, kam až můžeš dojít! Možná připadneš na řešení a myšlenky, které by zásadně zvrátily naše chápání života! Jen si zkus představit, jak hluboce by ses mohl ponořit do úvah!“

„I frustrace,“ dodal jsem.

„Hloupost. Kde by se vzala? Kde není touha, není ani frustrace, a tebe by se žádné touhy týkat nemohly. Aspoň žádné fyzické.“

„Ale určitě by se mi vybavoval můj dřívější život na tomhle světě, a možná bych toužil se do něj vrátit.“

„Cože, tady do toho svrabu?! Ze své pohodlné nádobky zpátky do tohohle cvokhauzu?“

„Odpověz mi ještě na jednu otázku,“ řekl jsem. „Jak dlouho myslíš, že ho můžeš udržovat naživu?“

„Tvůj mozek? Kdo ví? Pravděpodobně řadu let. Podmínky budou ideální. Díky umělému srdci vyloučíme většinu faktorů, které za normálních okolností způsobují degeneraci organismu. Po celou dobu budeme udržovat stálý krevní tlak, což je v reálném životě nemožné.

359$

I teplota bude stálá, chemické složení krve takřka dokonalé. Nebude znečištěna cizími látkami, viry ani bakteriemi, ničím. Takové dohady nemají samozřejmě valný smysl, ale myslím, že za těchto podmínek může mozek žít dvě stě nebo tři sta let. - Prozatím se s tebou rozloučím,“ ukončil své úvahy. „Stavím se zítra.“ Rychle odešel a zanechal mě, jak si můžeš domyslit, v notně rozrušeném stavu.

Jakmile byl pryč, pocítil jsem k celému plánu okamžitý odpor. Bylo mi to čímsi proti srsti. Na představě, že by ze mě měla zbýt jen malá slizká koule povalující se v louži vody, uvnitř níž budou uvězněny veškeré mé duševní schopnosti, bylo cosi bytostně odpudivého. Bylo to zrůdné, obludné, ďábelské. Navíc mě trápilo pomyšlení, že ve chvíli, kdy by mě dal Landy do té nádržky, bych byl odsouzený k dokonalé bezmoci. Pak už by nebylo cesty zpátky ani by neexistovala možnost, jak se vzepřít nebo ozvat. Měl bych to na doživotí - na tak dlouho, dokud by pokus pokračoval.

Ale co kdybych to nemohl už déle snášet? Co kdyby mě postihly příšerné bolesti? Co kdybych dostal hysterický záchvat?

Bez nohou bych neutekl. Bez hlasivek bych nevydal ani hlásku. Nemohl bych dělat vůbec nic. Jen zatnout zuby a přetrpět příští dvě století.

Zatnout zuby - to je hezké, ale copak bych je měl?

V té chvíli mě napadla nepříjemná myšlenka: netrpí člověk, jemuž amputovali nohu, klamnou představou, že noha je pořád na svém místě? Nestěžuje si snad sestřičce, že ho k zbláznění svědí prsty právě u té nohy, kterou mu sebrali, a tak dále a tak podobně? Zdálo se mi, že jsem poměrně nedávno něco takového slyšel.

No prosím. Nevyplývalo z toho, že až by mi vyoperovali mozek a vložili ho do té nádržky, trpěl bych zřejmě podobnými přeludy stran svého těla? V tom případě by mě všechny staré bolesti a neduhy zavalily od hlavy až k patě

360$

a ani bych si nemohl vzít aspirin na jejich zmírnění. V jednu chvíli bych žil třeba v představě, že mě postihla mučivá bolest kloubů nebo žaludeční křeče, a vzápětí by se mě snadno mohl zmocnit pocit, že mám močový měchýř tak plný - víš, jak mě zlobí -, že snad prasknu, jestli ho co nejrychleji nevyprázdním.

Potěš pámbu.

Dlouho jsem ležel sužován těmito strašnými myšlenkami. Kolem poledního se však můj náhled začal zčistajasna měnit. Začal jsem se méně zabývat nepříjemnými stránkami celé věci a pojednou jsem byl schopen zvažovat Landyho návrhy střízlivěji a v příznivějším světle. Není to přece jen povzbuzující pomyšlení, ptal jsem se sám sebe, že můj mozek nemusí nutně za několik málo týdnů zemřít, zaniknout? Ano, samosebou že je. Jsem na svůj mozek dost hrdý. Je to orgán citlivý, plodný a vybroušený. Je zásobárnou ohromného množství informací a je stále ještě schopen vytvářet podnětné a originální teorie. Nechci se chlubit, ale co se mozku týče, je to kousek k nezaplacení. Kdežto tělo, stará ubohá tělesná slupka, kterou chce Landy odhodit? To, jak sama musíš uznat, drahá Marie, patří do starého železa a vážně nemá cenu, aby se ho někdo pokoušel zachraňovat.

Ležel jsem na zádech a baštil vínovou bobuli; chutnala báječně. Vevnitř byla tři semínka. Vyndával jsem si je z pusy a pokládal je na kraj talířku.

„Podstoupím to,“ pronesl jsem tiše. „Přisámbohu, ano, podstoupím to. Až se tady zítra Landy objeví, řeknu mu hned, že se mnou může počítat.“

Mělo to takhle rychlý spád. A od toho okamžiku jsem se cítil mnohem lépe. Všechny jsem překvapil, když jsem na posezení zhltnul obrovský oběd, a krátce poté, ve svou obvyklou návštěvní hodinu, jsi vstoupila do pokoje ty.

Dnes ale vypadám báječně, řekla jsi mi. Zářím vesele a bezstarostně jako sluníčko. Stalo se něco? Mám dobré zprávy?

361$

Ano, odpověděl jsem, mám. A pak, jestli si vzpomínáš, jsem tě vybídl, aby ses posadila a udělala si pohodlí, a bez okolků, ale co nejšetrněji jsem ti začal líčit, co visí ve vzduchu.

Žel bohu, nechtěla jsi o tom ani slyšet. Nedostal jsem se ani k základním podrobnostem a už jsi s běsněním vyletěla, že ten nápad je odporný, nechutný, hnusný a nemyslitelný, a když jsem chtěl pokračovat, utekla jsi z pokoje.

Nuže, jak víš, Marie, od té doby jsem se mnohokrát pokoušel zavést s tebou na toto téma řeč, ale ty jsi mi tvrdošíjně odmítala popřát sluchu. Proto ti také adresuji tyto řádky; doufám jen, že budeš mít dost rozumu a uvolíš se k jejich přečtení. Trvalo mi dlouho, než jsem je zformuloval. Od chvíle, kdy jsem poprvé usedl a načrtl první větu, uplynuly dva týdny, a za tu dobu mi ubylo hodně sil. Obávám se, že na další povídání už mi jich mnoho nezbývá. Loučit se každopádně nebudu, neboť existuje jiskřička naděje, jakkoli nepatrná, že pokud se Landy zhostí svého úkolu úspěšně, ještě tě uvidím, totiž za předpokladu, že se přemůžeš a přijdeš mě navštívit.

Na základě mých pokynů bys tyto stránky měla obdržet až týden po mé smrti. Ve chvíli, kdy je pročítáš, minulo od Landyho zákroku již sedm dní. Možná dokonce znáš sama výsledek. Pokud ne, pokud jsi - jak se obávám zůstala úmyslně stranou a odmítla jsi s tím mít cokoli společného, okamžitě, prosím, změň názor a zavolej Landymu, aby ses dozvěděla, jak jsem dopadl. O nic jiného tě nežádám. Řekl jsem mu, aby očekával, že se mu ozveš zřejmě sedmého dne.

Tvůj oddaný manžel William

P. S. Buď hodná, až tady nebudu, a nikdy nezapomínej, že je těžší být vdovou nežli manželkou. Nepij koktejly. Neutrácej. Nekuř. Necpi se sladkostmi. Nemaluj se. Nekupuj si televizi. V létě mi pravidelně odpleveluj skalku a záhon

362$

růží. A abych nezapomněl: teď když už nebudu používat telefon, bude myslím nejrozumnější, když ho dáš odpojit.

W.

Paní Pearlová pomalu odložila poslední stránku rukopisu vedle sebe na pohovku. Malá ústa měla křečovitě sešpulená a kolem nosu bílou skvrnu.

To už vážně přestává všechno! Po všech těch letech by taková vdova snad mohla mít právo na trochu klidu.

Celý ten nápad byl příšerný. Nad pomyšlení příšerný a hnusný. Běhal jí z toho mráz po zádech.

Sáhla po kabelce a vylovila ještě jednu cigaretu. Zapálila si a zhluboka potahovala a vypouštěla kouř v oblacích po celé místnosti. Clonou kouře pohlédla na svůj obrovský, nádherný, zbrusu nový nablýskaný televizor, který vzdorovitě, ale i trochu vyjukaně trůnil uprostřed bývalého Williamova pracovního stolu.

Co by asi říkal, zatrnulo jí, kdyby to viděl?

Hrklo v ní, když si vybavila, jak ji naposledy přistihl s cigaretou. To bylo zhruba před rokem; seděla v kuchyni u otevřeného okna a dávala si jednu rychlovku, než se manžel vrátí z práce. Rádio hlasitě vyhrávalo swing, a právě když se obracela, aby si dolila šálek kávy, spatřila, jak manžel výhružně, nasupeně stojí ve dveřích, upírá na ni ty své strašlivé oči, v jejichž zornicích planuly černé pablesky lítého vzteku.

Nedostávala od něj čtyři týdny po tom incidentu ani pětník kapesného a účty za domácnost vyřizoval sám, přičemž ovšem neměl ani tušení, že si ulila víc než šest liber stranou, do kartonu s mýdlovými vločkami ve skříňce pod dřezem.

„Proč nesmím kouřit?“ zeptala se ho jednou při večeři. „Bojíš se, že dostanu rakovinu plic?“

„Ne,“ odpověděl.

„Tak proč mi to nedovolíš?“

„Protože jsem zásadně proti kouření.“

363$

Taky byl zásadně proti dětem, z čehož plynulo, že žádné neměli.

A kam to dopracoval, tenhle William, věčný protivný protiva?

Landy bude očekávat, že mu zavolá. Musí mu zavolat?

Co by musela? Nemusí.

Dokouřila cigaretu a od nedopalku si hned zapálila novou. Zabloudila pohledem k telefonu na pracovním stole vedle televize. William ji prosil, aby zavolala. Výslovně ji žádal, aby zvedla telefon, jakmile dočte jeho dopis, a ozvala se Landymu. Váhala svádějíc usilovnou bitvu s hluboce zakořeněným pocitem povinnosti, kterému se ještě neodvážila úplně vzepřít. Pak vstala a pomalu přešla k telefonu. Vyhledala číslo v adresáři, vytočila je a čekala na spojení.

„Chtěla bych mluvit s panem Landym, prosím.“

„Kdo volá?“

„Paní Pearlová. Manželka Williama Pearla.“

„Okamžik, prosím.“

Téměř okamžitě se na druhém konci ozval Landyho hlas.

„Paní Pearlová?“

„U telefonu.“

Nastala krátká pomlka.

„Jsem moc rád, že voláte, paní Pearlová. Doufám, že se vám daří dobře.“ Hlas zněl klidně, věcně a zdvořile. „Nechtěla byste se zastavit u nás v nemocnici? Popovídáme si, tady bude více klidu. Předpokládám, že se nemůžete dočkat, až se dozvíte, jak to celé dopadlo.“

Neodpověděla.

„Mohu vás hned upokojit, že tak či onak šlo všechno velmi hladce. Mnohem lépe, než jsem se odvažoval doufat. Objekt nejen žije, paní Pearlová, ale dokonce je při vědomí. Probral se druhého dne. Pozoruhodné, že?“

Čekala na to, co jí řekne dál.

„A oko funguje. Tím jsme si jisti, protože kdykoli před

364$

ním něco podržíme, na EEG křivce okamžitě zaznamenáme výchylky. V současnosti mu dáváme každý den ke čtení noviny.“

„Které?“ zeptala se paní Pearlová ostře.

„Daily Mirror. Má větší titulky.“

„Mirror nesnáší. Dejte mu Timesy.“

Doktor se odmlčel, pak řekl: „Dobře, paní Pearlová. Dáme mu Timesy. Děláme pochopitelně vše pro to, aby byl objekt spokojen.“

„William,“ řekla podrážděně. „Ne objekt. William!“

„William,“ opravil se doktor. „Ano, prosím za prominutí. Aby byl William spokojen. Proto jsem také navrhl, abyste se u nás co nejdříve zastavila. Určitě by mu udělalo dobře, kdyby vás viděl. Mohla byste mu naznačit, jakou máte radost, že jste opět spolu - usmát se na něj, poslat mu polibek a podobně. Bezpochyby ho uklidní, když bude vědět, že při něm stojíte.“

Dlouho mlčela.

„Dobře,“ pronesla nakonec paní Pearlová hlasem, který zněl náhle pokorně a unaveně. „Zřejmě bych se měla přijet podívat, jak mu je.“

„Výborně. Věděl jsem, že přijedete. Počkám na vás. Jděte rovnou nahoru do mé kanceláře v druhém patře. Na shledanou.“

Za půl hodiny byla paní Pearlová v nemocnici.

„Nesmíte se divit tomu, jak vypadá,“ podotkl Landy, když spolu kráčeli chodbou.

„Nebojte, nebudu.“

„Zpočátku to pro vás zřejmě bude trochu šok. Obávám se, že v současnosti na něj není zrovna hezký pohled.

„Nebrala jsem si ho kvůli vzhledu, doktore.“

Landy otočil hlavu a zahleděl se na ni. Zvláštní ženština, pomyslel si, v těch jejích velkých očích je nějaká zloba nebo zahořklost nebo co. Její rysy, které kdysi musely mít jistou přitažlivost, se časem docela vytratily. Ústa

365$

poklesla, tváře ztěžkly a povadly a dlouhá, neutěšená léta manželství jí vtiskla do obličeje stopy postupného úpadku a uvadání. Chvíli kráčeli beze slova.

„Až vstoupíte, nespěchejte na sebe,“ radil jí Landy. „Dokud se nenakloníte přímo nad oko, nepozná, že jste uvnitř. To oko nikdy nezavírá, ale nemůže s ním hýbat, takže zorné pole je výrazně omezené. Momentálně jsme ho nasměrovali přímo do stropu. A taky samozřejmě neslyší. Můžeme klidně mluvit nahlas. Jsme na místě.“

Landy otevřel dveře a uvedl ji do malé čtvercové místnosti.

„Být vámi, nechodím moc blízko,“ řekl a položil jí ruku na rameno. „Než si na ten pohled zvyknete, chvíli se se mnou držte kousek stranou.“

Na vysokém bílém stole vprostřed místnosti ležela dosti hluboká bílá smaltovaná nádržka velikosti umyvadla, z níž vedlo šest umělohmotných hadiček. Hadičky propojovala soustava skleněných trubic, v nichž bylo vidět proudící krev; vtékala do umělého srdečního orgánu a zase z něj vytékala. Čerpadlo tlumeně rytmicky tepalo.

„Leží tady,“ upozornil ji a ukázal na nádržku, která ležela příliš vysoko na to, aby viděla dovnitř. „Postupte si o kousek blíž. Ne moc.“

Udělal s ní dva kroky dopředu. Když paní Pearlová povytáhla krk, uviděla, že nádoba je plná nějaké tekutiny. Byla průzračná a na klidné hladině plulo malé oválné pouzdro velikosti holubího vejce.

„To je oko,“ vysvětloval Landy. „Vidíte ho?“

„Ano.“

„Pokud lze soudit, je stále ve výborném stavu. Je to jeho pravé oko a ta plastiková schránka má v sobě zapuštěnou stejnou čočku, jakou nosil v brýlích. V této chvíli vidí patrně stejně dobře jako dřív.“

„Na stropě toho zrovna moc nevykouká.“

„Nebojte se. V současnosti vyvíjíme celý program, kte—

366$

rý by měl řešit otázku, jak ho zabavit. Ale pro začátek nechceme nic uspěchat.“

„Dejte mu něco dobrého ke čtení.“

„Ano, ano, dáme. Je vám dobře, paní Pearlová?“

„Ano.“

„Tak popojdeme kousíček dopředu, abyste si všechno prohlédla.“

Přikročil s ní blíž, na dva tři kroky od stolu, takže se jí otevřel pohled dovnitř nádoby.

„Tak tady ho máte,“ prohlásil Landy. „To je William.“

Byl mnohem větší, než si původně představovala, a měl tmavší barvu. Zbrázděným a zkrabatělým povrchem jí ze všeho nejvíce připomínal ohromný naložený ořech. Všimla si zespodu vyčnívajících konečků čtyř tepen a dvou žil, na něž se hladce napojovaly umělohmotné hadičky. Při každém stahu srdečního čerpadla se celá soustava otřásla průtokem vtlačené krve.

„Budete se muset naklonit,“ pobídl ji Landy, „a dát tvářičku až nad oko. Teprve pak vás uvidí. Jestli vám můžu radit, zaculte se na něj a pošlete mu vzduchem polibek. Být vámi, také mu něco hezkého řeknu. Sice vás neuslyší, ale určitě pochopí hlavní myšlenku.“

„Vzdušné polibky nesnáší,“ zavrtěla paní Pearlová hlavou. „Když dovolíte, udělám to po svém.“ Přistoupila k hraně stolu, sehnula se nad nádržkou a pohlédla Williamovi přímo do oka.

„Ahoj, Williame,“ zašeptala. „To jsem já - Marie.“

Oko bylo jasné jako vždy a upřeně, strnule na ni civělo.

„Jak se máš, drahoušku?“ řekla.

Kulaté plastikové pouzdro bylo průhledné, takže bylo vidět celou oční bulvu. Zrakový nerv, který ji zespodu připojoval k mozku, vypadal jako kousek šedivé špagety.

„Cítíš se dobře, Williame?“

Byl to divný pocit hledět manželovi do samotného oka bez tváře. Před sebou měla jen oko a upřeně do něj zírala,

367$

do jediného oka, které postupně rostlo a zvětšovalo se, až zbylo jenom ono - jako tvář sama o sobě. Povrch bělma byl protkaný sítí tenounkých červených žilek a studeně modrou duhovkou vybíhaly ze zornice uprostřed tři čtyři tmavší, načernalé paprsky. Ve velké černé zornici se z jedné strany blyštěla tečka odraženého světla.

„Dostala jsem tvůj dopis, a hned jak jsem ho dočetla, Williame, přišla jsem se na tebe podívat. Doktor Landy říká, že si vedeš skvěle. Když budu mluvit pomalu, snad díky odezírání ze rtů pochytíš, co říkám.“

Oko ji bezpochyby sledovalo.

„Dostává se ti tady maximální péče, Williamku. Tenhle úžasný pumpovací přístroj celou dobu běží a šlape a určitě je stokrát lepší než ti zastaralí, utlučení chudáci, co máme my ostatní. Naše srdíčka se můžou každou chvíli porouchat, ale to tvoje vydrží věčně.“

Hleděla zkoumavě do oka a snažila se přijít na to, co jí na něm připadá tak nezvyklé.

„Vypadáš dobře, drahoušku, přímo skvěle. Opravdu.“

Tohle oko mělo mnohem vlídnější výraz, pomyslela si, než jeho oči z dřívějška. Nemohla si pomoct, ale bylo mnohem mírnější a hledělo s klidem a laskavostí, jaké u něj neznala. Možná to dělala ta panenka, kulatá tečka přímo uprostřed. William měl panenky jako černé pichlavé špendlíky. Vždycky zajiskřily, zabodly se vám až do mozku a skrz naskrz vás prokoukly a okamžitě věděly, co máte za lubem, a dokonce i co vám běží hlavou. Ale panenka, do níž hleděla teď, patřila široce a bezelstně, s něhou téměř beránčí.

„Víte určitě, že je při vědomí?“ zeptala se, aniž zvedla hlavu.

„Ovšem, na sto procent,“ odvětil Landy.

„A opravdu mě vidí?“

„Krásně.“

„To je ale úžasné. Asi se diví, co se s ním děje.“

„Vůbec ne. Ví naprosto přesně, kde je a proč. To rozhodně nemohl zapomenout.“

368$

„Copak on ví, že leží v téhle nádržce?“

„Jakpak by ne. A kdyby mohl mluvit, úplně normálně by si teď s vámi povídal. Vše nasvědčuje tomu, že mezi tímhle Williamem a tím, kterého jste znávala, by z hlediska psychiky neměl být sebemenší rozdíl.“

„Ježíši,“ řekla paní Pearlová překvapeně a odmlčela se, aby si srovnala v hlavě tuto nečekanou stránku věci.

Nemůžu si pomoct, uvažovala a upírala zamyšlený pohled za oko na velký houbovitý ořech, který tak tiše ležel pod vodou, ale takhle se mi zamlouvá mnohem víc. Řekla bych, že s tímhle Williamem bych dokázala žít. S tímhle by to bylo k vydržení.

„Je potichu, že?“ řekla nahlas.

„Jak jinak.“

Žádné hádky a výtky, pomyslela si, žádné věčné příkazy, kázání a pravidla, žádný zákaz kouření, žádný chladný pohled, oči, které by ji večer co večer nesouhlasně pozorovaly přes okraj knihy, žádné košile, praní ani žehlení, žádné večeře a vaření - nic z toho, jen rytmický tlukot umělého srdce, který je ostatně docela tichý a uklidňující a rozhodně by nepřehlušoval puštěnou televizi.

„Doktore,“ pronesla. „Věřil byste, že mě náhle zaplavuje láskyplný cit k manželovi? Zní to asi divně, že?“

„Řekl bych, že je to docela pochopitelné.“

„Vypadá tak bezmocně, jak leží tiše pod vodou v té nádržce.“

„Ano, já vím.“

„Leží tam jako děťátko. Ano, úplně tak: jako malé, bezmocné holátko.“

Landy stál za ní a beze slova ji pozoroval.

„No no,“ zabroukala a nakoukla do nádržky. „Nemáš se čeho bát, protože odteď tě už bude opatrovat Maruška sama. Kdy si ho můžu odvézt domů, doktore?“

„Co prosím?“

„Ptala jsem se, kdy si ho můžu odvézt zpátky - k sobě domů?“

369$

„Zřejmě žertujete,“ žasl Landy.

Zvolna se otočila a zadívala se mu zpříma do očí. „Proč myslíte?“ podivila se. Měla rozjasněný obličej a oči rozzářeně jako dva kulaté brilianty.

„Nemůžeme ho přemístit.“

„Nechápu proč.“

„Provádíme tu jistý pokus, paní Pearlová.“

„Je to můj manžel, doktore Landy.“

Po Landyho tváři přeběhl prchavý, rozpačitý úsměv. „No…,“ pravil znejistěle.

„Můj manžel to opravdu je, nedá se nic dělat.“ Mluvila bez hněvu, klidným hlasem, jako by mu připomínala prostý fakt.

„Je tu jeden problém,“ namítl Landy a navlhčil si rty jazykem. „Teď jste vdova, paní Pearlová. Obávám se, že s tím stavem se budete muset smířit.“

Obrátila se prudce od stolu a přešla k oknu. „Myslím to vážně,“ prohlásila a zalovila v kabelce po cigaretě. „Chci ho zpátky.“

Landy pozoroval, jak si vložila cigaretu do úst a zapálila si. Nerad by se mýlil, ale v té ženské bylo něco divného, pomyslel si. Jako by ji málem těšilo, že má manžela v té nádržce.

Pokusil se představit si, jak by se cítil on, kdyby to byl mozek jeho ženy a z toho pouzdra by na něj civělo její oko.

Netěšilo by ho to.

„Nevrátíme se do mé kanceláře?“ navrhl.

Stála u okna, pokuřovala a vypadala klidně a uvolněně.

„Dobře, jak chcete.“

Když procházela kolem stolu, zastavila se a sklonila se ještě jednou nad nádržkou. „Maruška teď půjde, miláčku,“ řekla. „A nic se neboj, rozumíš? Hned jak to bude možné, odvezeme si tě odsud zpátky, doma se o tebe Maruška postará nejlíp. A drahoušku…“ Zde se odmlčela a vznesla cigaretu k ústům, aby si šlukla.

Oko rázem zajiskřilo.

370$

Hleděla v té chvíli přímo do něj a uprostřed spatřila drobný, jiskřivý záblesk a panenka se smrštila a zešpičatěla do jehličky nepříčetného vzteku.

Nejdřív strnula. Stála skloněná nad nádržkou, s cigaretou pozvednutou k ústům, a dívala se do oka.

Pak pomalu, uváženě vložila cigaretu do úst a dlouze a zhluboka z ní nasála. Na tři čtyři vteřiny zadržela kouř v plicích a pak náhle fúú - vyfoukla nosem dva tenké pramínky, které narazily na hladinu roztoku v nádržce, zavalily ji hustým oblakem a oko v pouzdru zahalily do modrého závoje.

Landy stál u dveří zády k ní a čekal. „Pojďte, paní Pearlová,“ zavolal.

„Nedělej obličeje, Williame,“ pravila medově. „Není ti to, hochu, nic platné.“

Landy otočil hlavu, aby se podíval, co to tam provádí.

„Teď už ti obličeje nepomůžou,“ zašeptala. „Protože odteď budeš, broučku, poslouchat Marušku na slovo jako hodinky. Rozumíš?“

„Paní Pearlová,“ zopakoval Landy a vykročil k ní.

„Tak ne abys zase zlobil, ty nezbedo,“ řekla varovně a znovu potáhla z cigarety. „Ono se dnes už ví, jak se takovým darebáčkům vyhánějí roupy z těla, to si, kocourku, zapiš za uši.“

Landy k ní přistoupil, uchopil ji v podpaždí a začal ji jemně, ale nesmlouvavě odtahovat od stolu.

„Tak zatím, zlatíčko,“ loučila se. „Brzy se zase vrátím.“

„To už by stačilo, paní Pearlová.“

„Není slaďoučký?“ zvolala uchváceně a upřela na Landyho velké zářivé oči. „Že je jako andílek? Už se nemůžu dočkat, až ho budu mít doma.“

371$

ZROZENÍ A KATASTROFA

Pravdivý příběh

„Všechno je, jak má být,“ říkal doktor. „Jen ležte a odpočívejte.“ Jeho hlas zněl odlehle; jako by na ni volal ze strašné dálky. „Máte syna.“

„Cože?“

„Máte krásného syna. Tomu snad rozumíte. Krásného kluka. Slyšela jste, jak křičel?“

„Je v pořádku, pane doktore?“

„Samozřejmě že je v pořádku.“

„Můžu ho vidět?“

„Za chvilku.“

„Víte jistě, že je v pořádku?“

„Ovšem.“

„Ještě křičí?“

„Snažte se ležet v klidu. Nemusíte si dělat žádné starosti.“

„Proč už nekřičí, pane doktore? Co se stalo?“

„Nerozrušujte se. Všechno je, jak má být.“

„Chci ho vidět. Ukažte mi ho, prosím.“

„Maminko,“ řekl doktor a poklepal ji konejšivě po ruce, „máte krásné, silné, zdravé miminko. Copak mi nevěříte, když vám to říkám?“

„Co tam s ním ta žena dělá?“

„Chystá je pro vás, aby bylo hezké,“ vysvětloval doktor. „Potřebuje jenom trochu opláchnout, to je všechno. Musíte mít chvilku trpělivost.“

„Přísahejte, že je v pořádku.“

„Máte mé slovo. Teď si opřete hlavu a ležte klidně. Zavřete oči. No tak, zavřete oči. To je ono. Tak je to lepší. Teď se mi líbíte…“

„Denně jsem se za ně modlila, pane doktore, denně, aby zůstalo naživu.“

„Ovšem že zůstane naživu. Co vás to napadlo?“

„Ty ostatní nezůstaly.“

372$

„Co to povídáte?“

„Žádné z mých dětí nepřežilo, pane doktore.“

Doktor stál vedle postele a shlížel na pobledlou, vyčerpanou tvář mladé ženy. Dnes ji viděl poprvé. Přijela s manželem do města teprve před nedávnem. Hostinská, která přijela pomáhat při porodu, mu prozradila, že manžel mladé ženy pracuje na místní pohraniční celnici a že pár přijel s jednou bednou a jedním kufrem zcela neočekávaně zhruba před třemi měsíci. Manžel je opilec, říkala hostinská, nadutý, zpupný, věčně zpitý surovec, ale mladá paní je prý mírná a zbožná. A stále smutná. Nikdy se neusměje. Za celou dobu, za několik týdnů, po které zde bydleli, ji prý hostinská neviděla jedinkrát se usmát. Mezi lidmi se také povídalo, že tohle je jeho třetí manželství, že první žena zemřela a ta druhá že se s ním dala rozvést, protože ji bil. Aspoň tak se to říkalo.

Doktor se sklonil a přitáhl pacientce pokrývku výš přes ramena. „Nemusíte se ničeho bát,“ řekl něžně. „Vaše děťátko si vede po všech stránkách skvěle.“

„Přesně tohle mi tvrdili i o těch ostatních. A o všechny jsem přišla. V posledních osmnácti měsících jsem přišla o všechny tři děti, pane doktore, nemůžete se mi divit, že si dělám starosti.“

„O tři?“

„Tohle je čtvrté… během čtyř let.“

Doktor rozpačitě pošoupl nohama po holé podlaze.

„Těžko si dovedete představit, jaké to je, o všechny přijít, postupně, pozvolna, o jedno po druhém. Vídám je před sebou. Stále vidím Gustávkovu tvářičku, vidím ji, jako by ležel tady vedle mě. Gustav byl rozkošný chlapec, pane doktore. Ale pořád stonal. Je to strašný pocit, když stále stonají, a vy jim nemůžete pomoct.“

Já vím.“

Žena otevřela oči, upřela je na několik vteřin vzhůru k doktorovi a znovu je zavřela.

„Holčička se jmenovala Ida. Zemřela pár dní před

373$

Štědrým večerem. Jsou to Jen čtyři měsíce. Kdybyste tak viděl Idu, pane doktore.“

„Teď máte nové děcko.“

„Ale Ida byla tak krásná.“

„Ano,“ řekl doktor. „Já vím.“

„Jak to můžete vědět?!“ vykřikla.

„Jistě byla rozkošná. Ale tenhle maličký je také krásný.“ Doktor se odvrátil od postele, přešel k oknu a zůstal u něj stát s pohledem upřeným ven. Bylo vlhké, šedé, dubnové odpoledne a přes ulici viděl, jak se o červené střešní tašky protějších domů rozstřikují velké dešťové kapky.

„Idě byly dva roky, pane doktore… a byla tak krásná, že jsem od ní celý den nemohla odtrhnout oči - od rána, kdy jsem ji oblékla, do večera, když jsem ji dávala spát; chovala jsem ji jako svatý obrázek. Žila jsem v ustavičném strachu, že se tomu děťátku něco stane. Gustav byl pryč, maličký Otto byl také pryč a ona jediná mi zbyla. Někdy jsem se v noci po špičkách kradla ke kolébce a přikládala jí ucho k pusince, abych se ujistila, že dýchá.“

„Snažte se odpočívat,“ řekl doktor a přešel zpátky k posteli. „Snažte se ležet v klidu.“ Ženina tvář byla bílá, bezkrevná, se šedomodrými skvrnami kolem úst a chřípí. Několik pramínků vlhkých vlasů jí spadlo do čela a lepilo se ke zpocené kůži.

„Když si ji Pámbu povolal k sobě… už jsem čekala další, pane doktore. Tohle dítě bylo na cestě už čtyři měsíce, když Idinka zemřela. ,Já ho nechci!’ křičela jsem po pohřbu. ,Nechci ho! Nepochovala jsem snad dost dětí?!’ A můj manžel… chodil mezi hosty se sklenicí piva v ruce… se rychle otočil a řekl: .Kláro, mám pro tebe novinku: dobrou zprávu.’ Dovedete si to představit, pane doktore? Právě jsme pochovali třetí dítě a on si tam stojí s pivem v ruce a říká, že má dobrou zprávu. ,Přeložili mě dnes do Braunau,’ povídá, ,můžeš okamžitě začít balit. Bude

374$

to pro tebe nový začátek, Kláro,’ říká. .Začneme znovu. Budeš mít nového doktora…‘

„Prosím, nemluvte už.“

„Pane doktore, to vy jste ten nový doktor?“

„Ano.“

„A teď jsme v Braunau.“

„Ano.“

„Já se bojím, pane doktore.“

„Pokuste se upokojit.“

„Jakou šanci má podle vás to čtvrté?“

„Takovým myšlenkám se poddávat nesmíte.“

„Nedokážu je zaplašit. Já vím, že je to nějaké dědičné prokletí, které způsobuje, že mé děti umírají tak malé. Musí to být něco dědičného.“

„To je nesmysl.“

„Víte, pane doktore, co mi řekl manžel, když se narodil Otto? Vešel do pokoje, nakoukl do kolébky, v níž Ottík ležel, a řekl: ,Proč musí být všechny moje děti takové mrňavé a nedomrlé, proč?‘

„To určitě neřekl.“

„Strčil hlavu Ottíčkovi do kolíbky, jako by si prohlížel nějaký titěrný hmyz, a řekl: ,Ptám se jenom, proč to nemůžou být lepší exempláře? Proč? To by mě zajímalo.‘ A tři dny nato Ottík zemřel. Třetí den jsme ho nechali rychle pokřtít a ještě tentýž večer odešel k Pánu. A pak zemřel Gustav. A pak Ida. Zemřely všechny, pane doktore… a najednou byl celý dům tak pustý a prázdný…“

„Nemyslete na to už.“

„Je tohle hodné malé?“

„Je to normální miminko.“

„Ale trochu malé?“

„Možná je trochu menší. Ale malá miminka mají často tužší kořínek než ta větší. Jen si představte, Frau Hitlerová, za rok touto dobou už bude zkoušet první krůčky. Není to krásné pomyšlení?“

375$

Neodpověděla.

„A odteď za dva roky už bude brebentit od rána do večera, až vám z toho půjde hlava kolem. Už jste mu vybrali jméno?“

„Jméno?“

„Ano.“

„Já nevím. Nevím jistě. Myslím, že manžel říkal, že když to bude chlapec, budeme mu říkat Adolf.“

„Takže Adolfek.“

„Ano. Manželovi se Adolf líbí, protože to zní podobně jako Alois. Manžel je Alois.“

„Výborně.“

„Ach ne!“ vykřikla a prudce zvedla hlavu z polštáře. „Přesně na totéž se mě ptali, když se narodil Otto. To znamená, že umře! Pokřtíte ho rovnou?!!“

„Ale no tak, no tak,“ řekl doktor a vzal ji jemně za ramena. „Mýlíte se. Ujišťuji vás, že se mýlíte. Jsem prostě jen starý všetečka. Rád si povídám o dětských jménech. Adolf je podle mě moc hezké jméno. Jedno z mých oblíbených. A vida - tady ho máme.“

Hostinská se nadnášivě nesla k posteli s novorozencem v náručí, uvelebeným na jejím obrovském poprsí. „Tady je, krasaveček!“ volala s rozzářenou tváří. „Chcete si ho pochovat, maminko? Mám ho položit vedle vás?“

„Je dobře zabalený?“ zeptal se doktor. „Je tu nezvykle chladno.“

„Ovšem že je dobře zabalený.“

Nemluvně bylo pevně ovinuté bílou vlněnou plachtou, z níž mu vyčuhovala pouze malá růžová hlavička. Hostinská je něžně položila na postel vedle matky. „Tady ho máte,“ řekla. „Teď už je jenom vaše, můžete se na ně dívat, co srdce ráčí.“

„Myslím, že se vám bude líbit,“ podotkl doktor s úsměvem. „Je to hezké děťátko.“

„Koukněte, jaké má rozkošné ručičky!“ rozplývala se hostinská. „Ty dlouhé, útlé prstíčky!“

376$

Matka se nepohnula. Ještě ani neotočila hlavu, aby se podívala.

„No tak, maminko!“ zvolala hostinská. „Však vás neukousne!“

„Bojím se zvednout oči. Nechce se mi ani věřit, že mám další děťátko a že je v pořádku.“

„Neříkejte hlouposti.“

Matka pomaličku otočila hlavu a pohlédla na drobnou, neuvěřitelně pokojnou tvářičku ležící na polštáři vedle ní.

„To je moje děťátko?“

„Ovšem.“

„Ale… ale… ale to je krásné.“

Doktor se odvrátil, přešel ke stolu a začal ukládat porodnické potřeby zpět do brašny. Matka ležela na posteli, zamilovaně hleděla na nemluvně, usmívala se, dotýkala se ho, radostně si broukala. „Ahoj, Adolfe,“ šeptala. „Ahoj, Adolfku, maličký můj…“

„Pššš!“ zbystřila hostinská. „Poslouchejte! Myslím, že váš manžel jde.“

Doktor přistoupil ke dveřím, otevřel je a nahlédl do chodby.

„Herr Hitler!“

„Ano.“

„Pojďte dál, prosím.“

Do místnosti beze slova vkročil nevysoký muž v tmavě zelené uniformě a rozhlédl se.

„Blahopřeji!“ řekl doktor. „Máte syna.“

Muž měl ohromné, pečlivě naleštěné kníry na způsob Franze Josefa a byl silně cítit pivem. „Syna?“

„Ano.“

„Jak si vede?“

„Výborně. Stejně jako vaše žena.“

„Dobře.“ Otec se obrátil a zvláštním, ztuhlým krátkým krokem přerázoval k posteli, kde ležela jeho žena. „Tak co, Kláro?“ usmál se skrz kníry. „Jak to šlo?“ Naklonil se nad dítětem; pak níž - skláněl hlavu řadou krátkých,

377$

trhavých pohybů níž a níž, až se ocitl nosem necelých třicet centimetrů od tvářičky nemluvněte. Žena ležela stranou hlavy na polštáři a hleděla vzhůru k manželovi jakýmsi tiše prosebným pohledem.

„Má plíce jako měchy,“ hlásila hostinská. „Měl jste ho slyšet, jak křičel, když vykoukl prvně na svět.“

„Ale bože, Kláro…“

„Co je, drahý?“

„Tenhle je ještě menší, než byl Otto!“

Doktor udělal několik rychlých kroků dopředu. „To dítě je zcela v pořádku.“

Manžel se pomalu narovnal, odvrátil se od postele a pohlédl na doktora. Vypadal zaraženě a dotčeně. „Lhaním se nic nespraví, doktore,“ řekl. „Já vím, co bude následovat. Bude to stejné jako vždycky.“

„Tak poslouchejte,“ brzdil ho doktor.

„Víte vůbec, jak dopadly ty ostatní, pane doktore?“

„Na ty ostatní musíte zapomenout, Herr Hitler. Dejte přece tomu dítěti šanci.“

„Takové mrňavé a nedomrlé!“

„Milý pane, právě se narodilo.“

„I tak…“

„O co se snažíte?“ vykřikla hostinská. „Chcete ho těmi řečmi přivíst do hrobu?“

„Tak dost!“ vyštěkl doktor ostře.

Matka plakala. Její tělo se otřásalo mohutnými vzlyky.

Doktor přešel k manželovi a položil mu ruku na rameno. „Buďte na ni hodný,“ řekl šeptem. „Prosím. Je to velmi důležité.“ Pak mu pevně sevřel rameno a začal ho nenápadně postrkovat ke kraji postele. Manžel zaváhal. Doktor zesílil sevření, pobízeje ho naléhavým stiskem palce proti ostatním prstům. Nakonec se manžel neochotně sklonil a zlehka políbil ženu na tvář.

„Dobrá, Kláro,“ řekl. „Už přestaň plakat.“

„Tolik jsem se modlila, Aloisi, aby žil.“

„Ano.“

378$

„Celé měsíce jsem chodila denně do kostela a prosila na kolenou, aby to malé smělo žít.“

„Ano, Kláro, já vím.“

„Víc než tři mrtvé děti už bych neunesla, rozumíš?“ „Ovšem.“

„Aloisi, on musí žít. Musí, on musí… Ó Bože, buď mu tentokráte milostiv…“

ZVUKOVÁ SKŘÍŇKA

Byl teplý letní večer a Klausner prošel chvatně čelní brankou a zamířil kolem domu dozadu na zahradu. Pokračoval přes trávník, až dorazil k dřevěné kůlně; odemkl dveře, vstoupil dovnitř a zavřel za sebou.

Vnitřek kůlny byl z nenatřených prken. U levé stěny stál podlouhlý dřevěný ponk a na něm ležela ve změti drátů, monočlánků a drobného ostrého nářadí černá, necelý metr dlouhá truhla tvaru dětské rakvičky.

Klausner přešel místností k truhle. Neměla víko a Klausner se nad ní naklonil, strčil hlavu dovnitř a pátravě přebíhal očima po spleti různobarevných drátků a stříbrných trubek. Vzal do ruky list papíru, který ležel vedle, pozorně se do něj zahleděl, odložil jej, nakoukl zase dovnitř a začal prsty přejíždět po drátkách a jemně za ně tahat, aby zkontroloval kontakty; těkal očima střídavě z papíru do truhly a zase zpátky ověřuje každý drátek. Tím se zabýval asi hodinu.

Pak sáhl k čelní stěně truhly, v níž byly vestavěny tři měřicí stupnice, a začal si s nimi pohrávat sleduje pohyby ústrojí vevnitř. Nepřetržitě si k sobě tiše broukal, pokyvoval hlavou, občas se usmál; ruce měl v ustavičném pohybu, prsty mu rychle, hbitě běhaly vnitřkem truhly a ústa se mu kroutila do zvláštních tvarů, kdykoli narazil na nějaké obtížné či ožehavé místo mumlaje: „Mm… Hm… A teď tady… Mm… Hm. Ale je to správně? Kam jsem

379$

dal ten nákres…? Ale ano… Ovšem… Mm-hm, mm-hm… To je ono… A teď… Dobře… Dobře… Mm-hm… Ano. Tak je to správně.“ Byl hluboce soustředěn; pracoval rychle; v jeho pohybech byl nádech čehosi naléhavého, čehosi bezdechého, jakýsi nevyslovitelný pocit silného, potlačovaného vzrušení.

Náhle zaslechl zvenku kroky blížící se po štěrkové cestičce; narovnal se a rychle se ohlédl po dveřích, právě když se otvíraly; dovnitř vstoupil vysoký muž. Byl to Scott. Pouze doktor Scott.

„Vida, vida,“ řekl doktor. „Tak tady se nám po večerech schováváte.“

„Dobrý den, pane doktore,“ vyhrkl Klausner.

„Měl jsem cestu kolem,“ vysvětloval doktor, „tak se na vás jdu podívat. V domě nikdo nebyl, zašel jsem tedy sem. Co dělá krk?“

„Už je v pořádku.“

„Co kdybych se na něj mrknul, když už jsem tady?“

„To nestojí za námahu, díky. Jsem úplně fit. Nic mi není.“

Doktor náhle postřehl napětí v místnosti. Zabloudil očima k černé truhle na stole a pohlédl zpět na muže proti sobě. „Nesundal jste si klobouk,“ poznamenal.

„Aha, vidíte.“ Klausner zašmátral rukou po hlavě, sundal si klobouk a odložil jej na pracovní stůl.

Doktor přistoupil blíž a sklonil se nad truhlou. „Co to je?“ ptal se se zájmem. „Děláte rádio?“

„Ne, ne, to je jen taková hračka.“

„Vypadá to uvnitř docela komplikovaně.“

„Ano.“ Klausner měl napjatý, nepřítomný výraz.

„Co je to?“ vyzvídal doktor. „Na první pohled z toho jde skoro strach.“

„Je to jenom takový nápad.“

„Nápad?“

„Nápad související se zvukem, to je celé.“

„Šmankote, človíčku! Nemáte toho za celý den v práci dost?“

380$

„Mám rád zvuky.“

„Taky se mi zdá.“ Doktor vykročil ke dveřím, obrátil se a řekl: „No nic, nebudu vás rušit. Jsem rád, že vás krk už netrápí.“ Ale zůstal tam stát s pohledem upřeným na truhlu, fascinovaný mimořádnou složitostí jejího obsahu, ovládaný zvědavostí, co že to ten podivínský člověk, který byl jeho pacientem, chystá. „K čemu to doopravdy slouží?“ zeptal se. „Probudil jste ve mně zvědavost.“

Klausner sklouzl pohledem k truhle, pak zpátky k doktorovi, zvedl ruku a začal si jemně škrábat pravý ušní boltec. Nastalo ticho. Doktor stál u dveří a s úsměvem vyčkával.

„Tak dobře, řeknu vám to, když vás to zajímá.“ Znovu se odmlčel a doktor viděl, že Klausner neví odkud začít.

Přešlápl nejistě z nohy na nohu a se sklopenýma očima se zatahal za ušní lalůček; nakonec váhavě spustil: „Víte, má se to asi takhle… myšlenka je to vlastně velmi jednoduchá. Určitě víte, že lidské ucho… neslyší všechno. Některé zvuky jsou tak vysoké nebo tak hluboké, že je neslyšíme.“

„Ano,“ přisvědčil doktor. „Ovšem.“

„Nuže - tóny, jejichž frekvence je, zhruba řečeno, vyšší než patnáct tisíc kmitů za vteřinu vůbec neslyšíme. Psi mají lepší sluch než my. Jak jistě víte, můžete si koupit píšťalku, z níž lze vyloudit tón tak vysoký, že ho člověk vůbec neslyší. Ale pes ano.“

„Ano, viděl jsem takovou,“ podotkl doktor.

„Jakpak by ne. A ještě výš na stupnici, výš, než je tón té píšťalky, je další tón - chvění, chcete-li, ale já o tom raději uvažuji jako o tónu. Ani ten není slyšet. A nad ním je další tón a pak ještě další, celá stupnice tónů šplhajících výš a výš a výš, nekonečný sled… nekonečno tónů… je tón - jen kdybychom ho mohli slyšet! - tak vysoký, že vibruje milióny kmitů za vteřinu… a další ještě miliónkrát vyšší… a tak dál, výš a výš, za meze čísel… kde je nekonečno… věčnost… nedozírno za hranicemi hvězd.“

381$

Klausner se stával každým slovem živějším a vzrušenějším. Byl to křehký človíček, úzkostný a neposedný, s věčně se pohybujícíma rukama. Měl velkou hlavu, která se mu skláněla doleva, jako by krk sám o sobě nebyl dost silný na to, aby ji udržel vzpřímeně. Měl hladkou bledou tvář, téměř bílou a jeho světle šedé oči, mžourající a poblikávající zpoza ocelových obrouček brýlí, byly roztěkané, nepřítomné, zahleděné do dálky. Byl to subtilní, těkavý, rozechvělý lidský tvor, mihotavý jako můra, zasněný a nepokojný, náhle oživlý a roztřepotaný, a na doktora znenadání z jeho drobné postavy zavanul dech vzdálenosti, nekonečné, nezměřitelné vzdálenosti, jako by jeho duše bloudila kdesi daleko mimo jeho tělo.

Doktor čekal, co řekne dál. Klausner si povzdechl a sepnul ruce. „Věřím tomu,“ pronášel teď pomaleji, „že se kolem nás rozkládá celý nekonečný svět zvuků, které neslyšíme. Je možné, že kdesi v oněch neslyšných výšinách hraje neznámá, vzrušující hudba, hudba jemných harmonií i prudkých, skřípavých disonancí, hudba tak mocná, že kdyby ji naše uši byly s to zaslechnout, zešíleli bychom z ní. Může se tam ozývat cokoli… co my víme? Může se tam

„Může,“ přerušil ho doktor. „Ale příliš pravděpodobné to není.“

„Proč ne? Proč ne?“ Klausner ukázal prstem na mouchu, sedící na měděné cívce položené na stole. „Vidíte tu mouchu? Jaké vydává zvuky? Žádné - co slyšíme, žádné. Ale kdo ví? Možná si právě vysokým hláskem pohvizduje, seč jí síly stačí, nebo možná štěká, skřehotá nebo si prozpěvuje písničku. Má přece ústa. Má přece hrdlo.“

Doktor vrhl pohled na mouchu a usmál se. Stál pořád u dveří, ruku na klice. „Takže dnes si to hodláte ověřit?“ zeptal se.

„Před časem,“ pokračoval Klausner, „jsem sestavil jednoduchý přístroj, který potvrzoval existenci mnoha zvláštních, neslyšitelných zvuků. Sedával jsem před ním a sledoval jeho ručičku, jak zaznamenává přítomnost

382$

zvukového vlnění ve vzduchu, zatímco já sám jsem neslyšel vůbec nic. A právě těmhle zvukům chci naslouchat. Chci vědět, odkud přicházejí a kdo nebo co je vydává.“

„A ten přístroj tamhle na stole,“ ukázal doktor, „vám umožní je slyšet?“

„Snad. Kdo ví? Zatím jsem neměl štěstí. Ale udělal jsem na něm pár změn a dnes večer se to chystám zkusit znovu. Tenhle přístroj,“ řekl a položil na něj obě ruce, „je sestrojen tak, aby zachycoval zvukové vlnění, jehož kmitočet je pro příjem lidským uchem příliš vysoký; měl by toto vlnění umět převést do škály slyšitelných tónů. Patřičný kmitočet lze vyladit - téměř jako rozhlasovou stanici.“

„Jak to?“

„Není to nic složitého. Řekněme, že chci slyšet pištění netopýra. To je zvuk dost vysokého kmitočtu - zhruba třicet tisíc kmitů za vteřinu. Člověk ho běžně pouhým uchem neslyší. Takže kdyby tady v místnosti poletoval netopýr a já bych svůj přístroj vyladil na třicet tisíc, uslyšel bych, jak piští, velmi zřetelně. Dokonce bych ho slyšel ve správném tónu - ve fis, v h nebo v jiném odpovídajícím tónu -, jen na mnohem nižší frekvenci. Už chápete?“

Doktor se zadíval na podlouhlou černou rakvovitou truhlu. „Takže dneska večer to chcete zkusit?“

„Ano.“

„Tak přeji hodně štěstí.“ Doktor mrkl na hodinky. „Propánakrále!“ vykřikl. „Už musím letět. Nashle a díky za vyprávění. Musím vám pak někdy zavolat, abych zjistil, jak to dopadlo.“ Doktor vykročil ze dveří a zavřel za sebou.

Ještě chvíli se Klausner hrabal ve vnitřnostech černé truhly, pak se narovnal a tiše, vzrušeně si pro sebe mumlal: „Zkusíme to teď znova… Vezmeme to tentokrát ven do zahrady… tam bude možná lepší příjem… snad… A teď zvednout… pomaličku… Kristapána, to je tíha!“ Odnesl truhlu ke dveřím, zjistil, že je neotevře, pokud truhlu neodloží, odnesl ji zpátky, položil ji na ponk, otevřel dveře a pak se s ní v náručí ztěžka odvlekl do zahrady. Položil

383$

truhlu opatrně na dřevěný stolek, který stál na trávníku. Vrátil se do kůlny a přinesl sluchátka. Zapojil konektory a sluchátka si nasadil. Pohyby jeho rukou byly přesné a energické. Dech mu samým vzrušením zrychleně sykal mezi zuby. Nepřestával se utěšovat a povzbuzovat tichou, broukavou samomluvou, jako by se bál - toho, že přístroj nebude fungovat, a také toho, co by se mohlo stát, kdyby fungoval.

Stál tam na zahradě vedle dřevěného stolku, tak bledý, drobný a vyzáblý, že vypadal jako nějaké prastaré, obrýlené dítě stižené souchotinami. Slunce už zapadlo za obzor. Bylo naprosté bezvětří a ticho. Z místa, kde stál, bylo vidět přes nízký plůtek do vedlejší zahrady, po níž kráčela žena s košíkem květin, zavěšeným na předloktí. Chvíli ji bezmyšlenkovitě pozoroval. Pak se otočil k truhle na stolku a stiskl tlačítko na čelní stěně. Položil levou ruku na ovládání hlasitosti a pravou na knoflík, jenž pohyboval ručičkou po velké prostřední stupnici, podobné číselníku vlnové délky na rádiu. Stupnice byla označena očíslovanými pásmy od patnácti tisíc do jednoho milionu.

Klausner se sklonil nad přístrojem. V napjatém, naslouchajícím postoji skláněl hlavu na stranu. Pravou rukou začal otáčet knoflíkem. Ručička se pomalu, téměř nepostřehnutelně plazila po stupnici; Klausner slyšel ve sluchátkách slabé, nepravidelné praskání.

V pozadí praskavých výbojů bylo ještě slyšet tlumené vrčení, které vydával přístroj sám, ale to bylo vše. Jak naslouchal, zmocnil se ho náhle zvláštní pocit - pocit, že se mu natahují uši, spojeny s hlavou pouze dvěma tenounkými napnutými drátky, podobnými tykadlům, a jak se drátky prodlužují, uši mu sahají výš a výš, až do tajného a zapovězeného území, do nebezpečné sféry ultrazvuku, kam lidské ucho nemá přístup, ani právo se vtírat.

Ručička se zvolna šinula po číselníku a Klausner náhle uslyšel vřísknutí, strašné, pronikavé vřísknutí; nadskočil, strhl ruce z přístroje a zachytil se okraje stolu. Rozhlédl se

384$

divoce kolem sebe po člověku, který vykřikl. Ale kromě ženy na vedlejší zahradě nebyl nikdo v dohledu - a ona to určitě nebyla. Skloněná nad záhonem odstřihávala žluté růže a pokládala je do košíku.

A znovu se to ozvalo - nelidské, nehrdelní vřísknutí, ostré a krátké, velmi jasné, studené. Mělo v sobě cosi neosobního, kovového, tón, jaký nikdy předtím neslyšel. Klausner přelétl pohledem po okolí pátraje bezděčně po zdroji toho zvuku. Jediným živým tvorem v dohledu byla ta žena odvedle. Pozoroval, jak se sehnula; pak uchopila jednou rukou stonek růže mezi prsty a nůžkami jej odstřihla. Znovu uslyšel ten výkřik.

Ozval se přesně v okamžiku, kdy se břity nůžek scvakly kolem stonku.

V té chvíli se žena narovnala, položila nůžky do košíku a obrátila se k odchodu.

„Paní Saundersová!“ zvolal Klausner a hlas mu rozčilením přeskočil. „Paní Saundersová, počkejte!“

Žena se ohlédla a spatřila přes plot souseda stojícího na trávníku - výstřední drobnou postavu se sluchátky na uších, mávající rukama -, jak na ni volá hlasem tak vysokým a důrazným, až se polekala.

„Ještě jednu! Prosím vás, ustřihněte rychle ještě jednu!“

Strnula a vrhla k němu pátravý pohled. „Proboha, pane Klausnere!“ vykřikla. „Proč? Co se děje?“

„Udělejte to, prosím vás,“ opakoval. „Ustřihněte ještě jednu růži!“

Paní Saundersová odjakživa pokládala svého souseda za bláznivého podivína; teď se zdálo, že se pomátl dočista. Napadlo ji, zda by neměla doběhnout domů pro manžela. Ne, pomyslela si. Klausner je neškodný. Vyhovím mu. „Jistě, pane Klausnere, jak chcete,“ řekla nahlas. Vzala nůžky z košíku, shýbla se a odstřihla další růži.

Klausner znovu ve sluchátkách zachytil ono strašné, nehrdelní vřísknutí; znovu se ozvalo přesně v okamžiku, kdy došlo k odstřižení růžového stonku. Strhl si sluchátka

385$

z uší a přeletěl k plůtku, který odděloval obě zahrady. „Dobře!“ volal. „Stačí! Už ne. Už to nedělejte.“

Žena tam stála se žlutou růží v jedné ruce a nůžkami v druhé a pozorovala ho.

„Něco vám řeknu, paní Saundersová,“ říkal, „něco, čemu nebudete věřit.“ Položil dlaně na tyčky plotu a zazíral na ni upřeně skrz silná skla brýlí. „Nastříhala jste dnes večer košík růží. Ostrými nůžkami jste přetínala stonky živých bytostí a každá růže ze sebe v okamžiku, kdy jste střihla, vydala strašný výkřik. Věděla jste to, paní Saundersová?“

„Ne,“ odtušila. „To jsem tedy opravdu nevěděla.“

„Přesto je to pravda,“ ujišťoval ji. Dýchal sice přerývaně, ale snažil se své rozrušení krotit. „Slyšel jsem jejich vřískot. Pokaždé když jste ustřihla růži, uslyšel jsem výkřik bolesti. Zvuk velmi vysoké frekvence, přibližně sto třicet dva tisíc kmitů za vteřinu. Vy jste ho slyšet nemohla. Ale já ano.“

„Vážně, pane Klausnere?“ Rozhodla se, že odpočítá pět vteřin a vystřelí k domu.

„Namítnete,“ pokračoval, „že růžový keř nemá nervový systém, jímž by mohl něco cítit, že nemá hrdlo, jímž by křičel. Máte pravdu. Nemá. Aspoň ne v podobě, v jaké si je představujeme my. Ale jak můžete vědět, paní Saundersová“ - zasyčel teď šeptem a naklonil se daleko přes plot - „jak můžete vědět, že keř růží necítí úplně stejnou bolest, když mu někdo přetne stonek, jakou byste cítila vy, kdyby vám někdo ustřihl ruku v zápěstí zahradními nůžkami? Jak to můžete vědět? Je přece živý, ne?“

„Ovšem, pane Klausnere. Ovšem… a — dobrou noc.“ Obrátila se jako na obrtlíku a splašeně zaběhla do domu. Klausner vykročil zpět ke stolku. Nasadil si sluchátka a chvíli naslouchal. Stále slyšel tiché praskání a tlumený bzukot přístroje, ale kromě toho nic jiného. Sklonil se k trávníku a vzal do prstů drobnou bílou sedmikrásku. Sevřel ji mezi palcem a ukazováčkem, a pomalu ji táhl vzhůru a stranou, až se stonek přetrhl.

386$

Od chvíle, kdy zatáhl, po okamžik, kdy se stonek přetrhl, bylo ve sluchátkách slyšet - zřetelně slyšet - tenký, pisklavý, zvláštně neživý křik. Vzal mezi prsty další sedmikrásku a znovu trhl. Opět uslyšel ten výkřik, ale nebyl si už jistý, zda vyjadřuje bolest. Ne, to nebyla bolest; bylo to překvapení. Nebo ještě něco jiného? Ten výkřik nevyjadřoval, když o tom tak uvažoval, žádný pocit, žádnou emoci známou člověku. Byl to pouze výkřik, bezbarvý, kamenný výkřik - jediný tón, prostý citu, nevyjadřující nic. A stejně tak tomu bylo u těch růží. Mýlil se, když mluvil o bolesti. Květina zřejmě bolest necítí. Cítí něco jiného - něco, co neznáme a co by se mohlo nazývat jakkoli: sliť, obrak nebo dřostvění.

Vstal a stáhl si sluchátka z uší. Stmívalo se a pološero protínaly pruhy světel z rozsvícených oken okolních domů. Opatrně zvedl černou truhlu ze stolku, odnesl ji do kůlny a položil ji na ponk. Pak vyšel ven, zamkl za sebou dveře a odebral se do domu.

Druhý den vstal s rozbřeskem. Oblékl se a zamířil rovnou do kůlny. Zvedl přístroj ze stolu, přitiskl si jej na prsa a podklesávaje pod jeho tíhou v kolenou ho nesl ven. Obešel dům, protlačil se čelní brankou a vydal se přes ulici do parku. Tam se zastavil a přehlédl okolí; pak pokračoval dál, až se dovlekl k velkému, statnému buku a položil přístroj na zem vedle něj. Rychle se vrátil do domu, ze sklepa na uhlí vzal sekyru a odnesl ji na stejné místo; položil ji na zem vedle stromu. Pak se znovu rozhlédl, úzkostlivě těkaje očima skrz silné brýle do všech stran. Nikde nikdo. Bylo šest hodin ráno.

Nasadil si sluchátka a zapnul přístroj. Chvíli naslouchal známému tlumenému vrčení; pak zvedl sekyru, doširoka se rozkročil a vší silou se rozmáchl. Ostří se zahryzlo hluboko do dřeva těsně nad kořenem a v okamžiku, kdy rána dopadla, uslyšel Klausner ve sluchátkách prazvláštní zvuk. Byl jiný než ty předchozí, odlišný od čehokoli, co kdy slyšel - skřípavé, ohlušující, disonantní zamručení,

387$

hluboký, rozechvívající řev, ne krátké, přervané vřísknutí, jaké vydávaly růže, ale z nitra se deroucí vzlyk, který trval dobrou minutu a nejsilnější byl v okamžiku nárazu, pozvolna odumíraje a odeznívaje do ticha.

Klausner zíral zděšeně na místo, kde se ostří zabořilo do živé tkáně stromu; pak jemně uchopil sekyru za topůrko, vyprostil čepel ze dřeva a odhodil nástroj na zem. Prsty se dotýkal zející rány vykousnuté ostřím sekyry a snažil se stlačit její okraje k sobě, aby se zacelila, a při tom zajíkavě opakoval: „Strome, ach strome… promiň… promiň mi to… ale to se zahojí… zahojí se to, neboj…“

Chvíli tak stál a tiskl ruce ke kmeni statného stromu; pak se náhle obrátil a spěšně kráčel z parku pryč, přes ulici a čelní brankou zpět do domu. Došel k telefonu, nahlédl do seznamu, vytočil číslo a čekal. Levou rukou pevně svíral sluchátko a prsty pravé bubnoval netrpělivě na stůl. Poslouchal vyzváněcí tón, pak uslyšel cvaknutí na druhém konci aparátu a ve sluchátku se ozval ospalý mužský hlas: „Haló? Ano?“

„Doktor Scott?“ řekl Klausner.

„Ano. U telefonu.“

„Pane doktore, musíte okamžitě přijít - rychle, prosím vás.“

„Kdo volá?“

„Tady Klausner. Vzpomínáte si, co jsem vám říkal včera večer, o pokusech se zvuky, že chci zkusit…“

„Ano, ovšem. Ale co se děje? Jste nemocný?“

„Ne, nejsem, ale…“

„Je půl sedmé ráno,“ přerušil ho doktor, „vy mně voláte a přitom nejste nemocný?“

„Přijďte, prosím. Rychle. Chci, aby to někdo slyšel. Zblázním se z toho! Nemůžu tomu věřit…“

Doktor zachytil v hlase druhého muže zoufalý, téměř hysterický tón - tón, který slýchával v hlasech volajících, když říkali: „Stala se nehoda! Rychle přijeďte!“ Pronesl

388$

zvolna: „Opravdu chcete, abych teď vstal z postele a přijel k vám?“

„Ano, teď hned. Okamžitě, prosím vás.“

„Dobrá - přijedu.“

Klausner se posadil vedle telefonu a čekal. Snažil se vybavit si onen zvuk, řev stromu, ale nedařilo se mu to. Pamatoval si jen, že byl ohlušující a strašný a že se mu při něm vnitřnosti sevřely hrůzou. Pokusil se představit si, jak by asi zařval člověk, kdyby stál vkotven v zemi a někdo by mu záměrně zaťal malý ostrý předmět do nohy, hluboko do něj zasekl čepel, až by se v ráně zaklínila. Vydal by ze sebe podobný zvuk? Ne, ne - docela jiný. Zvuk, který vyšel ze stromu, byl děsivější než jakýkoli představitelný zvuk vyšlý z lidských úst, děsivější o ten strašlivý, bezbarvý, nehrdelní tón. Začal uvažovat o dalších živých bytostech a okamžitě se mu vybavilo pšeničné pole živých, žlutých, vzpřímených klasů, jímž projíždí žací stroj a utíná pět set stonků, pět set hlav za vteřinu. Bože, jaký to by byl zvuk? Pět set hromadně vzkřiklých pšeničných stébel a každou další vteřinu dalších pět set, přeťatých a křičících, a - ne, pomyslel si, se svým přístrojem na pšeničné pole jít nechci. Nikdy bych už nevzal chléb do úst. Ale co brambory, co hlávka zelí, cibule a mrkev? A co jablka? Vlastně ne. Jablkům se neubližuje. Jablka padají sama od sebe, když jsou zralá. Jablkům se nic neděje, pokud je člověk nechá spadnout a netrhá je z větví. Ale zelenině se něco děje. Bramborám například. Brambora dozajista křičí; i mrkev, cibule a zelí…

Zaslechl cvaknutí vrátek, vyskočil, vyšel ze dveří a spatřil doktora, jak se blíží po cestičce mezi záhony s malou černou brašnou v ruce.

„Tak co je?“ řekl doktor. „Co se děje?“

„Pojďte se mnou, doktore, chci, abyste to slyšel. Volal jsem vám, protože jste jediný, komu jsem o tom říkal. Je to v parku přes ulici. Půjdeme?“

389$

Doktor si Klausnera prohlížel. Zdálo se, že už je klidnější. Nejevil známky hysterie ani pomatenosti; byl pouze rozrušený a vyvedený z míry.

Zamířili přes ulici do parku; Klausner šel první a vedl doktora k velkému buku, u jehož paty ležela podlouhlá černá rakvová skříňka a vedle ní - sekyra.

„Proč jste to sem přinesl?“ zeptal se doktor.

„Potřeboval jsem strom. V zahradě žádné velké stromy nerostou.“

„A co ta sekyra?“

„Uvidíte za chvíli. Ale teď si, prosím vás, nasaďte sluchátka a poslouchejte. Pozorně poslouchejte a pak mi řekněte přesně, co jste slyšel. Chci mít stoprocentní jistotu…“

Doktor se pousmál, zvedl sluchátka a upevnil si je na uších.

Klausner se shýbl a cvakl vypínačem na čele přístroje; pak vzal sekyru, pevně se rozkročil a připravil se k nápřahu. Na okamžik znehybněl.

„Slyšíte něco?“ prohodil k doktorovi.

„Co jste říkal?“

„Jestli něco slyšíte?“

„Jenom takové vrčení.“

Klausner tam stál se sekyrou a odhodlával se k úderu, ale při představě zvuku, který ze stromu vyjde, se znovu zarazil.

„Na co čekáte?“ zeptal se doktor.

„Na nic,“ řekl Klausner, pozvedl sekyru, máchl jí, a vtom jako by ucítil - mohl by přísahat, že to nebylo jen zdání - pohyb země, na níž stál. Ucítil, jak se mu půda pod nohama zhoupla, jako by se kořeny stromu kdesi dole pohnuly, ale už nedokázal padající čepel zastavit; ostří se zaseklo do stromu a zakouslo se hluboko do dřeva. V tom okamžiku se vysoko nad nimi ozval praskot lámajícího se dřeva a šustot listí otírajícího se o sebe; oba zvedli hlavy a doktor vykřikl: „Pozor! Pryč! Rychle pryč!“

Doktor si strhl sluchátka z uší a vyrazil na útěk, ale

390$

Klausner stál jako solný sloup a zíral vzhůru na obrovskou větev dlouhou aspoň dvacet metrů, jak se zvolna sklápí a v nejsilnějším místě, kde vyrůstá z kmene, praská, láme se a tříští. Větev se s třeskotem zřítila na zem a Klausner uskočil: právě včas. Sletěla na přístroj a roztříštila ho na kusy.

„Dobrý bože!“ volal doktor a běžel zpět. „To bylo o fous! Myslel jsem, že je po vás!“

Klausner civěl na strom. Velká hlava se mu skláněla do strany a na hladké bílé tváři měl strnulý výraz plný zděšení. Pomalu přistoupil ke stromu a jemně vypáčil čepel z kmene.

„Slyšel jste to?“ řekl a obrátil se k doktorovi. Jeho hlas byl téměř nezvučný.

Doktor z běhu a rozrušení sotva popadal dech. „Co jsem měl slyšet?“

„Ve sluchátkách. Ve chvíli, kdy dopadla sekyra - slyšel jste něco?“

Doktor si promnul zátylek. „Mm,“ řekl váhavě, „po pravdě řečeno…“ Zarazil se, svraštil čelo a hryzl se do dolního rtu. „Ne, nejsem si jistý. Nejsem si vůbec jistý. Neměl jsem ta sluchátka po dopadu sekyry na uších déle než asi vteřinu.“

„Dobře, dobře, ale co jste slyšel?“

„Nevím,“ říkal doktor. „Nevím, co jsem slyšel. Asi praskot větve, když se zlomila.“ Mluvil překotně a trochu podrážděně.

„Jak to znělo?“ Klausner se mírně předklonil a zadíval se doktorovi pátravě do očí. „Řekněte mi přesně, jak to znělo.“

„Krucinál!“ ulevil si doktor, „já vážně nevím. Měl jsem v tu chvíli co dělat sám se sebou. Nechrne to být.“

„Doktore Scotte, jak - to - zně - lo?“

„Ježíši Kriste, jak to mám vědět, když mi na hlavu padalo půl stromu a já jsem si musel zachraňovat holou kůži?“ Doktor byl bezpochyby nesvůj. Klausner to teď vycítil; stál bez pohybu s očima upřenýma na doktora a dobrou půlminutu nepromluvil. Doktor přešlápl, pokrčil rameny

391$

a pootočil se k odchodu. „No,“ zabručel, „asi bychom se měli vrátit.“

„Ne,“ vyrazil ze sebe malý muž a jeho hladké bílé tváře se náhle zalily barvou. „Zašijte to,“ řekl, „tady.“ Ukazoval na čerstvý šrám vytvořený v kmeni ostřím sekyry. „Rychle to zašijte.“

„Nemluvte hlouposti,“ snažil se ho doktor odbýt.

„Udělejte, co říkám. Zašijte to.“ Klausner pevně svíral topůrko sekyry a v hlase měl zvláštně tichý, téměř výhružný tón.

„Nemluvte hlouposti,“ opakoval doktor. „Copak můžu šít dřevo? Pojďte už, vrátíme se.“

„Takže dřevo šít nemůžete?“

„Ne, ovšemže ne.“

„Máte s sebou v brašně nějakou jodovou tinkturu?“

„Co jestli mám?“

„Potřete tu ránu jodovou tinkturou. Bude to pálit, ale to se nedá nic dělat.“

„Nechte toho,“ řekl doktor a znovu se pootočil, jako by chtěl vykročit pryč. „To je absurdní. Pojďte, vrátíme se domů a…“

„Potřete to jodovou tinkturou.“

Doktor zaváhal. Viděl, jak Klausner zesílil úchop dlaní kolem topůrka. Usoudil, že jedinou alternativou je vyrazit na útěk - a to ihned zavrhl.

„Dobře,“ podvolil se. „Potřu to jodovou tinkturou.“

Přinesl si černou brašnu, která ležela asi deset metrů opodál, rozepnul ji a vyndal lahvičku s tinkturou a balíček vaty. Přistoupil ke kmeni, odzátkoval lahvičku, ukápl na kousek vaty trochu tmavého roztoku, sklonil se a lehkým poťukáváním jej začal vtírat do rány. Jedním okem stále pokukoval po Klausnerovi, který stál bez hnutí se sekyrou v ruce a pozoroval ho.

„Vetřete to pořádně.“

„Ano,“ řekl doktor.

„Teď tu druhou - tu nad tím!“

392$

Doktor poslušně potřel roztokem i druhou ránu.

„Tak,“ prohlásil. „Hotovo.“

Narovnal se a důkladně své dílo zkontroloval. „Mělo by se to brzy zahojit.“

Klausner přistoupil blíž a oba šrámy si vážně prohlédl.

„Ano,“ pomalu kývl velkou hlavou nahoru a dolů. „Ano, brzy se to zahojí.“ Udělal krok zpět. „Přijdete to zítra zkontrolovat?“

„Ale ovšem,“ přitakal doktor. „Samozřejmě.“

„A dáte na to zase jodovou tinkturu?“

„Ano, když bude třeba.“

„Díky, pane doktore,“ opět pokýval Klausner hlavou, upustil sekyru a po tváři mu přeběhl divoký, rozčilený úsměv; doktor k němu rychle přešel a jemně ho vzal v podpaží; „pojďte, už musíme jít,“ řekl a náhle se oba pohnuli a dosti kvapně, mlčky zavěšeni do sebe kráčeli parkem a přes ulici zpět do domu.

393$

OBSAH

MUŽ Z JIHU (Richard Müller) /5

PAN BOTIBOL (Josef Línek) /16

PAN FEASEY (Josef Línek) /39

PAN HODDY (Josef Línek) /71

PANÍ BIXBYOVÁ A KOŽICH OD PLUKOVNÍKA (Richard Müller) /79

PANÍ DOMÁCÍ (Richard Müller) /96

POSLEDNÍ DĚJSTVÍ (Mai Fathi Havrdová) /106

POZOR, ZLÝ PES (Josef Línek) /136

PRASE (Josef Línek) /149

PŘÁNÍ (Richard Müller) /171

RUMMINS (Josef Línek) /174

SEKÁČ FOXLEY (Richard Müller) /186

SKOPOVÉ NA PORÁŽKU (Richard Müller) /201

SMRT VELMI STARÉHO MUŽE (Josef Línek) /211

STOPAŘ (Josef Línek) /224

TI NEZESTÁRNOU (Josef Línek) /237

TO JEDINÉ (Josef Línek) /256

TO SLADKÉ TAJEMSTVÍ ŽIVOTA (Josef Línek) /262

VČERA BYLO KRÁSNĚ (Josef Línek) /269

VELKÁ ŠOUPANÁ (Richard Müller) /274

VELKÝ SAMOČINNÝ VĚTOSTROJ (Richard Müller) /300

VOJÁK (Richard Müller) /320

VZHŮRU K NEBESŮM (Richard Müller) /330

WILLIAM A MARIE (Richard Müller) /343

ZROZENÍ A KATASTROFA (Richard Müller) /372

ZVUKOVÁ SKŘÍŇKA (Richard Müller) /379$

ROALD DAHL se narodil 13. srpna 1916 v Llandaffu ve Walesu rodičům norského původu. Otec mu zemřel ve čtyřech letech. Ve 30. letech působil u firmy Shell v Londýně a poté v Tanzanii. Za 2. světové války sloužil jako stíhací pilot RAF v Libyi, Řecku a Sýrii. Jeho prvním povídkovým souborem bylo Over To You (1946, Přepínám) s válečnou tematikou. Celosvětový úspěch mu však přinesly až povídkové sbírky Someone Like You (1954, Člověk jako vy) a Kiss (1959, Líbej mě, líbej). Jeho první manželkou byla úspěšná herečka Patricie Nealová, s níž měl syna a čtyři dcery, druhou ženou mu byla Felicity Ann Crosslandová. Roald Dahl obdržel řadu literárních ocenění, m. j. cenu Edgara Allana Poea (1954, 1959 a 1980) a Whitbreadovu cenu (1983). Zemřel 23. listopadu 1990 v Oxfordu.

ROALD DAHL

The Collected Short Stories

Z anglického originálu The Collected Short Stories, vydaného nakladatelstvím Penguin Books Ltd. roku 1992 ve Velké Británii, přeložili Richard Muller, Josef Línek a Mai Fathi Havrdová; Vydalo nakladatelství & vydavatelství VOLVOX GLOBATOR jako svou 914. publikaci (mirv1); Vytiskl Finindr, s.r.o., Český Těšín Vydání první Praha 2010; ISBN 978-80-7207-794-6