ROALD DAHL

PŘÍBĚHY NEČEKANÝCH KONCŮ

Roald Dahl

Tales ofthe Unexpected přeložil Richard Müller

Copyright (c) Roald Dahl, 1948, 1949, 1950, 1952, 1953, 1959, 1961, 1979

Translation (c) Richard Můller, 2005 ISBN 80-7207-581-0

/ Farářovo potěšení /

Pan Boggis jel zvolna vozem, pohodlně opřen v sedadle, s loktem položeným do otevřeného okénka.

Jak krásný je ten náš venkov, pomyslel si; a jak je příjemné pozorovat první známky jara v

probouzející se krajině. Hlavně petrklíče. A hloh. Kvetoucí hloh planul červeně, růžově a bíle podél

živých plotů a pod ním rostly keříčky petrklíčů; byla to nádhera.

Stáhl ruku z volantu a zapálil si cigaretu. Nejlepší bude, napadlo ho, když dojede až na vršek Brillského

kopce. Viděl ho zhruba půl míle před sebou. A ten shluk chalup mezi stromy na samém temeni kopce,

to musí být vesnička Brill. Výborně. Ne každý nedělní úsek skýtal takovou pěknou vyvýšeními, z níž se

mohl pustit do práce.

Vyjel do kopce a zastavil kousek pod vrcholkem, na okraji vesnice. Vystoupil a rozhlédl se. Pod ním se

prostírala celá krajina jako obrovský zelený koberec. Viděl na míle daleko. To bylo přesně ono. Z

kapsy vytáhl blok a tužku, opřel se o kapotu auta a zkušeným okem pomalu pátral po okolí.

Napravo, vzadu v polích, zahlédl středně velký statek, k němuž vedla ze silnice příjezdová cesta. Kus

za ním se nacházela ještě jedna, větší hospodářská usedlost. V obklopení vysokých jilmů stál jiný

dům, podle všech znaků z doby Anny Stuartovny, a za ním vlevo byla dvě další slibná stavení. Celkem

pět domů. To bylo z této strany všechno.

Pan Boggis si do bločku zakreslil hrubý náčrtek zobrazující polohu jednotlivých domů, aby se lépe

orientoval, až sjede dolů, pak nastoupil zpět do auta a projel vesnicí na druhou stranu kopce. Odtud si

vytipoval dalších šest usedlostí: pět statků a velký bílý georgiánský dům; ten si podrobně prohlédl

triedrem. Vypadal honosně a udržovaně a měl pěstěnou zahradu. Škoda. Okamžitě ho vyloučil.

Nemělo smysl chodit k zámožným.

V tomto čtverci, v této sekci tedy přicházelo v úvahu celkem deset domů. Deset je tak akorát* mínil

pan Boggis. Právě tolik, kolik zvládne za jedno příjemné pracovní odpoledne. Kolik máme hodin?

Dvanáct. Dal by si s chutí v hospodě půllitr, než vyrazí, ale v neděli otevírali až v jednu. Nevadí, napije se později. Nahlédl do svých poznámek v bločku. Rozhodl se, že nejprve zamíří k tomu stuartovskému

domu - k tomu mezi jilmy. V triedru vypadal krásně zchátrale; majitelé určitě nějakou tou korunou

nepohrdnou. A tyhle typy domů mu každopádně vždycky nosily štěstí. Pan Boggis nasedl zpět do

vozu, uvolnil ruční brzdu a zvolna, bez plynu se začal spouštět z kopce.

Odhlédneme-li od skutečnosti, že byl v současné chvíli přestrojen za duchovního v černém taláru,

nebylo na panu Cyrilu Boggisovi nic temného. Živil se obchodováním starožitným nábytkem a na

Queen's Road v Chelsea měl vlastní starožitnictví i s dražební místností. Obchod nebyl velký ani do

něj obvykle neproudily davy zákazníků, ale jelikož pan Boggis pořizoval zboží téměř za babku a

prodával je naopak za drahé peníze, rok co rok si přišel na slušnou sumičku. Byl rozený obchodník, a

ať kupoval nebo prodával, hbitě se naladil na zákazníkovu strunu. Pro staré měl šarm a pochopení,

pro vdovy jedovatý jazyk, pro staré panny proříznutou pusu, pro bohaté ohnutý hřbet, pro slabé

pádnou ruku, pro zbožné přísnou tvář. O svém talentu dobře věděl a také ho při každé příležitosti

beze studu využíval. Často, po obzvláště povedeném představení, měl co dělat, aby se neotočil k

hledišti a nezačal se uklánět burácejícímu obecenstvu, jehož potlesk hřměl divadlem.

Přes svůj poněkud klaunský dar nebyl pan Boggis žádný šašek. Někteří dokonce tvrdili, že většího

odborníka na anglický, italský a francouzský nábytek v Londýně jen tak nenajdete. Měl také

překvapivě dobrý vkus a pohotově odhalil a odmítl stylově podřadný kus, i kdyby to byl originál.

Pochopitelně že nejblíže srdci choval díla velkých anglických uměleckých truhlářů z osmnáctého

století, Ince, Mayhe-wa, Chippendalea, Roberta Adama, Manwaringa, Iniga Jonese, Hepplewhitea,

Kenta, Johnsona, Ceorge Smi-the, Locka, Sheratona a tak dále, ale i u nich si určil jisté hranice.

Nepřipustil například, aby práh jeho síně překročil jakýkoli kus z Chippendaleova čínského či

gotického období, a totéž platilo i pro těžkopádné italské práce Roberta Adama.

Během posledních let získal pan Boggis v obchodních kruzích značný věhlas tím, že se mu týden co

týden s neuvěřitelnou pravidelností zjevovaly ve výkladu neobvyklé a často velmi vzácné kusy. Ten

člověk měl očividně téměř nevyčerpatelný zdroj, jakési soukromé skladiště, kam mu prostě stačilo

jednou týdně zajet a vyzvednout si, co potřebuje. Kdykoli se ho vyptávali, kde ten nábytek bere,

vědoucně se pousmál, přimhouřil jedno oko a zamumlal cosi o malém tajemství.

Páně Boggisovo malé tajemství se zakládalo na jednoduché myšlence, na niž připadl díky příhodě, jež

se mu stala jednoho nedělního odpoledne před necelými devíti lety, když projížděl venkovem.

Dopoledne zajel na návštěvu do Sevenoaks, kde bydlela jeho stará matka, a na zpáteční cestě se mu

kvůli prasklému řemeni větráku vyvařila voda v chladiči a přehřál motor. Vystoupil z vozu a vydal se

pěšky k nejbližšímu domu - nevelkému statku asi padesát metrů od silnice. Ženu, která mu otevřela,

požádal o kbelík vody.

Zatímco čekal, než mu ho natočí, nakoukl otevřenými dveřmi do obývacího pokoje; a tam, ani ne pět

metrů od sebe, spatřil něco tak vzrušujícího, že se mu celé témě orosilo kapkami potu. Stálo tam

velké dubové křeslo, jemuž podobné viděl jen jednou jedinkrát v životě. Obě loketní operky i

opěradlo pro záda nesla řada osmi nádherných vřetenovitých sloupků. Opěradlo bylo vykládané

minuciózní intarzií s rostlinnými motivy a do půli délky obou opěrek byly vyřezány kachní hlavy.

Dobrý bože, běželo mu hlavou, tenhle kousek je z konce patnáctého století! Prostrčil hlavu dveřmi do

místnosti a - dobré nebe!

- tam stálo vedle krbu ještě jedno!

Odhadoval, že tato dvě křesla by v Londýně měla cenu nejméně tisíc liber. A jací to navíc byli

krasavci!

Když se žena vrátila, pan Boggis se představil a bez okolků se jí zeptal, zda by nechtěla ta křesla

prodat.

Propána, divila se, a proč by měla chtít prodávat křesla?

Z toho prostého důvodu, že jí za ně nabízí slušný obnos.

A kolik jí nabízí? Ne že by byly na prodej, nepřipadá v úvahu, ale jen tak ze zvědavosti, pro zajímavost,

kolik jí nabízí?

Třicet pět liber.

Kolik?

Třicet pět liber.

Propánajána, třicet pět liber. Vida vida, to jsou věci. Vždycky si myslela, že mají velkou cenu. Ta křesla byla velice stará. A navíc velmi pohodlná. Nemůže je postrádat, kdepak. Ne, na prodej nejsou, ale i

tak děkuje.

Ta křesla nejsou tak stará, jak si myslí, ujistil ji pan Boggis, a jen těžko by pro ně hledala kupce, ale on má shodou okolností klienta, který si na takovýto nábytek potrpí. Snad by mohl přihodit dvě libry

- řekněme třicet sedm liber. Co tomu říká?

Smlouvali asi půl hodiny a dopadlo to samozřejmě tak, že se dohodli a křesla odkoupil za cenu, která

činila necelou dvacetinu jejich skutečné hodnoty.

Toho večera, když se ve svém stejšnu vracel zpět do Londýna a vzadu si jako v povijanu hověla ta dvě

pohádková křesílka, dostal náhle geniální nápad.

Tak podívej, uvažoval v duchu, jsou-li cenné věci na jednom statku, proč by neměly být i na jiných? Co

ti brání v tom, abys je začal hledat? Co ti brání pročesat kraj? Můžeš to dělat o nedělích. Aspoň tě to

nebude zdržovat v týdnu. Stejně nikdy nevíš co s neděli.

A tak pan Boggis nakoupil mapy, podrobné mapy všech hrabství kolem Londýna, a tenkou tužkou

narýsoval do každé síť čtverců. Jednotlivé čtverce pokrývaly území o skutečné velikosti pětkrát pět

mil, což byla podle jeho hrubého odhadu oblast, kterou

- měl-li ji prohledat důkladně - mohl zvládnout během jedné neděle. Města a vesnice ho nezajímaly.

Šlo mu spíše o domy na samotách, velké statky a zchátralá venkovská sídla. Tímto způsobem -

zpracuje-li čtverec za neděli, padesát dva čtverců ročně

- propátrá postupně všechna hrabství, každý statek, každé venkovské sídlo v okrese.

Ovšem tak jednoduché to samozřejmě nebylo. Venkované jsou nedůvěřiví. A zchudlá šlechta

jakbysmet. Člověk si nemůže jen tak přijít, zazvonit a čekat, že ho na požádání provedou po domě,

protože to je ani nenapadne. Takhle by se nedostal ani přes práh. Ale jak se tedy domoct přístupu?

Nejlepší bude, když zamlčí, že podniká v nábytku. Mohl by dělat opraváře telefonů nebo údržbáře

plynu nebo instalatéra. Mohl by dokonce hrát duchovního...

Od této chvíle začal celý plán nabývat poněkud určitějších rysů. Pan Boggis si nechal vyrobit štůsky

vizitek* na nichž byl plasticky vytištěn následující nápis:

CTIHODNÝ PÁN CYRIL WINNINGTON BOGGIS

Prezident Společnosti za zachování vzácného nábytku

Ve spolupráci s Viktoriiným a Albertovým muzeem

Od teď se bude každou neděli proměňovat ve starého hodného faráře, který tráví volný čas tím, že

cestuje po kraji a v nezištné službě "Společnosti" sestavuje soupis pokladů ukrytých po anglických venkovských sídlech. A kdo by měl to srdce vykopnout ho ze dveří, až tohle uslyší?

Nikdo. A jakmile se dostane dovnitř a padne mu do oka kousek, který by opravdu chtěl? Pak už zná

tisíc způsobů, jak na to.

K jeho nemalému překvapení plán fungoval. Vstřícnost, s níž ho v kraji dům od domu vítali, zpočátku

uváděla do rozpaků i jeho samého. Každou chvíli mu někdo něco nabízel, kousek závinu, sklenku

portského, šálek čaje, košík švestek, dokonce posezení u nedělního rodinného oběda. Dříve nebo

později se pochopitelně musel setkat s nepřívětivostí či nepříjemnostmi, ale devět let je koneckonců

více než čtyři sta nedělí, během nichž počet domů, do nichž zavítal, narostl v pěknou řádku. Celkem

vzato to byla živnost přinášející jak napínavé zážitky, tak dobrý zisk.

Byla znovu neděle a pan Boggis se pohyboval v Buckinghamshiru, v jednom z nejsevernějších čtverců

na mapě, asi deset mil od Oxfordu. Sjížděl z kopce směrem k prvnímu domu, chátrajícímu sídlu z

počátku osmnáctého století, a začínal mít pocit, že dnešek bude šťastný den.

Zastavil auto asi sto metrů od brány a vystoupil, aby zbytek cesty došel pěšky. Dokud nebyl obchod

uzavřen, nechtěl, aby vůz viděli. Velký stejšn se k důstojnému starému pánovi jaksi nehodil. Navíc

získal tou krátkou cestou dost času na to, aby prozkoumal nemovitost zvenčí a nasadil notu, jež byla

pro danou situaci nejpříhodnější.

Pan Boggis svižně rázoval po příjezdové cestě. Měl malou postavu, bříško a tlusté nožky. Z kulatého a

růžovoučkého obličeje, pro roli faráře jako stvořeného, se poulily velké hnědé oči prostoupené

duchem milé slaboduchosti. Byl oblečený v taláru s obvyklým bílým kolárkem a na hlavě měl měkký

černý klobouk. Opíral se o starou dubovou špacírku, která mu měla propůjčovat dobrácky venkovský

ráz.

Stanul u hlavního vchodu a zazvonil. Zaslechl kroky v chodbě, otevřely se dveře a najednou před ním

stála - nebo se spíš nad ním tyčila - obrovitá žena v jezdeckých kalhotách. I přes kouř cigarety, kterou

měla v ruce, čpěla silným zápachem stájí a koňské mrvy.

"Ano?" hleděla na něj nedůvěřivě. "Co chcete?"

Pan Boggis, který čekal, že ženská co nevidět zařehtá, smekl klobouk, mírně se uklonil a podal jí

vizitku. "Promiňte, že vás obtěžuji," řekl a sledoval, jak se po přečtení kartičky zatváří.

"Nechápu," odfrkla a vrátila mu vizitku. "Co chcete?"

Pan Boggis jí vysvětlil, co je Společnost za zachování vzácného nábytku.

"Nemá to náhodou něco společnýho se socany?" vrhla na něj divoký pohled zpod hustého světlého

obočí.

Pak už to byla hračka. Pravičák v rajtkách - jakéhokoli pohlaví - byl pro pana Boggise vždycky snadnou

kořistí. Dvě minutky pěl chválu na nejkrajnější pravé křídlo konzervativní strany a další dvě dštil oheň

na socialisty. Poslední zásah do černého si zapsal odmítavou zmínkou o návrhu všeobecného zákazu

myslivosti, s nímž kdysi přišli socialisté do sněmovny, načež zpravil svou posluchačku o tom, že nebe

si představuje - "ale neřeknete to na mě, má milá, biskupovi" - jako kraj, kde může člověk s pořádnou smečkou neúnavných loveckých psů pořádat od rána do večera štvanice na lišky, jeleny a zajíce po

celý týden včetně neděle.

Mluvil a pozoroval, jak kouzlo jeho slov začíná účinkovat Žena se teď zubila, až se odhalovaly obě

řady ohromných zažloutlých zubů. "Paní," zvolal na závěr, "o socanech mi radši ani nezačínejte!" V tu chvíli vypukla v řehot, zvedla rudou ruku jako lopatu a uštědřila mu takovou herdu do ramene, že se

málem poroučel na zem.

"Poďte dál!" zařičela. "Sice nemám ksakru ani ponětí, co chcete, ale poďte dál!"

Bohužel k jeho překvapení nebylo po celém domě nic cenného, a protože pan Boggis nikdy neztrácel

čas na jalové půdě, brzy se s omluvou rozloučil. Celá návštěva netrvala ani čtvrt hodiny, takže ho

nezdržela, říkal si, když nastoupil zpět do vozu a zamířil k dalšímu domu, ani o minutu déle, než měla.

Od té chvíle už ho čekaly jen samé statky, nejbližší asi půl míle po silnici směrem na sever. Byl to

velký, značně starý cihlový hrázděný dům, jehož téměř celou jižní zeď stínila nádherná rozkvetlá

hruška.

Pan Boggis zaklepal na dveře. Čekal, ale nikdo nepřicházel. Zaklepal znovu, a když se stále nikdo

neobjevoval, šel se podívat dozadu, jestli statkář není u krav. Ani tam nikdo nebyl. Usoudil, že všichni

musí být ještě v kostele, a začal nahlížet do oken, jestli mu nepadne do oka něco zajímavého. V

jídelně nebylo nic. Ani v knihovně. Přešel k dalšímu oknu, kterým bylo vidět do obývacího pokoje, a

přímo pod nosem, v malém okenním výklenku, se mu zjevila překrásná věcička, půlkruhový bohatě

vykládaný mahagonový karetní stolek v hepplewhiteovském stylu přibližně z roku 1780.

"Vida vida," zamumlal s obličejem přitisknutým na sklo. "Jsi pašák, kamaráde."

Ale to nebylo všechno. Stála tam ještě samotná, nepárová židle, a jestli se nepletl, byla dokonce ještě

vzácnější než ten stolek z mahagonu. Další Hepplewhite, není-liž pravda? A fešanda k pohledání!

Opěradlo bylo vyřezávané jemným mřížovím misek, lusků a zimolezu, rákosový výplet sedátka byl

původní, nohy měly krásné, ladné křivky a ty zadní se vyznačovaly oním tolik ceněným vnějším

zkroucením. Byl to drahocenný kousek. "Než tady dnes skončím," vydechl pan Boggis tiše, "na té krásné židličce si posedím." Tu radost si při koupi židle nikdy neodepřel. Byla to jeho oblíbená

zkouška a prodávajícímu se při ní vždy naskytl zajímavý pohled, jak pan Boggis pomaličku polehoučku

dosedává v očekávání vůle dřeva, přičemž znalecky poměřuje sotva patrný stupeň seschnutí, jímž čas

poznamenal spoje na dlab a rybinu.

Ale nebylo kam spěchat, pomyslel si. Vrátí se sem později. Měl celé odpoledne před sebou.

Další usedlost se nacházela o kus dál mezi poli, a protože nechtěl, aby vůz zůstal v dohledu, musel ho

nechat na silnici a ujít asi pět set metrů po svých rovnou pěšinou, která vedla přímo na zadní dvorek

statku. Při bližším pohledu se ukázalo, že statek je menší než ten předešlý, a mnoho nadějí do něj

nevkládal. Špinavé budovy byly nesourodě splácané a chlévy se rozpadaly.

V rohu na dvorku stáli v semknuté skupince tři muži, z nichž jeden držel na vodítkách dva velké chrty.

Když spatřili pana Boggise, jak k nim kráčí v taláru a s kolárkem, ztichli a ztuhli a stáli náhle bez

jediného pohybu jako přimrzlí, zkamenělí, tři podezřívavé tváře obrácené k příchozímu.

Pořízek s širokou žabí tlamou a malýma uhýbavýma očima byl z trojice nejstarší, a i když to pan

Boggis nemohl vědět, jmenoval se Rummins a byl majitelem usedlosti.

Vysoký mladík po jeho boku, který měl něco s okem, byl Rumminsův syn Bert.

Pomenší muž s otylým obličejem, nízkým zbrázděným čelem a neobyčejně širokými rameny se

jmenoval Claud. Claud přišel k Rumminsovi, aby z něj vymámil kýtu nebo šunku z prasete, které u

Rumminsů porazili předešlého dne. Claud o zabijačce věděl (v polích se kvičení rozléhalo široko

daleko) a věděl i to, že člověk musí mít na takovou věc obecní povolení a že Rummins žádné nemá.

"Dobré odpoledne," spustil pan Boggis. "Že se nám dnes ale udělalo krásně."

Tři muži se nepohnuli ani o píď. Hlavami jim v tom okamžiku běžela dokonale shodná myšlenka: že se

někdo něčeho dohmátnul a poslal tohohle kněze, který v žádném případě nebyl místní, aby strkal nos

do jejich věcí a informoval o tom úřady.

"Máte krásné psy," pokračoval pan Boggis jako by nic. "Musím se přiznat, že jsem na závodech chrtů nikdy nebyl, ale prý je to velmi vzrušující sporte

Znovu ticho. Pan Boggis přelétl pohledem z Berta na Rumminse, pak na Clauda a pak zpátky na Rum-

minse a všiml si, že jeden jako druhý jako třetí mají na tvářích tentýž zvláštní, vzpurně potměšilý výraz

s posměšně zkroucenými koutky úst a povysunutou bradou.

"Ze jsem tak smělý: vy jste prosím majitel?" obrátil se pan Boggis neohroženě k Rumminsovi. "Co chcete?"

"Omlouvám se, že vás obtěžuji v neděli."

Pan Boggis podal majiteli vizitku a Rummins si ji strčil před nos. Druzí dva se nepohnuli, jen zašvi-drali očima ve snaze si ji přečíst.

"A vo co vám jako de?" vybafnul Rummins.

Již podruhé během toho odpoledne podal pan Boggis obšírný výklad o myšlence a záměrech

Společnosti za zachování vzácného nábytku.

"Tady žádnej neni," prohlásil Rummins, když malý muž skončil. "Ztrácíte čas."

"Neračte se ukvapit, pane," zvedl pan Boggis prst. "Tohle mi naposledy řekl jeden starý statkář v Sussexu, a když mě nakonec pustil dovnitř, víte, co jsem našel? Starou umouněnou židli v rohu

kuchyně, ze které se vyklubal poklad za čtyři sta libert Poradil jsem mu, jak ji prodat, a za ty peníze si koupil nový traktor."

"Co to vykládáte, čoveče?" zachrochtal Claud. "V životě jsem neslyšel vo židli za čtyři stovky."

"Račte prominout," odtušil pan Boggis škrobeně, "ale v Anglii jsou desítky židlí, které mají cenu více než dvojnásobnou. A víte kde? Zastrkané na statcích a v chalupách po celé zemi, kde si z nich majitelé

dělají schůdky nebo štafle a šlapou po nich v holinách, aby dosáhli v komoře na polici s džemem nebo

aby pověsili obraz. Věřte nebo ne, milí drazí, ale říkám vám pravdu."

Rummins znejistěle přešlápl. "Chcete říct, že nechcete nic jinýho než vejít dovnitř, stoupnout si

doprostřed pokoje a rozhlídnout se?"

"Přesně tak," přisvědčil pan Boggis, který konečně začínal tušit, kde je zakopán pes. "Nechci vám prolézat police nebo čmuchat ve špižírně. Jenom se chci podívat, jestli tady nemáte nějaké skvosty, o

nichž bych mohl napsat článek do našeho časopisu."

"Víte, co si myslim?" upřel na něj Rummins malá prohnaná očka. "Myslim si, že vy sám máte ňákej nábytek v merku. Co byste se jinak staral?"

"Jemináčku! Kéž bych na to měl! Ovšem kdyby mi padlo do oka něco pěkného a finančně

dostupného, možná bych neodolal a udělal vám nabídku. Ale to se bohužel stává jen zřídkakdy."

"Za to hádám nic nedáme," uzavřel debatu Rummins, "když vás pustíme dovnitř, abyste se trochu porozhlíd. Jesli vám nejde vo nic jinýho." Dovedl je přes dvorek k zadnímu vchodu do stavení; první

ho následoval pan Boggis, pak Bert a nakonec Claud s oběma psy. Prošli kuchyní, jejímž jediným

vybavením byl ubohý sroubený stůl, na němž se povalovala mrtvá slepice, a vstoupili do poměrně

prostorného a neobyčejně špinavého obývacího pokoje.

A tam byla! Pan Boggis ji spatřil okamžitě, strnul jako solný sloup a vyrazil krátký ostrý překvapený

vzdech. Pak tam stál - pět, deset, patnáct vteřin, snad i víc -, civěl na ni jako idiot a vůbec se

neodvažoval uvěřit vlastním očím. To snad ani nemůže být pravda! Ale čím déle na ni hleděl, tím

skutečnější se zdála. Ano, stála tam, přímo před ním, a byla nepochybně stejně reálná a hmatatelná

jako zdi kolem něj. A mohl se snad mýlit? Sice ji pokrýval bílý nátěr, ale to na věci vůbec nic neměnilo.

Jaký blbec ji asi natřel? Lak se snadno oloupe. Ale dobrý bože! Ta božská práce! A na takovém místě!

V tu chvíli si pan Boggis uvědomil, že všichni tři muži, Rummins, Bert a Claud, stojí v řadě před krbem

a upřeně ho pozorují. Viděli, jak se zastavil, zalapal po dechu a vytřeštil oči, a jistě si všimli, jak zrudl v obličeji, možná zbělal, kdo ví, ale každopádně viděli dost na to, aby se krucipísek všechno pokazilo,

pokud rychle něco neudělá. V mžiku si připlácí ruku k srdci, zavrávoral a ztěžka dýchaje se zhroutil na

nejbližší židli.

"Co je vám?" zeptal se Claud.

"Nic," vydechl namáhavě. "Za chvíli mi bude dobře. Sklenici vody - prosím. To je od srdce."

Bert přinesl z kuchyně sklenku vody, podal ji panu Boggisovi, zůstal stát krok vedle něj a pošilhával po

něm s přiblble sešklebeným obličejem.

"Měl sem dojem, že ste se na něco díval," zaskře-hotal Rummins. Široká žabí tlama se mu ještě o

kousek roztáhla do lstivé grimasy, v níž se odhalily pahýly několika ulámaných zubů.

"Ne, ne," řekl lítostivě pan Boggis. "Kdepak. Jen mě zlobí srdíčko. Omlouvám se. Občas mívám takovouhle příhodu. Ale většinou to rychle odeznívá. Za pár minut budu v pořádku."

Musíš získat čas, táhlo, mu hlavou, čas na rozmyšlenou. A hlavně: musíš získat čas, aby ses mohl

dokonale připravit, než vyřkneš další slovo. Netlač na pilu, kamaráde. A v každém případě zachovej

klid. Tihle lidi jsou možná omezení, ale ne tupí. Jsou podezřívaví, ostražití a všemi mastmi mazaní. A

jestli je to pravda - ne, to není možné, to nemůže být pravda...

V bolestivém gestu si zakrýval oči dlaní a náhle opatrně, nenápadně vytvořil skulinu mezi dvěma prsty

a vykoukl.

Skutečně tam stála a tentokrát si ji prohlédl důkladněji. Ano - hned napoprvé ji poznal správně!

Nebylo o tom nejmenších pochyb! Bylo to prostě neuvěřitelné!

Před sebou viděl kus nábytku, za nějž by odborník dal téměř cokoli. Oku laika možná nemusel

připadat tak úchvatný, zvláště když jej pokrýval špinavý bílý nátěr, ale pan Boggis viděl něco, o čem

sní každý člověk z oboru. Stejně jako každý jiný starožitník v Evropě či Americe věděl, že k

nejcennějším a nejvzácnějším dílům anglického uměleckého truhlářství osmnáctého století patří tři

slavné kusy zvané Chippendaleovy komody. Jejich osudy mněl odříkat pozpátku: že první z nich byla

objevena v Moretonu v roce 1920 a téhož roku vydražena v Soťheby's; že o rok později táž aukční síň

vystavila další dvě takové komody, které byly obě nalezeny na panském sídle Raynham v Norfolku.

Všechny tři vynesly závratné částky. Nevzpomínal si, za kolik přesně vydražili tu první ani tu druhou,

ale s jistotou věděl, že poslední byla vydražena za tři tisíce devět set guinejí. A to bylo v roce 1920!

Dnes by se tentýž kus vyšplhal nejméně na deset tisíc liber. Nedávno vyšla studie věnovaná těmto

třem komodám (pan Boggis si už nevybavoval jméno autora), v níž bylo dokázáno, že všechny tři

musely vzniknout ve stejné dílně, protože dýhový obklad pocházel z téhož kmene a všechny byly

zhotoveny ve stejné sadě rozměrů. K žádné z komod se nenašel účet, ale všichni znalci se shodovali

na tom, že tato tři díla musela vzejít přímo z rukou samotného Thomase Chippendalea v jeho

nejlepším tvůrčím období.

A tady, opakoval si stále pan Boggis, zatímco obezřetně vykukoval štěrbinou mezi prsty, tady byla

čtvrtá Chippendaleova komoda. A našel ji oni Zbohatne! A proslaví se! Ve světě uměleckého

truhlářství nesla každá z oněch tří komod své zvláštní označení: chasteltonská komoda, raynhamská

komoda č. 1, raynhamská komoda č. 2. Tato vstoupí do historie jako Boggisova komoda! Už viděl, jak

chlapci v Londýně zítra ráno zblednou, až ji uvidí! A co teprve až začnou padat tučné nabídky od

pracháčů z West Endu - Franka Partridge, Malletta, Jetleyho a všech ostatních! V Timesech zveřejní

její fotografii, u níž bude stát: "Významná Chippendaleova komoda, již nedávno objevil pan Cyril

Boggis, londýnský obchodník... Dobrý bože, bude to úplná revoluce!

Tato komoda, uvažoval pan Boggis, měla velmi podobnou úpravu jako druhá raynhamská. (Všechny

tři, chasteltonská i obě raynhamské, se od sebe lišily řadou drobných rozdílů.) Byl to pohledný,

mohutně stavěný kus ve francouzském rokokovém stylu z Chippendaleova direktoriálního období,

vlastně velký, široký prádelník se zásuvkami, posazený třicet centimetrů nad zemí na čtyřech

vyřezávaných, žlábkovaných nohách. Celkem měl šest zásuvek: v prostředku dvě dlouhé a dvě kratší

po obou stranách. Zvlněná přední stěna byla nahoře, dole i po stranách stejně jako kolmo mezi

dvojicemi zásuvek bohatě zdobená spletitou řezbou girland, volut a hroznů. Mosazná držadla

prozrazovala i pod bílým nátěrem vynikající řemeslo. Byl to sice trochu "těžší" kus, ale úprava byla provedena tak půvabně a s citem, že člověk tuto těžkost ani nezaznamenal.

"Jak je vám?" ptal se někdo pana Boggise.

"Díky díky. O moc lépe. Přejde to raz dva. Doktor mi říkal, že to není nic vážného, stačí prý jen zůstat pár minut v klidu, když to na mě přijde. Tak," řekl a pomalu se postavil. "Už je to dobré. Je to pryč."

Trochu nejistým krokem se vydal po místnosti na obchůzku, prohlížel si jeden kus nábytku po druhém

a ke každému něco stručného poznamenal. Ihned viděl, že kromě komody je to všechno mizerná,

veteš.

"Pěkný dubový stůl," prohodil. "Bohužel ne dost starý, aby mohl být považován za starožitnost.

Slušné, pohodlné židle, ale příliš moderní, tak tak, příliš moderní. A tahle kredenc, ta je velice

hezoučká, ale ani ona nemá žádnou hodnotu. Tenhle prádelník," s pohrdavým lusknutím prstů přešel

ledabyle k Chippendaleově komodě, "ten by možná měl cenu několika liber, víc ale ne. Bohužel dosti

nevkusná replika. Pravděpodobně z viktoriánského období. To vy jste ho natřeli na bílo?"

"Ano," potvrdil Rummins. "Bert."

"Moudré rozhodnutí. V bílé nevypadá zdaleka tak humpolecký."

Je to fortelnej nábytek," mínil Rummins. "A taky pěkně vyřezávanéj."

"Strojově," odtušil pan Boggis přezíravě a sklonil se k mistrovskému řezbářskému dílu. "To vidíte na první pohled. Ale stejně je to svým způsobem pěkný kousek. Má něco do sebe."

Loudavým krokem pokračoval v obhlídce, pak se zarazil a pomalu se otočil. Konečkem ukazováčku si

podložil bradu, naklonil hlavu do strany a svraštil čelo v předstíraném zadumání.

"Víte co?" zaševelil hlasem tak tichým, že se mu téměř vytrácel, a zahleděl se na komodu. "Teď jsem si vzpomněl... Právě takové nohy ke stolu už dlouho sháním. Mám doma jeden stoleček, takový ten

nízký, kávový stolek, který se dává před pohovku, a když jsem se o minulém svatém Michalovi

stěhoval, ti zabednění speditéři mu otřesným způsobem poškodili nohy. Ten stolek mi přirostl k srdci.

Pokládám na něj Písmo a poznámky ke kázání."

Odmlčel se a poškrábal se prstem na bradě. "Jenom mě tak napadlo... Ty nohy od prádelníku by k

němu docela seděly. To by bylo přesně ono. Snadno by se daly odříznout a připevnit k tomu mému

stolku."

Vzhlédl a spatřil tři muže, kteří stáli zcela bez hnutí a upírali na něj šestero podezíravých očí, každý

pár jiný, ale všechny stejně nedůvěřivé: Rumminsovy prasečí štěrbiny, Claudovy pátravé bulvy a

Bertova nesourodá dvojice očí, z nich jedno šilhající, bíle kalné, vyvařené, s černou tečkou uprostřed

jako rybí oko na talíři.

Pan Boggis se usmál a zavrtěl hlavou. "Ale ale, co to proboha říkám? Mluvím, jako kdyby mi ten

prádelník patřil. Moc se omlouvám."

"Chtěl ste říct, že byste ho rád koupil," upřesnil Rummins.

"No..." Pan Boggis vrhl zamračený pohled zpět na komodu. "Já nevím. Možná ano... i když na druhou stranu... když o tom tak přemýšlím... ne... S tím by byly jenom starosti. Nestojí to za to. Radši to

nechám být."

"Kolik byste nabíd?" ptal se Rummins.

"Moc bohužel ne. Ona to totiž není pravá starožitnost. Je to pouhá replika."

"Tak to se mi ňák nezdá," opáčil Rummins. "Jenom tady u nás je ten prádelník víc jak dvacet let a předtím byl celou dobu na panství. Osobně sem ho kupoval v dražbě, když starej pán natáhnul brka.

Nevykládejte mi, že je novej."

"Není úplně nový, ale rozhodně není starší než šedesát let."

"Ba ne, je starší," trval na svém Rummins. "Roberte, kde je ten papír, cos našel jednou vzadu y šuplíku? Ten starej účet."

Mladík se tupě zadíval na otce.

Pan Boggis otevřel ústa, ani nehlesl a zase je rychle sklapnul. Vzrušení jej doslova roztřáslo, a aby se

uklidnil, přistoupil k oknu a pozoroval vykrmenou hnědou slepici, která klovala zrní nasypané po

dvoře.

"Byl vzadu v jednom tom šuplíku pod vokama na zajíce," říkal Rummins. "Přines to lejstro a ukaž ho tady farářovi."

Když Bert vykročil ke komodě, pan Boggis se znovu otočil. Pokušení dívat se bylo příliš silné.

Pozoroval Berta, který vytahoval jednu z velkých prostředních zásuvek, a všiml si, jak hlaďounce se

vysunuje. Sledoval, jak vnořil ruku dovnitř a zašátral ve spleti motouzů a drátů.

.Myslíš tohle?" Bert vytáhl čtverec složeného zažloutlého papíru a podal ho otci, který jej rozložil a zabrejlil se do něj.

"Tenhle škrabopis je svinsky starej a netvrďte mi, že neni," zakrákal Rummins a podal ho panu

Boggisovi, který jej uchopil do roztřesené ruky. Křehký papír mu jemně šustil mezi prsty. Podlouhlým

skloněným ozdobným rukopisem tam stálo:

Wáženej pán Edward Montagu dlužj panu Thos. Chippendaleovi za truhlu welikou mahagonowou z

dřewa znamenitého, welice wyřezáwanau, po nohách dráženejch sazenou, s dwiema šuplatama

dlauhejma wkusně stawěnejma w středu, a dwiema w spůsobu stegnejma w obau stranách, pře

welice bohatě rytejma v kowánjm mosazném, a zdobenjm, wšecko to djlo wyhotoweno po

wejborném citu.....................87 liber

Pan Boggis se zuby nehty snažil ovládnout se a potlačit závrať vzrušení,- která ho jímala a z níž se mu

začínala točit hlava. Dobrý bože, bylo to jako sen! S účtem stoupala její cena ještě výš. Svatá dobroto,

za kolik ji teď může vydražit? Dvanáct tisíc liber? Čtrnáct? Možná patnáct - nebo dokonce dvacet?

Kdoví?

Panečku!

S opovržením hodil list na stůl a tiše pronesl: "Přesně jak jsem říkal: je to viktoriánská replika. Tohle je obyčejný účet, který předal prodejce - člověk, který tu skříň zhotovil a vydával ji za starožitnost -

kupujícímu. Takových jsem viděl fůry. Všimněte si, že se nezmiňuje, že ji vyrobil sám. Tím by se

prozradil."

"Říkejte si, co chcete," nedal se Rummins, "ale ten účet je pěkně starej."

"Ale jistě, milý příteli. Je z devatenáctého století, z pozdně viktoriánského období. Přibližně z roku osmnáct set devadesát. Takových šedesát nebo sedmdesát let starý. Viděl jsem jich stovky. V jistém

období se každý druhý truhlář zabýval paděláním ceněného nábytku z předchozího století."

"Poslechněte, faráři," spustil Rummins a namířil na něj tlustým špinavým ukazovákem. "Já netvrdím, že se v těch dřevěnejch krámech nevyznáte, ale řekněte mi, jak si můžete bejt tak bohorovně jistej, že

je to padělek, když je to celý pokrytý barvou a vy ste se ani nepodíval dospod?"

"Pojďte sem," řekl pan Boggis. "Pojďte sem a já vám to předvedu." Stál vedle komody a čekal, až se ostatní shromáždí kolem něj. "Máte někdo nůž?"

Claud vytáhl kapesní nůž s rohovinovou střenkou, pan Boggis jej vzal a rozevřel nejmenší čepel. Pak

se zdánlivou nedbalostí, ale ve skutečnosti maximálně obezřetně začal seškrabávat bílý lak z malé

plochy na horní desce. Bílý nátěr se ze staré, tvrdé politury vespod snadno odlupoval, a když pan

Boggis očistil plošku zhruba pětkrát pět centimetrů, odstoupil a řekl: "Tak se podívejte!"

Byla to nádhera. Čtverec mahagonu planul jako topaz tmavým, teplým, sytým tónem svých dvou set

let.

"Co jako?" houknul Rummins.

"Vždyť je to chemicky zpracované! Přímo to bije do očí!"

"Řekněte ale, jak to poznáte, velebnej pane? To by nás teda zajímalo."

"Musím říct, že to se vysvětluje trochu těžko. Je to hlavně věc zkušenosti. Díky svým zkušenostem

mohu bez nejmenších pochybností prohlásit, že se toto dřevo louhovalo ve vápně. Právě to se

používá na mahagon, aby získal ten tmavý, věkovitý odstín. Na dub se používá potaš a na ořech zase

kyselina dusičná, ale mahagon se vždycky louhuje ve vápenné vodě."

Trojice mužů se semkla kolem komody a probo-dávala dřevo očima. Začal se v nich probouzet zájem.

Poučení o nových metodách švindlu nebo zlodějiny má vždy svou přitažlivost.

"Všimněte si struktury vlákna. Vidíte, jak se v tmavé, červenohnědé hmotě rýsují oranžové žilky? To

jsou stopy po vápně."

Nakláněli se nosy až ke dřevu, nejdřív Rummins, potom Claud, pak Bert.

"A dále je tu patina," pokračoval pan Boggis.

"Paty-co?"

Vysvětlil jim význam toho slova ve vztahu k nábytku.

"Nedovedete si, moji milí, představit, co všechno ti ničemové provádějí, aby napodobili krásný

kovový, bronzový odstín skutečné patiny. Hrozná, hrozná představa, stačí na to pomyslet a zvedá se

mi žaludek." Pan Boggis ostře vyprskával slovo po slovu a kyselým obličejem dokládal své bezmezné

rozhořčení. Muži dychtivě čekali na nová tajemství.

"Co obětují takoví bezbožníci úsilí a času, aby oklamali nevinné!" zvolal pan Boggis. "Odporná zlotřilost! Víte, moji milí, jak to provedli tady? Vidím to zcela jasně. Úplně jako bych u toho stál, u

toho zdlouhavého, složitého rituálu, kdy potřou dřevo lněným olejem, pak překryjí francouzskou

politurou, kterou lstivě obarvili, a potom ji zase zbrousí pemzou a olejem, navoskují včelím voskem s

příměsí hlíny a prachu a nakonec rozpálí v peci, aby se v laku vytvořily praskliny, takže pak vypadá

jako dvousetletý fer-mežový nátěr. Když si to představím, je mi z toho nanic! Darebáci prohnaní!"

Tři muži měli pohledy přikované k malému kousku tmavého dřeva.

"Sáhněte si!" zavelel pan Boggis. "Položte tam prst! Tak. Chladí, nebo hřeje?"

"Chladí," odpověděl Rummins.

"Přesně tak, milý příteli. Falešná patina je totiž zásadně na dotek studená. Skutečná patina je na

omak taková teplounká."

"Tahle mi přídě normální," pravil Rummins ochotný se přít.

"Ba ne, pane, je studená. Ale člověk musí mít pochopitelně v prstech zkušenost a cit, aby mohl vynést jednoznačný soud. Jak by to ale po vás někdo mohl chtít? Po mně také nikdo nemůže chtít, abych

uměl posoudit jakost vašeho ječmene. V životě, milý pane, je všechno věcí zkušenosti."

Muži hleděli na toho podivínského faráře s tváří jako měsíček a vypoulenýma očima a jejich

podezíravost, teď když viděli, že v oboru se vyzná, pomalu slábla. Ale důvěru si u nich ještě zdaleka

nezískal.

Pan Boggis se sklonil ke komodě a ukázal na jednu z kovových rukojetí. "Další součástka, s níž si

padělatel dává práci," upozornil je. "Stará mosaz mívá vlastní, osobitý lesk i zbarvení. Věděli jste to?"

Hleděli na něj lačni nových a nových tajemství.

"Pohříchu se však nesmírně zdokonalily techniky, jak ji napodobovat. Pravá zašlá mosaz je od falešné

vlastně téměř k nerozeznání. Musím se přiznat, že já sám se řídím odhadem. Proto nemá valný smysl,

abychom barvu sloupali. Nebyli bychom o nic moudřejší."

"Ale jak můžete napodobit starou mosaz?" ozval se Claud. "Mosaz přeci nerezaví."

"To máte, příteli, úplnou pravdu. Ale ti lotři mají své vlastní, tajné metody."

"Jako například?" zajímal se Claud. Každá taková informace měla podle jeho názoru svou cenu. Jeden nikdy neví, kdy se může hodit

"Stačí," popisoval pan Boggis, "když se držadla položí přes noc do bedny plné mahagonových hoblin napuštěných salmiakem. Jeho působením se na kovu vytvoří zelená vrstvička, ale když ji setřete, kov

pod ní se zablyští právě takovým jemným, tlumeným, teple stříbřitým leskem, jakou mívá zašlá

mosaz. Řeknu vám, jsou to bestiální metody! Na železo mají zase jiný fígl."

"A jakej?" vydechl okouzleně Claud.

"Železo je jednoduché," ubezpečil ho pan Boggis. "Zámky, stěžeje a destičky ze železa jednoduše ponoříte do obyčejné soli, a máte je celé rozleptané rzí, než řeknete švec."

"No dobře," ozval se Rummins. "Takže připouštíte, že u držadel nic nepoznáte. Klidně by mohly bejt starý stovky let. Je to tak?"

"Vidíte," zašeptal pan Boggis a upřel na Rummin-se velké hnědé vypoulené oči. "A to se pletete.

Sledujte."

Vylovil z kapsy taláru malý šroubovák. Aniž by to kdokoli zpozoroval, současně vyndal i drobný

mosazný šroubek a sevřel jej ve skrytu složené dlaně. Pak si vybral jeden z vrutů v komodě (každou

rukojeť připevňovaly čtyři) a opatrně se pustil do seškrabávání stop bílé barvy z hlavičky. Když byl

hotov, začal jej pomalu odšroubovávat.

"Pokud je to skutečně starý mosazný šroubek z osmnáctého století," vysvětloval, "spirála bude mírně nepravidelná a na první pohled uvidíme, že je vyřezávaná ručně. Ale pokud je mosazné držadlo

padělek z novější doby, nejpozději viktoriánské, pak pochopitelně i šroubek bude z téhož období.

Tedy masový, strojově vyráběný kus. Strojový šroubek pozná každý. Však uvidíme."

Ve chvíli, kdy pan Boggis zakryl rukou uvolněný vrut a vysouval ho ze závitu, nebylo jej obtížné

vyměnit v dlani za nový. To byl další z jeho osvědčených triků a během let se mu nesčetněkrát

vyplatil. Kapsy kněžského kabátu měl vždy vyzbrojené kupou levných mosazných šroubků různých

velikostí.

"Nate," podával moderní šroubek Rumminsovi. "Podívejte se. Všimněte si té dokonale pravidelné spirály. Vidíte? Ale ovšem. Že se ptám. Je to obyčejný levný šroubek, který běžně dostanete v

kterémkoli dnešním železářství."

Sroubek koloval důkladnou prohlídkou od jednoho k druhému. Dokonce i na Rumminse udělal dojem.

Pan Boggis si vložil šroubovák zpět do kapsy i s maličkým rukodělným vrutem vytaženým z komody,

obrátil se a pomalu prošel kolem trojice mužů ke dveřím.

"Milí přátelé," řekl a zastavil se ve dveřích do kuchyně, "byli jste moc hodní, že jste mi dovolili porozhlédnout se po vašem útulném domečku - děkuji za laskavost Doufám, že vás tlachy starého

dědka příliš nenudily."

Rummins odpoutal oči od šroubku. "Neřek ste, kolik nabízíte," připomněl.

"A," plácl se pan Boggis do čela. "Máte pravdu. Tedy abych byl zcela upřímný, myslím, že by mi to jenom přidělalo starosti. Asi to nechám být."

"Kolik byste dal?"

"Mám tomu rozumět tak, že se toho prádelníku opravdu chcete zbavit?"

"To sem neřek. Ptal sem se, kolik dáte."

Pan Boggis se zadíval ode dveří na komodu, dal hlavu na jednu stranu a pak na druhou; zamračil se,

vyšpulil rty, pokrčil rameny a opovržlivě mávnul rukou, jako by říkal: Mám si s tím vůbec dělat hlavu?

"Řekněme... deset liber. To je, myslím, rozumná nabídka."

"Deset liber!" zvolal Rummins. "Nedělejte si z nás srandu, faráři, buďte vod tý lásky!"

"Vobyčejný dříví na podpal by stálo víc!" chrochtl znechuceně Claud.

"Přečtěte si ten účet!" bodal Rummins špinavým ukazovákem do vzácné listiny tak divoce, až panu

Boggisovi zatrnulo. "Tady píšou úplně přesně, jakou má cenu! Vosumdesát sedům liber! A to stála,

dyž byla nová. Teďka je to starožitnost a má cenu dvakrát věčí!"

"Račte prominout, pane, ale nemá. Je to replika z druhé ruky. Ale víte co, příteli? Připadá mi sice, že dělám hloupost, ale zvednu nabídku na patnáct liber. Co vy na to?"

"Padesát," navrhl Rummins.

Panu Boggisovi proběhlo po zadní straně nohou až do chodidel sladké mravenčení jako tisíc jehliček.

A měl ji. Byla jeho. Bez debaty. Ale léta praxe a zákony obchodu v něm vypěstovaly zvyk stlačit

nákupní cenu tak nízko, jak jen bylo v lidských silách možné, a ten v něm byl zakořeněný příliš silně na

to, aby se vzdal tak lehce.

"Milý pane," zašeptal sametově, "jediné, o co skutečně mám zájem, jsou nohy. Možná že v budoucnu nějak upotřebím i zásuvky, ale to ostatní, vlastní korpus, je - jak správně poznamenal váš přítel -

jenom palivové dříví."

"Třicet pět," smlouval Rummins.

"To nejde, opravdu ne! Tu cenu nemá. Ostatně neměl jsem vůbec připustit, abychom se handrkovali

o ceně. Je to celé omyl. Navrhnu poslední částku a pak už musím jít. Dvacet liber."

"Beru," chytil Rummins příležitost za pačesy. Je vaše.

"A jejda," spráskl pan Boggis ruce. "To jsem tomu zase dal. Vůbec jsem si s tím neměl začínat"

"Teď už se z toho vykroutit nemůžete, faráři. Vobchod je vobchod"

"Ano ano, já vím."

"Jak to chcete vodvízt?"

"Kdybych zajel s autem do dvora, byli byste, pánové, tak hodní a pomohli mi ten prádelník naložit?"

"Naložit? Takovou skříň do auta nenacpete! Na to byste musel mít náklaďák!"

"Ani bych neřekl. Uvidíme. Parkuji u silnice. Jsem zpátky co by dup. Nějak si s tím určitě poradíme."

Pan Boggis přešel přes dvorek a vykročil vraty na cestu, která se táhla přes pole k silnici. Popadaly ho

neovladatelné záchvaty chichotání a v žaludku cítil tisíc malých bublinek, které jako by mu stoupaly

do hlavy a vesele mu šuměly temenem jako perlivá voda. Pryskyřníky v polích se proměnily ve zlaté

dukáty blyštící se na slunci. Pan Boggis odbočil z cestičky na louku, aby se mohl brodit záplavou kvítků

a naslouchat jemnému cinkotu kovu pod nohama. Bojoval s nutkáním dát se do běhu. Ale duchovní

zásadně neběhají. Důstojně kráčí. Tak důstojně kráčej, chlapče. Zachovej klid. Není kam spěchat Máš

ji! Komodu, která stojí patnáct nebo dvacet tisíc liber, jsi právě koupil za dvacku! Boggisovu komodu!

Za deset minut ji máš složenou vzadu ve voze (vejde se tam snadno) a povezeš si ji do Londýna a

celou cestu si budeš prozpěvovat! Pan Boggis si veze Boggisovu komodu v Boggisově stejšnu.

Historická událost. Co by za to každý novinář dal, aby z toho měl fotku! Že by někomu zavolal? Třeba.

Vyčkáme. Báječný den! Nádherný slunečný letní den! Blaženost a sláva!

Na statku právě Rummins pobaveně říkal: "Tak to se povedlo! Ten černoprdelník vyplázne dvacet]

liber za takovej starej krám!"

"Skoulel ste to s ním jedna radost, Rumminsi," pochválil ho Claud. "Myslíte, že vám zaplatí?"

"Dokud nezaplatí, nenaložíme to."

"A co když se to do auta nevejde?" namítl Claud..Víte, co si myslim, pane Rummins? Já vám řeknu, co si myslim. Podle mýho se ten zatracenej krám do auta nevleze. A co udělá von? Řekne, že na to kašle,

prostě se sebere a vodjede bez skříně a už ho nikdy neuvidíte. A peníze taky ne. Netvářil se, že by vo

ni dvakrát stál."

Rummins se zarazil a začal zvažovat tuto novou a poněkud znepokojující eventualitu.

"Jak se může taková kráva vejít do auta?" hučel do něj neúnavně Claud. "Faráři přece nejezděj s náklaďákama. Rumminsi, viděl ste někdy faráře s náklaďákem?"

"To teda neviděl."

"Tak vidíte! Helejte. Mám nápad. Řikal přece, že mu de akorát vo ty nohy, ne? Tim pádem stačí, když j je teďka z fleku ufikneme, ještě než se vrátí. A skříň j bude zrychtovaná akorát. Jenom mu ušetříme

práci, ] stejně by je doma musel sám uříznout. Co vy na to, Rumminsi?" Claudův ploský obličej se

pyšně rozzářil telecím úsměvem.

"To vůbec neni blbej nápad," řekl Rummins s po- j hledem na komodu. "Vlastně je to kurevsky dobrej 1 nápad. Deme na to, musíme si pospíšit. Vy to s Bertem vodneste na dvůr. Já přinesu pilu. A nejdřív

vyndej- | te šuplata."

V několika minutách vynesli Claud s Bertem komodu na dvorek a složili ji vzhůru nohama do vrst- I vy

slepičinců, kravinců a bláta. V dálce vprostřed polí zahlédli malou postavičku, kterak rázuje po cestě

směrem k silnici. Zastavili se a sledovali ji. Človíček si počínal poněkud komicky. Každou chvíli

popoběhl a rozpustile poskočil, jedna nožka, druhá nožka, a v jednu chvíli se jim dokonce zdálo, že k

nim přes loučku slabě dolehlo veselé zurčení písničky.

"Hele, von je asi na mozek," zabučel Claud a Bert se zlomyslně zašklebil a pomalu zakoulel zakaleným okem.

Od kůlny přicházela kolébavou chůzí Rumminso-va zavalitá žabí postava nesoucí dlouhou pilu. Claud

nástroj popadl a pustil se do práce.

"Berte to těsně u těla," nabádal ho Rummins. "Nezapomeňte, že je chce použít k jinýmu stolu."

Mahagon byl tvrdý a vyschlý, a jak Claud řezal, od ostří pily crčel jemný červený prášek a snášel se

zlehka k zemi. Jedna noha po druhé odpadaly, a když byly všechny uřezány, Bert se sklonil a pečlivě je

vyrovnal do řady.

Claud o krok ustoupil, aby si dílo prohlédl. Nastalo krátké ticho.

"Rumminsi, řekněte mi jedno," řekl zvolna. "Myslíte, že teď byste tu hromskou almaru do zadku auta nacpal?"

"Leda by to byla dodávka."

"Přesně tak!" vykřikl Claud. "A faráři se dodávkama rozhodně nevozej. Většinou se kodrcaj v nějakým zaprcatěnym vozítku, jako je Austin sedmička nebo Morris vosmička."

"Chce jenom nohy," zakvákal Rummins. "Když se tam to vostatní nevejde, nechá to tu. Nemůže nic namítat. Nohy mé."

"Rumminsi, neblbněte," zahučel trpělivě Claud. "Víte stejně dobře jako já, že jestli tu skříň nedostane sakumprásk se všim všudy, bude chtít srazit cenu. Takovej farář má za ušima stejně jako kterejkoliv

jinej ptáček, to si pište. A tenhleten starej filuta vobzvlášť. Uděláme mu z toho dříví na podpal, když

ho chtěl, a je to. Kde máte sekyru?"

"To je taky fakt," souhlasil Rummins. "Berte, přines sekyru."

Bert odešel do kůlny, přinesl dlouhou dřevorubečskou sekeru a podal ji Claudovi. Claud si plivl do

dlaní a promnul je. Pak se vysoko a dlouze rozpřáhl a začal divoce rubat beznohou kostru komody.

Byla to dřina a trvalo několik minut, než se mu podařilo celý korpus více méně dokonale rozštípat na

kusy.

"Něco vám řeknu," zachroptěl udýchaně, narovnal se a otřel si čelo. "Tuhla skříň musel dělat sakra dobrej fachman, ať si farář tvrdí, co chce."

"Stihli sme to akorát!" zvolal Rummins. "Už jede!"

/ Skopové na porážku /

V pokoji bylo teplo a poklizeno, závěsy zatažené a obě stolní lampy svítily - její i ta jeho u prázdného

křesla naproti. Na servírovacím stolku za ní stály dvě vysoké sklenice, whisky a soda. V chladicí

nádobě byly čerstvé kostky ledu.

Mary Maloneyová čekala, až se manžel vrátí z práce.

Času od času vrhla letmý pohled na hodiny, nikoli z úzkosti, ale spíše proto, že ji těšilo pomyšlení na

to, jak se s každou uplynulou minutou blíží okamžik, kdy manžel stane ve dveřích. Obklopovala ji

usměvavá aureola něhy, vyzařovala ze všech jejích pohybů. Se sklopenou hlavou, skloněna nad šitím,

byla ztělesněním pokoje. Pleť (neboť byla v šestém měsíci těhotenství) jí nebývale zkrásněla a zprů-

svitněla, měla jemná ústa a v očích, které vypadaly větší a tmavší než dříve, se jí usadil výraz mírného

klidu.

Když se hodinová ručička posunula na deset minut před pátou, zbystřila sluch a po chvíli, na minutu

přesně jako vždy, slyšela, jak venku na štěrku zakřupaly pneumatiky. Bouchla dvířka od auta, ozvaly

se zvuky kroků podél okna, v zámku cvakl otáčený klíč. Odložila šití, vstala, a když vcházel, vykročila

mu v ústrety.

"Ahoj, miláčku," vítala ho.

"Ahoj," odpověděl.

Vzala od něj kabát a pověsila ho do skříně. Pak přešla ke stolku a namíchala whisky, jemu silnou, sobě

slabší. A za chvíli zase seděla jako předtím s jehlou a nití a on v protějším křesle držel oběma rukama

vysokou sklenici a pohupoval jí, až kostky ledu cinkaly o stěnu.

Večer pro ni byl vždy nejšťastnější chvílí dne. Chápala, že manželovi není příliš do řeči, dokud

nedopije první sklenku, a co se jí týče, po dlouhých hodinách strávených o samotě seděla ráda v tichu

a spokojeně si užívala jeho společnosti. Zbožňovala okamžiky, kdy si mohla vychutnávat přítomnost

svého muže, nechávat se zalévat - téměř jako člověk vystavující se slunci - hřejivým mužským teplem,

které z něj vycházelo, když spolu byli sami. Milovala to, jak sedával uvolněně v křesle, jak vcházel do

dveří, jak pomalými dlouhými kroky měřil místnost. Milovala to, jak na ni hleděl pozornýma, do dálky

upřenýma očima, milovala nepravidelnou linku jeho úst a především to, že vždycky pomlčel o tom,

jak je vyčerpaný, a seděl tiše pohroužen do sebe, dokud se část únavy nerozplynula v nápoji.

"Jsi unavený, Patricku?"

"Ano," přisvědčil. "Unavený." A vzápětí udělal zvláštní věc. Pozvedl sklenici a na jediný lok ji vyprázdnil, ačkoli byla ještě nejméně z poloviny plná. Nedívala se na něj, ale toho, co udělal, si všimla, protože když ruku spustil, slyšela kostky ledu dopadnout na dno prázdné sklenice. Seděl v předklonu

a chvíli váhal, pak vstal a vykročil ke stolku, aby si nalil ještě jednu.

Já ti ji přinesu!" zvolala a vyskočila.

"Sedni si," zarazil ji.

Když se vracel, neušlo jí, že novy nápoj je koncentrací whisky zbarven sytě jantarovým odstínem.

"Miláčku, mám ti přinést pantofle?" "Ne."

Pozorovala, jak ucucává zlatožlutý nápoj, a v husté tekutině viděla olejnatě vířící spirály.

"Měli by se stydět," řekla. "Chtít po lidech, kteří si odsloužili u policie takovou dobu jako ty, aby byli od rána do večera na nohou."

Neodpověděl, a tak znovu sklonila hlavu a věnovala se šití; kdykoli však přiložil sklenici k ústům, bylo

slyšet, jak kostky ledu zazvonily o skleněnou stěnu.

"Miláčku," ozvala se. "Chceš, abych ti přinesla sýr? Je čtvrtek, tak jsem nevařila."

"Ne," řekl.

"Jestli jsi moc unavený, abychom šli na večeři," pokračovala, "není ještě tak pozdě. V mrazničce je spousta masa i dalšího jídla, můžeš se najíst doma, ani nemusíš vstát z křesla."

Obrátila k němu oči v očekávání souhlasu, úsměvu nebo přikývnutí, ale nehnul ani brvou.

"Tak ti aspoň přinesu sýr a krekry," nedala se.

"Nic nenos," řekl.

Znepokojeně se zavrtěla na židli a velké oči stále upírala na manželův obličej. "Ale večeřet musíš.

Klidně můžu uvařit něco doma. Uvařím ti ráda. Můžu nám udělat skopové kotlety. Nebo vepřové. Jak

chceš. Všechno je v mrazáku."

"Nic nedělej," odmítl.

"Ale miláčku, něco sníst musíš! Tak já to stejně připravím a buď si vezmeš, nebo ne, podle chuti."

Vstala a odložila šití na stolek vedle lampy.

"Sedni si," pronesl. "Sedni si na chvilku."

Až tehdy se doopravdy polekala.

"Tak si přece sedni," pobídl ji.

Pomalu klesala zpátky do křesla a celou dobu ho těma svýma velkýma očima zmateně pozorovala.

Vyklopil do sebe druhou whisky a zamračeně se zadíval do sklenice.

"Poslyš," začal, "musím ti něco říct"

"Co je, miláčku? Děje se něco?"

Celý znehybněl s hlavou skloněnou tak, že světlo lampy vedle něj mu dopadalo na horní polovinu

obličeje, zatímco brada s ústy zůstávaly ve stínu. Všimla si, že mu v koutku levého oka nepatrně

pocukává.

"Obávám se, že to pro tebe nejdřív bude šok," řekl. "Ale dost jsem o tom přemýšlel a usoudil jsem, že nejlepší bude, když ti všechno řeknu na rovinu. Jen doufám, že mi to nebudeš příliš dlouho zazlívat"

A tak jí všechno pověděl. Nemluvil dlouho, nanejvýš čtyři pět minut, a po celou dobu, co hovořil,

seděla ztichle a hleděla na něj omráčena hrůzou z toho, jak se jí každým vyřčeným slovem víc a víc

vzdaluje.

"Tak - a je to venku," skončil. "Já vím, že ti to říkám v dost nevhodnou dobu, ale jinak to prostě nešlo.

Samozřejmě že ti budu dávat peníze a dohlédnu na to, aby ti nic nechybělo. Ale snad se to obejde bez

velkého rozruchu. Aspoň doufám. Už kvůli práci."

Její první reakcí bylo ničemu nevěřit, všechno odmítnout. Blesklo jí hlavou, že možná vůbec nic

neřekl, že se jí to celé jen zdálo. Možná že když si půjde po své práci a bude dělat, jako by ho

neslyšela, tak později, až takříkajíc procitne, zjistí, že to všechno byl jen zlý sen.

"Udělám večeři," vydrala ze sebe šeptem a tentokrát ji nezastavil.

Prošla pokojem, aniž by cítila dotyk podlahy pod nohama. Necítila vlastně zhola nic - až na mírnou

nevolnost a nutkání zvracet. Všechno teď dělala automaticky: dolů po schodech, otočit vypínačem,

otevřít dvířka mrazničky, zašátrat uvnitř. Popadla první věc, která jí přišla pod ruku. Vyndala ji a

podívala se, co to je. Věc byla zabalená v papíře, a tak jej odvinula a podívala se podruhé.

Skopová kýta.

Dobrá, budou mít k večeři skopové. Držela kýtu oběma rukama za kost na tenčím konci a nesla ji

nahoru, a když vstoupila do obývacího pokoje, spatřila manžela, jak stojí u okna zády k ní, a zastavila

se.

"Prokristapána," řekl, když ji uslyšel, ale neotočil se. "Pro mě nic nevař. Někam si zajdu."

V tom okamžiku Mary Maloneyová prostě přistoupila zezadu k manželovi, plynulým nápřahem zvedla

velkou zmrzlou skopovou kýtu do výšky a zasadila mu co nejtvrdší úder do týla.

Mohla ho rovnou praštit tyčí z oceli.

O krok ustoupila a čekala; udivilo ji, že zůstal ještě alespoň čtyři pět vteřin na nohou a mírně se

kymácel. Pak se s rachotem zřítil na koberec.

Prudkost nárazu, zařinčení, jak se překotil stolek, ji poněkud probraly z šoku. Přicházela k sobě

pozvolna, se studeným, překvapeným pocitem, a chvíli stála, mžourala na ležící tělo a oběma rukama

stále pevně svírala absurdní kus masa.

Dobrá, řekla si. Tak jsem ho zabila.

Zvláštní věc, jak jasně začala zničehonic uvažovat. Mozek se jí rozběhl na plné obrátky. Jako manželka

detektiva věděla velice dobře, jaký trest přijde. Tak ať. Nelpěla na životě. Vlastně se jí uleví. Na

druhou stranu: co bude s dítětem? Jak nakládá zákon s těhotnými vražedkyněmi? Usmrtí oba - matku

i dítě? Nebo se čeká do desátého měsíce? Jak to dělají?

Mary Maloneyová nevěděla. A rozhodně by nerada spoléhala pouze na štěstí.

Odnesla kýtu do kuchyně, položila ji na pekáč, zapnula troubu na maximum a šoupla kýtu dovnitř. Pak

si opláchla ruce a vyběhla po schodech do ložnice. Posadila se před zrcadlo a upravila se, přemalovala

si ústa a přepudrovala tvář. Zkusila úsměv. Vplul jí na tvář dost nepřirozeně. Zkusila to podruhé.

"Ahoj, Same," zahlaholila zářivě.

Ani hlas nezněl právě přirozeně.

"Chtěla bych kilo brambor, Same. A abych nezapomněla, sterilovaný hrášek."

To bylo lepší. Hlas i úsměv se jí už dařily o něco lépe. Ještě několikrát si větu cvičně zopakovala. Pak

seběhla do přízemí, oblékla si kabát a vyšla zadním vchodem přes zahradu na ulici.

Ještě nebylo šest hodin a v obchodě s potravinami se svítilo.

"Dobrý večer, Same," pozdravila bezstarostně muže za pultem a usmála se.

"A, paní Maloneyová, dobrej večír. Jakpak se vede?"

"Chtěla bych kilo brambor, Same. A abych nezapomněla, sterilovaný hrášek."

Majitel obchodu se otočil a natáhl se pro konzervu do horní police.

"Patrick je dnes utahaný, takže se mu tentokrát nechce jít na večeři," vysvětlovala. "Ve čtvrtek většinou nevaříme, víte, a já teď nemám v celém domě kouska zeleniny."

"A nechcete taky nějaký maso, paní Maloney-ová?"

"Ne, maso nepotřebuji!, díky. Dělám skopovou kýtu, měla jsem jednu pěknou v mrazáku."

"Aha."

"Nerada vařím zmražené maso, Same, ale pro jednou to risknu. Myslíte, že se povede i tak?"

"Podle mýho názoru," mínil kupec, "je to prašť jako uhoď. Budete chtít tyhle idažský brambory?"

"Ano ano, výborně. Dejte mi jich kilo."

"A dál?" Obchodník sklonil hlavu na stranu a pohlédl jí mile do očí. "Zákusek? Co mu chcete dát po večeři?"

"Já nevím - napadá vás něco, Same?"

Muž se rozhlédl po krámě. "Co kdybych vám dal pěknej kousek tvarohovýho koláče? Pokud vím, Pat-

rick ho rád."

"Výborně," souhlasila. "Tvarohový koláč zbožňuje."

A když měla všechno zabaleno a zaplatila, zářivě se usmála a řekla: "Děkuju, Same. Dobrou noc."

"Dobrou noc, paní Maloneyová. Služebník."

Takže teď, říkala si spěchajíc domů, se vrací za manželem, který čeká na večeři, a její hlavní starostí je, aby uvařila dobře a aby si pochutnal, protože ten chudák je utahaný jako pes; a kdyby ve chvíli, kdy

vstoupí do domu, zjistila, že došlo k něčemu neobvyklému, k nějakému strašnému neštěstí či tragédii,

tak by pochopitelně utrpěla šok a šílela by zármutkem a hrůzou. Vždyť nic podobného ani ve snu

nepředpokládala. Právě se vracela domů z nákupu. Je čtvrtek večer a žena Patricka Maloneyho se

vrací z nákupu, aby připravila manželovi večeři.

To je ono, říkala si. Dělej všechno tak jako vždycky. Chovej se úplně přirozeně a nebude zapotřebí nic

předstírat

A tak když vstupovala zadním vchodem do kuchyně, broukala si pro sebe s úsměvem tichou melodii.

"Patricku!" zavolala. "Jak je, miláčku?"

Položila balíček na stůl a prošla kuchyní do obývacího pokoje, a když spatřila, jak tam leží na podlaze s

přeloženýma nohama a jednou rukou zkroucenou pod tělem, skutečně zažila značný otřes. Všechna

touha po něm, všechna láska k němu v ní nově vytryskly; přiběhla k němu, poklekla vedle něj a

usedavě se rozplakala. Bylo to snadné. Nemusela nic hrát.

Za několik minut vstala a přešla k telefonu. Číslo policejní stanice znala zpaměti, a jakmile se na

druhém konci aparátu ozval mužský hlas, křikla na něj: "Rychle! Rychle přijeďte! Patrick je mrtvý!"

"Kdo je u telefonu?"

"Mary Maloneyová. Manželka Patricka Maloneyho."

"Chcete říct, že Patrick Maloney je mrtvý?"

"Asi ano," zaštkala. "Leží na podlaze a myslím, že nedýchá."

"Hned jsme u vás," vyhrkl muž.

Přijeli velice rychle, a když otevřela hlavní vchod, dovnitř vstoupili dva strážníci. Oba znala - jako

ostatně skoro všechny policisty v okrsku - a s hysterickým pláčem se vrhla Jacku Noonanovi rovnou

do náruče. Ten ji jemně usadil do křesla a přistoupil ke kolegovi, který se jmenoval 0'Malley a právě

poklekal k tělu.

"Je mrtvý?" zajíkla se.

"Bohužel ano. Co se stalo?"

Stručně jim vyprávěla, jak šla na nákup a jak ho, když se vrátila, našla ležet na podlaze. Během jejího

povídání (zadrhávaného pláčem) objevil Noonan v týle mrtvého koláč sedlé krve. Ukázal ji

O'Malleymu, a ten okamžitě vstal a pospíchal k telefonu.

Zakrátko se do domu začali trousit další lidé. Nejprve doktor, pak dva detektivové, z nichž jednoho

znala jménem. Po chvíli dorazil policejní fotograf, jenž hned začal dělat snímky, a vzápětí po něm

specialista na otisky prstů. Kolem těla se ozývalo neustálé šuškání a mumlání a vyšetřovatelé jí kladli I

spousty otázek. Mluvili s ní však celou dobu šetrně. Vyprávěla celý příběh znovu, tentokrát od

začátku, kdy Patrick přijel a ona šila, a jak byl unavený, tak moc, že nechtěl jít ani na večeři. Pověděla jim, jak dala maso do trouby - "ještě se peče" -, jak skočila do krámku pro zeleninu a jak se vrátila a našla ho ležet na podlaze.

"Do kterého krámku?" zeptal se první vyšetřovatel.

Řekla mu adresu; otočil se, pošeptal něco druhému detektivovi, a ten okamžitě vyšel ven.

Za čtvrt hodiny se vrátil se stránkou plnou poznámek, zase si šuškali a přes vzlykot zaslechla útržky

šeptaných vět - "...chovala se úplně normálně... velmi veselá... že mu chce uvařit dobrou večeři...

hrášek... tvarohový koláč... nedovede si představit, že by..."

Po nějaké době fotograf s doktorem odešli a vstoupili dva muži, kteří na nosítkách odnesli mrtvé tělo.

Pak se rozloučil i muž, který snímal otisky prstů. Zůstali oba detektivové stejně jako oba strážníci. Byli na ni nesmírně milí a Jack Noonan se jí zeptal, zda by raději nechtěla jít jinam, třeba ke své sestře

nebo k jeho manželce, která by se o ni postarala a uložila ji na noc.

Ne, odpověděla. Měla pocit, že by teď nedokázala ujít ani krok. Pokud by jim to příliš nevadilo, raději

by nikam nechodila, dokud se trochu nevzchopí. Není jí zrovna nejlépe, opravdu není.

A nechce si tedy raději lehnout? ptal se Jack Noonan.

Ne, řekla, nejraději by zůstala sedět tady v tom křesle. Snad až později, až jí bude lépe, se k něčemu

přiměje.

Nechali ji tedy být a věnovali se zatím své práci, prohledávali dům. Tu a tam jí položil jeden nebo

druhý detektiv otázku. Občas k ní Jack Noonan, když procházel kolem, pronesl pár laskavých slov. Její

manžel, oznámil jí, byl zabit ranou do týla zasazenou velkým těžkým tupým předmětem - patrně

kovovým. Po vražedném nástroji pátrají. Vrah jej možná odnesl, ale také je možné, že jej odhodil či

ukryl přímo na pozemku.

Je to stále stejná písnička," poznamenal. "Stačí najít zbraň, a zatneme mu tipec."

Později se objevil jeden z detektivů a přisedl si k ní. Nenapadá ji, zeptal se, který předmět v domě

mohl být použit jako vražedná zbraň? Mohla by se porozhlédnout, jestli někde něco nechybí -

kupříkladu hasák nebo těžká kovová váza?

Žádnou těžkou kovovou vázu nemají, řekla.

"A hasák?"

Pokud ví, nemají ani hasák. Ale nářadí a podobné věci jsou v garáži.

Pátrání pokračovalo. Uvědomila si, že se po zahradě kolem celého domu pohybují další strážníci.

Zvenčí se ozývaly jejich kroky na štěrku a skulinou mezi závěsy občas prokmitl záblesk kapesní

svítilny. Začínalo být dost pozdě, skoro devět, jak zjistila podle hodin na krbové římse. Na čtveřici

mužů prohledávajících pokoje zjevně padala únava; začínali toho mít dost.

"Jacku," zastavila seržanta Noonana, když ji znovu míjel. "Nalil byste mi, prosím vás, sklenku?"

"Ale ovšem. Chcete tady tu whisku?"

"Ano. Ale jen stopičku. Snad se po ní trochu zmátořím."

Podal ji sklenici.

"Nalijte si taky," vybídla ho. "Musíte toho mít plné zuby. Ale jen si dejte. Byli jste na mě strašně hodní."

"Není to sice zrovna podle předpisu," odpověděl, "ale kapka na posilněnou mi snad neuškodí."

Jeden po druhém přicházeli i ostatní a nechávali se přesvědčit, aby si nalili slzu whisky. Rozpačitě

postávali kolem ní se sklenkami v rukou, v přítomnosti vdovy celí nesví, a hledali slova útěchy.

Seržant Noonan se zatoulal do kuchyně, rychle z ní zase vyšel a zavolal: "Poslyšte, paní Maloneyová,

víte, že jste nechala zapnutou troubu a maso vevnitř?"

"Ježíši," vyhrkla, "máte pravdu!"

"Radši ji vypnu, ne?"

"Buďte tak hodný, Jacku. Děkuju mockrát." Když se seržant znovu vrátil, upřela na něj velká tmavá uplakaná kukadla. "Jacku?" začala. "Ano?"

"Prokázali byste mi malou laskavost - vy i tady ti ostatní?"

"Vynasnažíme se, paní Maloneyová."

"Všichni, jak tu stojíte," oslovila je, "jste byli Patrickovi dobří přátelé, a teď se navíc snažíte najít jeho vraha. Touhle dobou jste měli být dávno po večeři, máte určitě ukrutný hlad a Patrick, budiž mu země

lehká, by mi nikdy neodpustil, kdybych se vám nevěnovala s patřičnou pohostinností. Nechcete si dát

to skopové, co je v troubě? Bude už hotové."

"Co vás nemá, ani nápad," odmítal seržant Noonan.

"Prosím," naléhala. "Snězte ho. Sama se jídla ani nedotknu, zvlášť ne toho, které jsem měla připravené pro něj. Ale vám to snad vadit nemusí. Budu jen ráda, když ho sníte. Pak se zase můžete

pustit do práce."

Ještě chvíli po sobě čtveřice policistů zdráhavě pokukovala, ale měli očividně hlad a nakonec se dali

přesvědčit* aby šli do kuchyně a obsloužili se. Mary Maloneyová zůstala v obývacím pokoji a

naslouchala otevřenými dveřmi, jak se odvedle ozývají nezřetelné a huhňavé hlasy policistů bavících

se mezi sebou s ústy plnými masa.

"Chceš přidat, Charlie?"

"Ne. Přece jí to nezbaštíme všechno."

"Ale ona chce, abychom to zbaštili. Říkala, že bude jenom ráda."

"Tak jo. Dej mi ještě kousek."

"Patrick musel chudák slíznout pěknou ránu něčím železným," pronesl jeden. "Doktor říkal, že měl lebku na padrť, jako kdyby dostal po hlavě perlíkem."

"Právě proto bychom to měli snadno najít."

"Moje řeč."

"S takovou traverzou se nikdo nebude nikam zbytečně vláčet."

Ozvalo se říhnutí.

"Řekl bych, že je přímo v domě, nebo někde poblíž."

"Nejspíš ji máme rovnou u nosu. Co myslíš ty, Jacku?"

A Mary Maloneyová ve vedlejší místnosti se tiše rozchichotala.

/ Chutě /

K hostině v domě Mikea Schofielda v Londýně se nás toho večera sešlo šest: Mike, jeho manželka a

dcera, má žena a já a muž jménem Richard Pratt.

Richard Pratt byl vyhlášený gurmán. Předsedal malé společnosti, která si říkala Epikurejci, a měsíc co

měsíc rozesílal okruhu jejích členů pojednání o jídle a vínech. Pořádal večírky, na nichž se podávaly

vybrané pokrmy a vzácná vína. Z obavy, aby si nepokazil chuťové papily, se zdržoval kouření a při

výkladech o víně se držel podivného, poněkud komického zvyku mluvit o jeho jednotlivých druzích,

jako by to byly živé bytosti. "Rozvážné víno," říkal, "poněkud bázlivé a neprůbojné, zato ale velmi rozvážné. Nebo: "Vlídné vínko, přívětivé a ochotné -snad trochu příliš povolné, nicméně vlídné."

Dvakrát se mi naskytla příležitost setkat se s Richardem Prattem v Mikeově domě, a v obou případech

udělali Mike i jeho žena vše pro to, aby si jazýček slavného labužníka přišel na své. Dnešek očividně

neměl být výjimkou. Jakmile jsme vstoupili do jídelny, viděl jsem, že je prostřeno k opulentní hostině.

Vysoké svíce, žluté růže, řady nablyštěných stříbrných příborů, tři vinné sklenky pro každého -a

především jemná vůně pečínky linoucí se z kuchyně tak vábivě, že se mi ústa ihned zalila teplým

přívalem sbíhajících se slin.

Když jsme se usazovali, vzpomněl jsem si, že při obou předchozích Prattových návštěvách Mike svého

hosta vyzval, aby poznal druh i ročník podávaného klaretu, a pánové pro pobavení uzavřeli menší

sázku. Pratt se nechal slyšet, že jedná-li se o dobrý ročník, určí jej bez potíží. Mike se nato vsadil o

bedničku dotyčného vína, že se mu to nepodaří. Pratt sázku přijal - a v obou případech vyhrál. Měl

jsem silné tušení, že na sázení dojde i dnes večer, neboť Mike byl kdykoli ochotný se nechat porazit,

jen aby se ukázalo, jak dobrá a význačná má vína, a Pratt mu ve vážném a zdrženlivém předvádění

svých znalostí zas kdykoli rád vyhověl.

Hostinu zahájila mísa křupavých pečených sledu na másle a jako aperitiv se podávalo moselské. Mike

povstal a osobně je rozlil do sklenic, a když usedl, všiml jsem si, že se dívá na Richarda Pratta. Přede

mne postavil láhev tak, abych si mohl přečíst vinětu. Stálo na ní "Geierslay Ohligsberg, 1945". Mike se ke mně naklonil a pošeptal mi, že Geierslay je malá vesnička v povodí Mosely, kterou zná kromě

německých vinařů jen málokdo. Víno, které pijeme, je prý skutečná vzácnost a pochází z vinice s tak

malou sklizní, že je pro cizince téměř nedostupné. Minulé léto se osobně vydal do Geierslaye, aby po

dlouhém smlouvání s místními nakonec odkoupil několik bedniček.

"Myslím, že v celé Anglii jsem jediný, kdo má láhev tohoto vína," prohlásil. Viděl jsem. Jak znovu zaletěl pohledem k Richardu Prattovi. "Před klaretem," pokračoval zvýšeným hlasem, "se nejlépe hodí podávat právě moselské. Jsou tací, kteří nejprve rozlévají rýnské, ale ti rozumí vínům jako koza

petrželi. Rýnské víno hebký klaret pohřbí, víme? Podávat rýnské před klaretem je učiněné barbarství.

Ale moselské, panečku! - moselské je k tomu přímo ideální."

Mike Schofield byl čtyřicátník, milý chlap. Ale byl makléřem. Přesněji řečeno zprostředkovatelem na

burze cenných papírů; a jako řadu lidí z téže branže i jeho uvádělo do rozpaků, ne-li přímo v

zahanbení, že bez zvláštního úsilí i duševních schopností vydělává tolik peněz. V hloubi duše věděl, že

není o mnoho více než bookmaker - vtíravý, nesmírně vážený a z podstaty věci bezohledný

bookmaker -, a věděl, že přátelé to vědí stejně dobře jako on. A tak se hleděl kulturně zušlechtit a

povznést, tříbil si literární a estetický vkus, sbíral obrazy, knihy, hudbu a tak dále. Jeho malá

přednáška o rýnském a moselském patřila k tomu všemu, k té jeho sháňce po kultuře.

"Rozkošné vínečko, nemyslíte?" rozplýval se. Stále upíral pohled na Richarda Pratta. Neušlo mi, že pokaždé když sklonil hlavu, aby nabral sousto ryby, kradmo zatékal očima ke druhé straně stolu.

Úplně jsem cítil% jak dychtivě se těší na okamžik, kdy Pratt usrkne první doušek, vzhlédne od sklenice

a usměje se na znamení požitku, úžasu, snad dokonce ohromení, načež se rozvine debata a Mike se

rozhovoří o vesničce Geierslay.

Ale Richard Pratt víno stále neochutnával. Byl zcela pohroužený do rozhovoru s Mikeovou

osmnáctiletou dcerou Luisou. Pootočený od stolu ji oblažoval úsměvy a vykládal jí, pokud jsem to

pochytil správně, nějakou historku o šéfkuchaři z jedné pařížské restaurace. Při vyprávění se k ní

nakláněl stále blíž, téměř jako by se na ni chtěl lačně vrhnout, a chudák dívka se odtahovala co

nejdále, zdvořile přikyvovala a poněkud zoufale klopila oči kamsi do oblasti vrchního knoflíku

Prattova smokinku.

Dojedli jsme sledě a služebná obcházela stůl a sklízela talíře. Přikročila k Prattovi, a když uviděla, že se jídla ještě ani nedotkl, zaváhala; gurmán ji zpozoroval. Odehnal ji mávnutím ruky, přerušil vyprávění a

pustil se rychle do jídla. Rychlými zručnými pohyby napichoval vidličkou malé hnědé rybky a o překot

si je házel do pusy, a sotva dojedl, popadl sklenici s vínem, dvěma rychlými loky si je prolil hrdlem a

ihned se otočil, aby pokračoval v rozhovoru s Luisou Schofieldovou.

Mike ho celou dobu pozoroval. Uvědomoval jsem si, jak sedí vedle mě celý ztichlý, ovládá své

vzrušení a hledí na hosta. Kulatá bodrá tvář se mu posmutněle protáhla, ale držel se a seděl klidně a

mlčky.

Vzápětí vstoupila služebná s druhým chodem. Byl jím veliký špalek hovězí pečené. Položila jej na stůl

před Mikea, hostitel povstal a porcoval ho, odkrajoval z něj měkké, tenounké plátky a pokládal je na

talíře, které služebná roznášela. Když obsloužil všechny včetně sebe, odložil porcovací nůž a naklonil

se nad stolem s rukama opřenýma o jeho desku.

"A teď," oznamoval všem, ale přitom upíral oči na Richarda Pratta, "je čas na klaret. Dojdu pro něj, když dovolíte."

"Dojdeš pro něj ty sám, Mikeu?" zeptal jsem se. "Kde je?"

"Odzátkovaný v pracovně, aby dýchal."

"Proč v pracovně?"

"Aby získal pokojovou teplotu, pochopitelně. Stojí tam už dvacet čtyři hodiny."

"Ale proč právě v pracovně?"

"V celém domě je to nejvhodnější místo. Pomáhal mi ho vybrat Richard, když tady byl naposledy."

Při zaslechnutí svého jména se Pratt ohlédl.

"Je to tak?" utvrzoval se Mike.

"Ano," pokýval Pratt důstojně hlavou. Je to tak."

"Stojí v mé pracovně na zelené kartotéce," upřesnil Mike. "To je místo, které jsme vybrali. V pokoji je stálá teplota a nikudy neprotahuje. A teď mě prosím na chvíli omluvte, dojdu pro ně."

U vidiny dalších hrátek s vínem znovu ožil a vyběhl ze dveří; vrátil se za chvilku, pomaleji, opatrně

našlapuje, a nesl košík, v němž ležela tmavá láhev. Byla natočena vinětou dolů, abychom ji neviděli.

"To jsem tedy zvědavi" zvolal, když došel ke stolu. "Co tohle, Richarde? Nikdy neuhodneš, z které je vinice!"

Richard Pratt se pomalu otočil a pohlédl na Mikea, pak sjel očima k láhvi uložené v malém proutěném

košíku a nepatrným opovržlivým pohybem, při němž zároveň ohrnul vlhký spodní ret, takže jeho tvář

získala ošklivý a panovačný výraz, povytáhl obočí.

"Nepoznáš, odkud je," opakoval Mike. "Ani za tisíc let."

"Klaret?" ujistil se Richard Pratt přezíravě. "Klaret."

"Předpokládám, tedy, že je z nějaké menší vinice?"

"Možná, Richarde. A možná taky ne." "Ale je to dobrý ročník? Nějaký prvotřídní ročník?"

"Ano, za to ručím."

"Pak by to nemělo být nic těžkého," protahoval Pratt slabiky a tvářil se při tom nesmírně znuděně.

Přesto jsem se nemohl zbavit dojmu, že jeho nezájem a znuděno st jsou hrané: ve vráskách mezi

očima se zračilo cosi zlovolného a v držení těla napětí a při pohledu na něj se mě zmocnil neurčitý

tísnivý pocit.

"Tentokrát je to dost těžká hádanka," dodal Mike. "Rozhodně tě dneska do sázení nenutím."

"Ale. A proč ne?" A opět zvolna povytáhl obočí, v očích studený, Čfliavý pohled.

"Protože je to těžké."

"Víš, že mi příliš nelichotíš?"

"Milý přítelíčku, milerád se s tebou vsadím," řekl Mike, "jestli o to tak stojíš."

"Vinice se pozná snadno."

"Chceš se tedy vsadit?"

"Beze všeho," opáčil Richard Pratt.

"Dobrá, tak jako obvykle. O bedničku toho vína."

"Moc nevěříš, že bych to mohl uhodnout, viď?"

"Mám-li říct pravdu, i při vší úctě k tobě - ne, nevěřím," odpověděl Mike. Snažil se nechovat se nezdvořile, kdežto Pratt se příliš neobtěžoval skrývat, jak celou záležitostí opovrhuje. Jeho další

otázka se však kupodivu zdála prozrazovat jistý zájem.

"Nechceš tu sázku zvýšit?"

"Nechci, Richarde. Jedna bedna je ažaž."

"A co vsadit se o padesát beden?"

"To by byla hloupost."

Mike stál strnule za svou židlí v čele stolu a opatrně držel ten směšný proutěný košík s láhví vína.

Semkl ústa a chřípí mu zbělelo.

Pratt se pohupoval na židli a vzhlížel k němu se zvednutým obočím, přivřenýma očima a výsměšně

povytaženými koutky úst. A znovu (aspoň se mi to zdálo) jsem v jeho tváři zahlédl něco, co mě

znepokojilo: náznak napětí mezi obočím a přímo v očích, v černých zornicích, zlovolné úskočné

plamínky.

"Takže nechceš zvýšit sázku?"

"Podívej se, kamaráde, co se mě týče, klidně ji zvyš," odvětil Mike. "Vsadím se s tebou, o co chceš."

My ostatní jsme seděli mlčky tři ženy a já, a sledovali oba muže. Mikeova žena toho začínala mít plné

zuby; tvářila se nakvašeně a tušil jsem, že je každou chvíli přeruší. Před námi ležela na talířích hovězí

pečínka a pomalu z ní stoupala pára.

"Takže se vsadíme, oč budu chtít?"

"Jak jsem řekl. Vsadíme se o cokoli, co si vymyslíš, když to chceš hrát ve velkém stylu."

"Třeba o deset tisíc liber?"

"Když se na to cítíš, klidně." To už si byl Mike jistější. Velmi dobře věděl, že si může dovolit kývnout na jakoukoli částku, kterou Pratt nadhodí.

"Vsadíš se tedy o cokoli, ať je to, co je to?" zeptal se Pratt znovu.

"Už jsem ti to řekl."

V nastalém tichu Pratt pomalu obcházel pohledem všechny přítomné, nejprve mne, pak všechny tři

ženy, jednu po druhé. Jako by nám připomínal, že jsme svědky jejich úmluvy.

"Mikeu!" utrhla se paní Schofieldová. "Mikeu, nechte radši těch nesmyslů a pojďte jíst. Vystydne nám večeře."

"Ale to nejsou nesmysly," ujistil ji Pratt klidně. "Uzavíráme sázku."

Všiml jsem si, že v povzdálí stojí služebná se zeleninovou mísou a váhá, zda s ní má, či nemá

přistoupit ke stolu.

"Tak dobře," řekl Pratt. "Řeknu ti, o co se 8 tebou chci vsadit."

"Jen povídej," odtušil Mike bezstarostně. "Mně je to úplně jedno: jen do toho - řekni si."‚

Pratt přikývl a v koutcích úst mu znovu výsměšně cuklo a pak, s očima stále upřenýma do Mikeových,

zvolna pronesl: "Chci se vsadit o ruku tvé dcery."

Luisa Schofieldová sebou trhla. "Poslyšte!" vykřikla. "Nechte toho! Takové hloupé vtipy! Slyšíš, táto?

To nemyslíte vážně!"

"Neboj, zlato," řekla její matka. "Dělají si legraci."

"Já si legraci nedělám," pronesl Richard Pratt.

"To je k smíchu," zavrtěl Mike hlavou. Jeho předchozí sebejistota byla ta tam.

"Říkal jsi, že se vsadíme, o co budu chtít."

"Měl jsem na mysli peníze."

"Ale to jsi neřekl."

"Ale tak jsem to myslel."

"Pak je škoda, že jsi to neřekl. Ale jestli chceš vzít nabídku zpátky, prosím, nevadí mi to."

"Nemusím nic brát zpátky, příteli. Není to přece žádná sázka, když ji nemáš čím vyrovnat. Pokud vím,

ty dceru nemáš, abys ji do sázky vložil protiváhou. A i kdybys ji měl, sňatek by nepřipadal v úvahu."

"To ráda slyším, Mikeu," utrousila jeho žena.

"Vložím do sázky cokoli, o co si řekneš," prohlásil Pratt. "Například svůj dům. Jak by se ti líbil můj dům?"

"A který?" řekl Mike, tentokrát v žertu.

"Ten na venkově."

"A proč ne i ten druhý?"

"Dobrá tedy, jak chceš. Sázím oba domy."

Viděl jsem, že v tom okamžiku Mike zaváhal. Pokročil ke stolu a jemně na něj postavil košík s vínem.

Posunul na stranu slánku, pak pepřenku, načež vzal do ruky nůž a chvíli si zamyšleně prohlížel jeho

čepel; pak jej zase položil. I Mikeova dcera zpozorovala, jak se zarazil.

"Táto!" zvolala. "To je naprosto směšnél Takovou hloupost ani nemůžete myslet vážně! Nejsem věc, abyste se o mě takhle sázeli."

"Zcela správně, drahoušku, řekla její matka. "Mikeu, okamžitě toho nech a sedni si, ať můžeme začít jíst."

Mike si jí nevšímal. Upřel pohled na svou dceru a usmál se klidným, ochranitelským, otcovským

úsměvem. Ale v očích mu náhle vítězně zablesklo. "Víš," usmíval se, "víš, Luiso, myslím, že bychom o tom měli pouvažovat."

"Tatí, nech toho! Nic mi neříkej! V životě jsem neslyšela větší hloupost!"

"Ne, vážně, zlato. Neukvapuj se a nejdřív si poslechni, co ti řeknu."

"Já nechci nic slyšet!"

"Luiso, no tak! Věc se má takhle - tady Richard nám předložil vážnou nabídku. Byl to on, kdo si ji

vymyslel, ne já. Pokud prohraje, bude se muset vzdát poměrně značného majetku. Počkej chvíli,

zlato, nepřerušuj mě. Vtip je v tom, že nemůže vyhrát.*

"Ale on si myslí, že může."

"Tak mě dobře poslouchej, protože já vím, o čem mluvím. Když ochutná klaret znalec vín - pokud

nejde o nějaký slavný vynikající druh jako Lafitte nebo Latour -, může určit jen zhruba, odkud pochází.

Pochopitelně že pozná, v které bordeauxské oblasti to víno vyrostlo, jestli v Médocu, Gravesu,

Pomerolu nebo Saint Emilionu. Ale každá oblast se skládá z několika malých komun, samosprávných

okrsků, a v každém z nich jsou řady a řady malých viniček. Není v lidských silách rozeznat každou

jednotlivou z nich jen podle chuti a vůně. A klidně prozradím, že tohle víno je z malé vinice obklopené

mnoha dalšími malými vinicemi, a on nikdy neuhodne z které. Nejde to."

"Ale to nemůžeš vědět jistě," bránila se dcera.

"Říkám ti, že můžu. Nechci se chlubit, ale ve vínech se trochu vyznám. A vůbec, dítě, vždyť jsem

proboha tvůj táta, přece si nemyslíš, že bych tě zapletl do... do něčeho nepříjemného. Chci, aby sis

přišla na nějaké peníze."

"Mikeu!" usekla jeho žena ostře. "Mikeu, prosím tě, okamžitě přestaň!"

Vůbec ji nebral na vědomí. "Když na tu sázku přistoupíš," přesvědčoval dceru, "v deseti minutách ti spadnou do klína dvě vily."

"Ale tati, já o žádné dvě vily nestojím."

"Tak je prodej. Prodej mu je zpátky, hned na místě. Zařídím ti to. A jen si to představ, zlato:

zbohatneš! Do konce života budeš nezávislá!"

"Ale táto, mně se to nelíbí. Připadá mi to uhozené."

"A mně jakbysmet," přidala se matka. Při mluvení pohybovala trhavě hlavou nahoru dolů jako slepice.

"Měl by ses stydět, Michaeli, že něco takového vůbec navrhuješ! Vždyť je to tvoje dcera!"

Mike se po ní ani neohlédl. "Ber, dokud nabízí!" řekl důrazně a hleděl dceři pronikavě do očí. "Chyť příležitost za pačesy! Slibuju, že neprohraješ."

"Když mně se to, tati, nelíbí."

"Dej si říct, holka. Risk je zisk!"

Mike na ni tlačil, seč mohl. Nakláněl se nad stolem, hypnotizoval ji pronikavýma, jiskřícíma očima, a

pro dceru bylo těžké vzdorovat.

"Ale co když prohraju?"

"Vždyť ti pořád říkám, že je to vyloučené. Máš mé slovo."

"Ach jo, tati, opravdu musím?"

"Vyděláme ti jmění. No tak, Luiso, teď, nebo nikdy. Co říkáš? Ano?"

Naposledy zaváhala. Pak s mírným, bezmocným pokrčení ramen řekla: "Tak jo, když jinak nedáš. Ale

přísahej, že nemůžeme prohřátí*

"Výborněr zahlaholil Mike. "Tak se mi líbíš! Sázka platí!"

"Ano," potvrdil Richard Pratt s pohledem upřeným na dívku. "Platí."

Mike bez meškání popadl láhev, odlil trochu nápoje nejprve do své sklenice a pak začal vzrušeně

pobíhat od jednomu k druhému a naléval do sklenic ostatním. Všichni jsme stočili zraky k Richardu

Prattovi a sledovali jeho výraz, když pravou rukou pomalu uchopil sklenku a zvedl ji k nosu. Prattovi

mohlo být kolem padesáti a neměl sympatickou tvář. Zabírala ji jako by jen ústa, otvor úst a rty: vlhké

plné rty povolaného gurmána, dolní ret vprostřed odchlípený - ustavičně pootevřený pysk

ochutnávače -a ústí tvarované tak, aby do něj zapadl okraj sklenice nebo sousto jídla. Jako otvor pro

klíč, napadlo mě při pohledu ha ty rty; měl ústa jako velkou vlhkou klíčovou dírku.

Pomalu vznesl sklenku k nosu. Jeho špičkou vnikl do sklenice, sunul jí nad hladinou vína a citlivě

čenichal. Lehce zakroužil vínem ve sklenici, aby se uvolnil buket. Byl hluboce soustředěný. Měl

zavřené oči a celá horní polovina těla, hlava, krk a hruď, jako by se proměnila v obrovský citlivý stroj

na čichání, který zachycoval, třídil i analyzoval údaje, jež přicházely zvenčí.

Mike, jak jsem si všiml, nevypadal, že by se ho to dvakrát týkalo; rozvaloval se na židli, ale sledoval

každý Prattův pohyb. Paní Schofieldová seděla vzpřímeně na druhé straně stolu, s upjatým výrazem

hleděla přímo před sebe a nesouhlasně svírala rty. Luisa si posunula židli trochu stranou, natočila ji k

ochutnávači a sledovala ho z boku stejně pozorně jako její otec.

Čichání probíhalo nepřetržitě aspoň minutu; pak Pratt, aniž by otevřel oči nebo pohnul hlavou, klesl

rukou k ústům a vyklopil si do nich téměř polovinu obsahu sklenice. Znehybněl s ústy plnými vína a

vychutnával první dojem; potom nechal skanout pramínek nápoje hrdlem a viděl jsem, jak mu při

pohybu vína hltanem poskočil ohryzek. Většinu ho však podržel v ústech. A poté, už bez polykání,

tenkou mezírkou mezi rty vtáhl vzduch do úst, smísil jej s výpary vína a nabral do plic. Zadržel dech,

vypustil vzduch nosem a nakonec začal převalovat víno pod jazykem a žvýkal, doslova je žvýkal, jako

by to byl chléb.

Bylo to vážné a velebné představení a musím říct, že ho hrál dobře.

"Mm," pronesl, odložil sklenici a růžovým jazykem si olízl rty. "Mm - ano. Velmi interesantní vínečko: jemné a půvabné, s téměř žensky jemnou dochutí."

Ústa měl zaplavená slinami a při mluvení mu občas od pusy na stůl ulétla třpytivá kapka.

"Můžeme teď začít vyřazovat," hlásil. "Jistě mi prominete důkladnost, ale v sázce je příliš mnoho.

Jindy bych možná zariskoval, jeden dva kroky vynechal a rozhodl se rovnou pro jednu z možných

vinic. Ale tentokrát... tentokrát si musím počínat obezřetně, není-liž pravda?" Zvedl oči k Mikeovi a jeho rty, masité, vlhké rty, se usmály. Mike úsměv neopětoval.

"Nejprve tedy: z které bordeauxské podoblasti toto víno pochází? Určit ji nebude nic těžkého. Je

lehké, ne tolik tělnaté na to, aby bylo například ze Saint Emilionu nebo Gravesu. Je to bezpochyby

Médoc. Vtom máme jasno."

"Ale z kterého médockého okrsku pochází? I toho bychom se měli vylučovací metodou dobrat

poměrně snadno. Že by Margaux? Ne. Nemá onen intenzivní buket typický pro Margaux. Nebo

Paulliac? Ani Paulliac to není. Ve srovnání s Paulliacem je příliš něžné, příliš jemné, tklivé. Paulliacká vína mají v chuti téměř pánovitý ráz. Navíc v Paulliacu vždy cítím zvláštní, hutné jádro, prašnou,

jadrnou příchuť pronikající do hroznů z tamní půdy. Ne, ne. Tohle vínko - tohle je velmi jemné,

nejprve plaché a ostýchavé, pak se ale stydlivě, a přesto velmi půvabně odhaluje. Možná se projevuje

vprostřed pávího chvostu trochu koketně, škádlivě, jemně svíravým náznakem, ale jen náznakem

třísloviny na jazyku. Pak v dochutí vyzní lahodně - konejšivě, žensky, rozmarně bohatým extraktem,

jež člověku okamžitě přivede na mysl vína komuny Saint Julien. Tohle víno je zcela zřejmě

saintjulienské."

Pohodlně se opřel, zdvihl ruce k prsům a přiložil konečky prstů k sobě. Jeho chování začínalo být

směšně pompézní, ale napadlo mne, že se zčásti předvádí i proto, aby se vysmíval hostiteli Přistihl

jsem se, jak poměrně napjatě čekám na jeho další slova. Luisa si zapalovala cigaretu. Pratt zaslechl

škrtnutí zápalky a prudce se otočil, náhle opravdu rozzloben. "Ne!" vybuchl. "Nekuřte! Kouřit u stolu je odporný zvyk!"

Vzhlédla, zadívala se na něj svýma velkýma klidnýma očima, chvíli, s hořící sirkou stále v prstech, ho

pozorovala a pak je zase pomalu a pohrdavě odvrátila. Sklonila hlavu a sfoukla zápalku, ale

nezapálenou cigaretu neodložila.

"Promiňte, drahá Luiso," omlouval se, "ale kouření u stolu jednoduše nesnesu."

Nechala oči odvrácené.

"Nuže - kde jsme přestali?" pokračoval. "Aha, ano.

Je to bordeauxské víno, z médocké oblasti z komuny Saint Julien. To bychom zatím měli. Ale nyní

přicházíme k obtížnější části úkolu: jak se jmenuje přímo ona vinice? V Saint Julien je totiž řada vinic

a, jak správně poznamenal náš hostitel, jejich vína se od sebe často příliš neliší. Ale uvidíme."

Znovu se odmlčel a zavřel oči. "Snažím se určit, z kterého je sběru," pravil. "Podaří-li se mi to, je téměř vyhráno. Budeme chvíli přemýšlet. Tohle víno zcela určitě není z prvního sběru - a ani z

druhého. Není vydatné. Chybí mu ta intenzita, ta - ta - jak to říct? - ta síla, ten jas. Ale třetí sběr - ano, to by mohlo být ono. A přece o tom pochybuji. Víme, že se jedná o dobrý rok - sám hostitel to řekl -,

ale třetí sběr je možná trochu lichotivý odhad. Musím být opatrný. Musím, teď postupovat velmi

obezřetně."

Zvedl sklenku a znovu maličko upil.

"Ano," řekl a sál si rty. "Měl jsem pravdu. Je ze čtvrtého sběru. Teď jsem o tom přesvědčen. Čtvrtý sběr z velmi dobrého ročníku - dokonce vynikajícího. Proto také na chvíli připomínal chutí víno

třetího, nebo dokonce druhého sběru. Dobře! Pokročili jsme! Blížíme se k závěru! Které vinice v Saint

Julien dělají čtyři sběry?"

Znovu se odmlčel, uchopil sklenku a přiložil si ji okrajem k tomu prověšenému, odchlípenému

spodnímu pysku. Pak jsem viděl, jak mu z úst vystřelil špičatý růžový jazyk, namočil se hrotem do vína

a bleskurychle kmitl zpět - byl to nechutný pohled. Když sklenici oddaloval od úst, měl stále zavřené

oči a soustředěnou tvář, jen rty se hýbaly a klouzaly po sobě jako dva cucky vlhké houbovité gumy.

"A zase to cítím!" zvolal. "Ten krátký, svíravý pocit trpkosti na jazyku, tříslovinu v pávím chvostu. Ale ano, jistě, jistě! Už to mám! To víno pochází z jedné z těch malých vinic v okolí Beychevelle. Už si

vzpomínám. Obec Beychevelle, řeka, malý přístav, kde už žádné vinařské lodi nekotví, protože je

zanesený pískem. Beychevelle... že by bylo přímo z Beychevelle? Ne, to se mi nezdá. Ale určitě

pochází z blízkého okolí. Cháteau Talbot? Že by to byl Talbot? Ten by to být mohl. Okamžik, prosím."

Znovu upil vína. Koutkem oka jsem zahlédl, jak se Mike Schofield naklání stále více nad stolem; měl

pootevřená ústa a malá očka nespouštěl z Richarda Pratta.

"Ne. Mýlil jsem se. Není to Talbot. Ten se chuťově rozvine rychleji a má hroznovější charakter. Pokud uvažuji správně a je to ročník třicet čtyři, tak to nemůže být Talbot. Nuže? Co by to mohlo být?

Přemýšlejme tedy dále. Není to Beychevelle, není to Talbot, a přesto - přesto je oběma tak podobné,

tak charakterově blízké, že ta vinice musí ležet přímo uprostřed. Ale která by to mohla být?"

Zamyslel se* a my jsme čekali a pozorovali jeho tvář. Teď ho sledovali všichni, dokonce i Mikeova

žena. Zaslechl jsem, jak služebná položila zeleninovou mísu na stolek za mnou, zlehka, aby nenarušila

nastalé ticho.

"Aha!" zvolal. "Už to mám! Myslím, že to mám!"

Naposledy upil vína. Pak, se sklenicí stále pozvednutou k ústům, se obrátil k Mikeovi, pomalu roztáhl

ústa do úlisného úsměvu a řekl: "Víte, odkud je? Z viničky jménem Cháteau Branaire-Ducru."

Mike seděl strnule, nehybně.

"A ročník: 1934."

Všichni jsme pohlédli na Mikea a čekali jsme, až otočí láhev v košíku a ukáže vinětu. "Je to tvoje

definitivní odpověď?" "Myslím, že ano." "Tak je, nebo není?" "Ano, je."

"A jak že se jmenuje?"

"Cháteau Branaire-Ducru. Je to hezká menší vinice. Staré malebné městečko. Znám ho velice dobře.

Nechápu, proč jsem to hned nepoznal."

"Dělej, tatí," ozvala se dívka. "Otoč tu láhev, ať se mrkneme. Chci své dvě vily."

"Počkej," zarazil ji Mike. "Počkej chvíli." Seděl ztichle, se zmateným výrazem, a tváře mu bledly a nadouvaly se, jako by z něj někdo vysával všechnu sílu.

"Michaeli!" vyštěkla jeho žena ostře z opačného konce stolu. "Co je?"

"Nepleť se do toho, Margareto, buď tak hodná."

Richard Pratt hleděl na Mikea, rty povytažené v úsměvu, a malé oči mu svítily. Mike zůstal s očima

zabořenýma do stolu.

"Táto!" vykřikla dcera zoufale. "Táto, snad nechceš říct, že to uhodl!"

"Buď klidná, zlato," řekl Mike. "Ničeho se neboj."

Myslím, že hlavně proto, aby se pro tu chvíli zbavil rodiny, se Mike naklonil k Richardu Prattovi a řekl:

"Něco ti řeknu, Richarde. Myslím, že bude nejlepší, když se teď oba sebereme a promluvíme si v klidu

vedle."

"Já ti řeknu, co bude nejlepší," odtušil Pratt. "Nejlepší bude, když mi ukážeš, co stojí na vinětě tamhleté láhve." Už věděl, že vyhrál; měl vystupování vítěze, jeho klidnou povýšenost, a pochopil

jsem, že kdyby nemělo jít všechno hladce, je připravený dělat velké nepříjemnosti. "Na co čekáš?"

pobídl Mikea. "Do toho - otoč ji."

Pak se to stalo: k Prattovi přistoupila služebná, drobná vzpřímená postava v bíločerném stejnokroji, a

cosi mu podávala. "Myslím, že patří vám, pane," pronesla.

Pratt se ohlédl a spatřil, jak mu podává brýle s tenkou rohovinovou obroučkou; na okamžik zaváhal.

"Tyhle? Možná, ani nevím.*

"Ano, pane, jsou vaše." Služebná byla v pokročilém věku (jistě hodně přes šedesát) a řadu let

pracovala věrně ve službách rodiny. Položila brýle na stůl vedle Pratta.

Pratt je sebral ze stolu, nepoděkoval a nenápadně si je vsunul do vrchní kapsy pod bílý kapesník.

Služebná však neodešla. Zůstala stát stranou, krůček za Prattem, a v chování i v postoji té drobné

nehybné vzpřímené postavy bylo (nevím, zda to vnímali i ostatní) cosi tak neobvyklého, že připoutala

můj pohled a zmocnilo se mě jisté tušení. Ve staré zšedlé tváři se usadil výraz chladného odhodlání:

rty měla sevřené, malou bradu vysunutou a ruce křečovitě spínala před sebou. V kuriózním čepečku a

svítivě bílé zástěře uvázané přes šaty mi náhle připomínala drobného ptáčka s rozčepýřeným bílým

peřím na hrudi.

"Zapomněl jste je v pracovně pana Schofielda," dodala. Tón jejího hlasu byl přepjatě, strojeně

zdvořilý. "Nechal jste je ležet na zelené kartotéce v pracovně, kam jste se šel podívat před večeří,

pane."

Chvíli trvalo, než jsme si uvědomili plný význam jejích slov; v nastalém tichu jsem pozoroval, jak se

Mike pomalu narovnal na židli a vytřeštil oči. Do tváře se mu vrátila barva a nad zkřivenými ústy,

kolem chřípí se mu šířila zlověstně bílá skvrna.

"Michaeli!" řekla rychle jeho žena. "Michaeli, nerozčiluj se, prosím tě! Hlavně zachovej klid!"

/William a Marie/

William Pearl po sobě nezanechal mnoho peněz, když zemřel, a jeho poslední vůle byla prostá. S

výjimkou několika maličkostí pro příbuzné odkázal veškerý majetek své manželce.

Právní poradce seznámil paní Pearlovou ve své kanceláři s podrobnostmi závěti, a když byla záležitost

vyřízena, vdova vstala k odchodu. V té chvíli vytáhl poradce ze složky na stole zalepenou obálku a

podával ji klientce.

"Byl jsem pověřen, abych vám toto předal," řekl. "Váš manžel nám to poslal krátce před svým skonem." Právník byl bledý a upjatý a z ohledů k vdově měl při mluvení hlavu skloněnou na stranu a

sklopené oči. "Zdá se, že jde o řádky určené jen vám, paní Pearlová. Bezpochyby si je budete chtít vzít domů a přečíst v soukromí."

Paní Pearlová převzala obálku a vyšla na ulici. Na chodníku se zastavila a ohmatala papírový obdélník.

Poslední sbohem od Williama? Zřejmě ano. Strohý dopis. Strohý a škrobený, na to může vzít jed.

Jinak to ten chlap neuměl. V životě se jedinkrát neodvázal.

Drahá Marie, věřím, že nedovolíš, aby tě můj odchod z tohoto světa příliš rozrušil, a že se budeš

nadále držet zásad, kterými ses tak věrně řídila během našeho společného života. Buď pracovitá a

dbej o důstojnost Buď šetrná a střídmá. Vyvaruj se všeho... a tak dále a tak podobně.

Typický Williamův dopis.

Nebo že by pro jednou, v poslední chvilce, ztratil hlavu a napsal něco milého? Snad to je krásný lístek

plný něhy, milostné psaní na rozloučenou, vřelý a nádherný vzkaz díků za to, že mu obětovala třicet

let života, vyžehlila statisíce košil, zalátala statisíce ponožek, navařila statisíce večeří, dopis, který by si pročítala znovu a znovu, aspoň jednou denně, a který by ukládala jako svátost do kazety na brože

na toaletním stolku.

Jeden nikdy neví, jak se člověk zachová, když má smrt na jazyku, pomyslela si paní Pearlová, strčila

obálku do podpaždí a pospíchala domů.

Odemkla hlavní vchod, prošla rovnou do obývacího pokoje a v kabátě a s kloboukem se usadila na

pohovku. Rozlepila obálku a vytáhla její obsah. V ruce držela patnáct, možná dvacet archů bílého

linkovaného papíru přeložených a v levém horním rohu sepnutých svorkou. Jeden list jako druhý

pokrývalo drobné, úhledné ležaté písmo, které tak dobře znala, ale když viděla, jak hustě a

systematicky je ten svazeček papírů popsaný a že první strana ani nezačíná, jak se sluší, hezkým

oslovením, zmocnilo se jí podezření.

Odvrátila oči od dopisu. Zapálila si cigaretu. Jednou potáhla a položila cigaretu do popelníku.

Jestli se týká toho, pomyslela si, čeho se začínám obávat, že se týká, ani to nechci číst.

Může člověk hodit nebožtíkovi dopis na hlavu?

Ano.

Vlastně...

Zalétla pohledem k prázdnému křeslu po Williamovi na protější straně krbu. Byla to velká hnědá

kožená klubovka s prohlubní v sedadle, vytlačenou během dlouhých let nebožtíkovou zadnicí. O něco

výš, na kůži lenochu, v místě, kde si opíral hlavu, se černala oválná šmouha. V tom křesle si čítával,

zatímco ona sedávala v lenošce naproti, přišívala knoflíky, látala ponožky nebo mu záplatovala loket u

saka, a chvílemi vzhlédl od knížky pár bdělých očí a ulpěl na ní pozorným, ale zvláštně neosobním,

jakoby kalkulujícím pohledem. Z těch očí byla vždycky nesvá. Byly mrazivě modré, chladné, malé,

posazené blízko u sebe a oddělené dvěma kolmými rýhami věčného odsudku. Celý život ji pozorovaly.

Teď už byla týden v domě sama, ale stále ji občas přepadával znepokojující pocit, že tam pořád jsou a

že kamkoli se vrtne, všude ji slídivě sledují, ze dveří, z prázdných křesel, z potemnělých oken.

Pomalu se natáhla pro kabelku, vyndala brýle a nasadila si je na nos. Pak pozvedla stránky tak, aby na

ně dopadalo odpolední světlo z okna, u nějž seděla, a začala číst:

Tyto řádky jsou, drahá Marie, určeny výhradně tobě a dostaneš je, až tu nebudu.

Nelekej se, že vidíš takovou spoustu popsaného papíru. Chci se ti jen pokusit co nejpřesněji vysvětlit,

co se mnou bude Landy provádět, na základě jakých předpokladů a s jakými nadějemi a proč jsem se

mu vůbec svěřil do rukou. Jsi moje žena a máš právo znát podrobnosti. Dokonce nejen právo, ale

přímo povinnost. V posledních několika dnech jsem se všelijak snažil na Landyho zavést řeč, ale ty jsi

mě tvrdošíjně odmítala vyslechnout. Tvůj postoj, jak jsem ti už jednou říkal, je velmi pošetilý a (řekl

bych) ne zcela nesobecký. Pramení převážně z neznalosti a jsem skálopevně přesvědčen, že kdybys

byla seznámena se všemi fakty, změnila bys ihned názor. Proto také doufám, že až odejdu a ty budeš

méně rozrušené mysli, dopřeješ více pozorností mým slovům v psané podobě. Ručím ti za to, že až

mé vyprávění do-čteš, tvá dosavadní averze se rozplyne a nahradí ji čiré nadšení. Dokonce se odvažuji

doufat, že budeš i trochu hrdá na rozhodnutí, které jsem učinil.

Až budeš pročítat tento dopis, musíš mi laskavě prominout můj suchý styl, ale neznám lepší způsob,

jakým se jasně a srozumitelně dostat k jádru věci. Abys rozuměla, jak se můj čas nachyluje - a je to jen

přirozené stávám se přecitlivělým a každá maličkost mě dokáže rozněžnit. Den ode dne, zvlášť večer,

jsem tklivější a tesklivější, a nebudu-li své emoce držet na uzdě, brzy jimi budou tyto stránky přímo

překypovat.

Rád bych kupříkladu sepsal pár řádek i o tobě a o tom, jakou jsi mi po všechna ta léta byla dobrou

manželkou, a jsem rozhodnut učinit tak co nejdříve, pakliže k tomu budu mít dostatek sil a času.

Velice také toužím vyprávět o svém milovaném Oxfordu, kde jsem posledních sedmnáct let přednášel

a žil, vylíčit velebnost toho místa, vypovědět, pokud to svedu, co pro mě znamenalo, že jsem směl

působit v jeho zdech. V tomto ztemnělém pokoji na mě s tíhou doléhají obrazy míst, která jsem tak

miloval. Uchovaly si'svůj jas i krásu a dnes, nevím proč, je před sebou vidím živěji než kdy jindy.

Pěšinku podél jezera v zahradách Worcesterské koleje, po níž kráčíval Lovelace. Pembrokeskou

bránu. Západní vyhlídku z Magdaleniny věže na město. Velkou síň v koleji Christchurch. Malé alpínum

u sv. Jana, kde jsem napočítal více než deset odrůd zvonků, včetně vzácné a sličné Campanuly

Waldsteiniany. A vidíš, už je to tadyl Ještě jsem ani nezačal - a už sedám na lep. Dovol tedy, abych se

rovnou pustil do vyprávění. Pokus se, drahá Marie, číst rozvážně a nepoddávat se smutku nebo

nelibostí, jež by oslabovaly tvou schopnost úsudku. Slib mi, že budeš číst s klidnou myslí, a že než

začneš, naladíš se věcně a trpělivě.

Podrobnosti o nemoci, které mě postihla tak náhle v půli života, jsou ti dobře známy. Nemusím je

zbytečně rozebírat, i když jedno dodám: přiznání, Jaká ode mne byla hloupost, že jsem nešel za

doktorem dříve. Rakovina zůstává jednou z mála nemoci, na niž moderní medicína nezná lék. Lze ji

léčit operativně, pokud není v příliš pokročilém stadiu; v mém případě však - jako by nestačilo, že

jsem ji zanedbal - cynicky zachvátila pankreas, čímž zanikly obě možnosti: jak operace, tak přežití.

A tak jsem ležel v nemocnici s vyhlídkou na zbývající měsíc až půl roku života, každou hodinou

sklíčenější a melancholičtější - když tu mi zčistajasna vpadl do pokoje Landy.

To bylo asi před šesti týdny, v úterý brzy po ránu, dlouho před obvyklou hodinou tvé návštěvy; a v

momentě, kdy vstoupil, jsem věděl, že se s ním přihnal čerstvý vítr šílenství. Nevkradl se do pokoje po

špičkách, bojácně, bezradně a na rozpacích, o čem mluvit, jak tomu bylo u všech ostatních návštěv.

Vrazil ke mně energicky, s úsměvem, přeřazoval k mé posteli a zůstal nade mnou chvíli stát, měřil si

mě, oči se mu divoce leskly, a pak zaburácel: "Williame, chlapče zlatá, to je ideální. Ty jsi přesně ten člověk, kterého potřebuju!"

Na tomto místě bych měl asi vysvětlit, že ačkoliv u nás John Landy nikdy nebyl a tys ho viděla jen

párkrát (jestli vůbec), pokud jde o mne, stýkám se s ním přátelsky již aspoň devět let. Samozřejmě že

v první řadě se zabývám výukou filosofie, ale jak víš, poslední dobou jsem čile koketoval i s

psychologií. Oblasti našich zájmů, Landyho a mých, se tak do určité míry překryly. Landy je

mimořádně kvalitní neurochirurg, jeden z nejlepších u nás, a nedávno mi ochotně dal k prostudování

výsledky některých svých prací, především různorodé účinky lobotomie na jednotlivé psychopatické

typy. Jak vidno, když se ke mně přihnal v úterý ráno jako velká voda, byli jsme už dávno staří známí.

"Tak podívej," spustil, poté co si přitáhl židli k posteli. "Během několika týdnů budeš mrtvý. Je to tak?"

To byl celý Landy - od něj se mi ta otázka ani nezdála zvlášť krutá. Svým způsobem bylo osvěžující

přivítat někoho, kdo se nebojí dotknout zapovězeného tématu.

"Zemřeš na téhle posteli v tomto pokoji a pak tě odvezou a zpopelní."

"Pohřbí," upřesnil jsem.

"Tím hůř. A potom? Věříš, že přijdeš do nebe?"

"Pochybuju," pokrčil jsem rameny, mi když útěchou by takové pomyšlení jistě bylo."

"Nebo možná do pekla?"

"Vážně nevím, čím bych si ho vysloužil."

"Jeden nikdy neví, milý Williamku."

"Tak už vyklop, o co ti jde," zabručel jsem.

"Podívej," mlaskl a pátravě se na mě zahleděl, "co se mne týče, nemyslím si, že až zhasneš, budeš před sebou mít velké vyhlídky - ledaže..." v té chvíli se odmlčel, usmál se a důvěrně se ke mně

naklonil, "...ledaže vezmeš, hochu, rozum do hrsti a svěříš se do rukou mně. Nechtěl by sis

poslechnout jistý návrh?"

Přeměřoval si mě upřeným, zkoumavým, podivně lačným pohledem, který ve mně vyvolával živý

dojem, že jsem flák prvotřídního hovězího, jejž zakoupil a na nějž nyní čeká, až mu ho v krámě zabalí.

"Myslím to naprosto vážně, Williame. Nechceš si poslechnout můj návrh?"

"Vůbec nevím, o čem mluvíš."

"Tak mě poslouchej a uvidíš. Co ty ha to?"

"Pro mě za mě povídej, když myslíš. Obávám se, že tak jako tak nemám co ztratit."

"Právě naopak, leccos můžeš získat - a hlavně po své smrti."

Jistě čekal, že až to řekne, překvapeně vyskočím, ale už jsem na to byl nějak připravený. Ležel jsem

docela klidně a pozoroval jsem Landyho tvář, po níž se rozléval ten jeho typický bílý, vyceněný úsměv,

který odhaloval zlatá očka můstku, obtočená kolem horních špičáků.

"Na tom nápadu, Williame, pracuju v tichosti už řadu let. Pár lidí tady z nemocnice mi pomáhalo,

hlavně Morrison, a nedávno jsme poměrně úspěšně dokončili sérii pokusů na laboratorních zvířatech.

Výzkum je teď ve stadiu, kdy jsem připravený zkusit to s Člověkem. Je to skvělá myšlenka. Možná ti

bude nejdřív připadat, že to je trochu fantasmagorie, ale z chirurgického hlediska, zdá se, nic nebrání

tomu, abychom ji vyzkoušeli v praxi."

Předklonil se a opřel se rukama o kraj postele. Landy má poctivý obličej, pohledný, i když kostnatý, a

nekouká mu z něj takový ten mastičkářský výraz. Víš asi, co tím myslím - doktoři jej mívají. Jako by jim

očima problikával mrkající neonový nápis: Jedině já tě spasím. Oči Johna Landyho byly však jasné a v

rozšířených zornicích mu tancovaly plamínky vzrušení

"Před mnoha lety," začal vyprávět, "jsem viděl krátký lékařský dokument přivezený z Ruska. Ten snímek byl dost nechutný, ale poučný. Zachycoval psí hlavu oddělenou od těla, ale v neporušeném

stavu a s normálním krevním oběhem vedeným žílami a tepnami pomocí umělého srdce. Ale proč o

tom mluvím: ta psí hlava si beze všeho ležela na takovém tácku a byla živá! Mozek fungoval. Dokázali

to několika pokusy. Pokud například potřeli psovi pysky tukem, vystřelil mu z huby jazyk a slízal to. A

když někdo procházel místností, hlava ho sledovala očima.

Logický závěr zněl: mozek může fungovat i bez spojení s tělem - pochopitelně pod podmínkou, že

zajistíme potřebný přítok okysličené krve.

A když jsem ten film sledoval, najednou mě napadlo: bylo by možné vyjmout mozek z lidské lebky - a

udržovat ho při životě? Fungoval by jako samostatná jednotka neomezeně dlouho po smrtí

dotyčného? Dotyčného tebe, kupříkladu, a dotyčný tvůj mozek?"

"Tos uháď," zavrčel jsem.

"Nepřerušuj mě, Williame. Nech mě domluvit. Pokud lze z dosavadních pokusů soudit, mozek je

mimořádně soběstačný orgán. Sám pro sebe vytváří mozkomíšní mok. Zázračné pochody myšlení a

paměti probíhající uvnitř něj nenarušuje ani chybějící končetina, ani oddělení od trupu, a dokonce ani

vynětí z lebky - za předpokladu, jak říkám, že ho budeme nepřetržitě a za správného tlaku zásobovat

vhodným typem okysličené krve."

"Milý Williame, jen na okamžik pomysli na svůj mozek. Je v dokonalém stavu. Je nabitý celoživotními

vědomostmi. Trvalo roky a roky dřiny, než jsi ho vypiplal do současné podoby. Právě přináší první

plody originálních a převratných myšlenek. A přesto chtě nechtě bude muset brzy zaniknout společně

s ostatkem těla jen proto, že tvoje blbá břišní slinivka je prožraná rakovinou."

"Děkuju pěkně, nechci," přerušil jsem ho. "Zbytku mě můžeš ušetřit. Ta představa Je odpudivá, a i kdyby se ti to podařilo, o čemž pochybuju, bylo by to úplně k ničemu. Jaký smysl by mělo udržovat

můj mozek při životě, kdybych neviděl, neslyšel, nemluvil, necítil? Co se mě týče, nedovedu si

vymyslet nic horšího."

"Ale já věřím, že bys s námi mohl i komunikovat," poposedl Landy netrpělivě. "Dokonce je možné, že by se nám podařilo zachovat i určitou míru zrakového vnímání. Ale jedno po druhém. K tomu se

dostanu později. Faktem zůstává, že ať už se stane cokoli, poměrně brzy zemřeš. A všechno, co s

tebou zamýšlim dělat, se bude dít až po tvé smrti. Williame, no tak. Copak může pravý filosof

odmítnout obětovat své mrtvé tělo na oltář vědy?"

"V tom je jeden háček," odtušil jsem. "Až se mnou skončíš, nebude, zdá se, vůbec jisté, zda jsem naživu, nebo zda jsem po smrti."

"To máš asi pravdu," pousmál se. "Ale myslím, že bys mi nemusel dávat košem dřív, než se o tom dozvíš trochu víc."

"Už jsem říkal, že o tom nic vědět nechci."

"Na, dej si cigaretu," vybídl mě a podával mi otevřené pouzdro.

"Víš přece, že nekouřím."

Sám si jednu vzal a zapálil si titěrným stříbrným zapalovačem, velkým sotva jako pěťák. "To jsem

dostal od lidí z firmy, která mi dělá nástroje," poznamenal. "Pěkná hračička, vid?"

Převrátil jsem jej v prstech a podal mu ho zpátky.

"Smím pokračovat?" zeptal se.

"Radši ne."

"Jen v klidu lež a poslouchej. Uvidíš, že tě to zaujme."

Vedle postele byl talířek s hroznem modrých bobulí. Položil jsem si talířek na prsa a začal je pojídat.

"Až zemřeš," spustil Landy, "musím být u tebe, abych mohl okamžitě zakročit a pokusit se tvůj mozek zachránit."

"Chápu to správně, že bys ho nechal v lebce?"

"Pro začátek ano. Budu muset."

"A kam ho dáš pak?"

"Do takové speciální nádržky, když to chceš vědět." "To myslíš vážně?" "Jistěže."

"Dobrá. Pokračuj."

"Asi víš, že jakmile se zastaví srdce a přestane zásobovat mozek čerstvou, okysličenou krví, mozková

tkáň velmi rychle odumírá. Zhruba čtyři až šest minut - a je po ní. K poškození může dojft dokonce i

jen po třech minutách. Budu tedy muset pracovat pěkně zčerstva. Ale s pomocí našeho zařízení by

měl mít celý zákrok hladký průběh." "Jakého zařízení?"

"Umělého srdce. Máme k dispozici šikovný nový model navržený podle původních nárysů Alexise

Carrela a Lindbergha. Okysličuje krev, udržuje její správnou teplotu, rozvádí ji při správném tlaku a

stará se o spoustu dalších nutných drobností. Ten aparátek není vcelku nijak komplikovaný."

"Popiš mi, co se mnou budeš provádět ve chvíli, kdy zemřu," vyzval jsem ho. "Co bys udělal Jako první?"

"Tušíš, jak vypadá uspořádání žil a cév v mozku?"

"Ne."

"Tak poslouchej. Není to těžké. Krev přitéká do mozku dvěma hlavními cestami: krčními tepnami a

páteřními tepnami. Od každé jsou dvě, celkově čtyři tepny. Je ti to jasné?"

"Ano."

"Odvod krve je ještě jednodušší. Odtéká jenom dvěma velkými krčními žilami. Nahoru - krkem

pochopitelně - vedou čtyři tepny, dolů dvě žíly. Kolem mozku se samosebou větví do sítě různých

dalších cév, ale s těmi si nemusíme dělat hlavu. Na ty sahat nebudeme."

"Dobře," přerušil jsem ho. "Představ si, že jsem právě zemřel. Co bys udělal?"

"Okamžitě bych otevřel krk a lokalizoval čtyři arterie, o nichž byla řeč, krkovice a páteřní tepny. Pak bych zajistil perfuzi, což znamená, že bych do každé vpíchl velkou dutou jehlu. Od všech čtyř jehel by

vedly trubičky k umělému srdci. Pak bych co nejrychleji odřízl levou i pravou krční žílu a i ty bych

připojil k umělému srdci, aby byl oběh uzavřen. Pak už by se jen zapnulo čerpadlo, které bychom

dopředu naplnili krví správné skupiny, a je to. Mozkem by se ti znovu rozproudila krev."

"A dopadl bych jako ten ruský pes."

"Ani bych neřekl. Zaprvé: určitě ve chvíli smrti ztratíš vědomí, a pokud můžu soudit, hned tak ho zase nenabudeš - možná nikdy. A zadruhé: ať už se probereš nebo ne, budeš v docela zajímavé situaci,

nemyslíš? Máš studené, odumřelé tělo - a živý mozek."

Landy se odmlčel, aby se pokochal tou vábnou vyhlídkou. Celý projekt uváděl toho chlapa v tak

blouznivé nadšení, že ho evidentně ani ve snu nenapadlo, jak by někdo jeho zaujetí mohl nesdílet.

"Pak už máme času habaděj," radoval se. "A věř mi, že ho budeme potřebovat. Ze všeho nejdřív tě na kolečkové posteli a s umělým srdcem, které musí stále pracovat, odvezeme na operační sál. Pak bude

třeba..."

"Dobře, dobře," zarazil jsem ho. "To stačí. Nemusíš zacházet do podrobností."

"Ale musím," přesvědčoval mě Landy. "Je důležité, abys přesně věděl, co se s tebou děje, krok za krokem. Pochop, že až se probereš, tvoje situace bude mnohem snesitelnější, když si budeš moct

podrobně vybavit, kde to vlastně jsi a jak ses tam dostal. Už jen pro klid vlastní duše bys to vědět měl.

Mám pravdu?"

Ležel jsem na posteli a bezhlesně jsem ho pozoroval.

"Takže pak budeme muset vyřešit, jak ti vyoperovat mozek z mrtvého těla nedotčený a bez

poškození. Tělo je nám k ničemu. Vlastně už se v té chvíli začíná rozkládat Lebku a obličej taky

nemůžeme potřebovat. Je to zbytečná mrt, která by nám jenom překážela. Chci jenom mozek, čistý,

krásný mozek, živý a dokonalý. Takže až tě budu mít na operačním stole, vezmu chirurgickou pilu,

oscilačnípilku, a tou ti odříznu celou lebeční klenbu. V té době budeš pořád v bezvědomí, takže s

anestetikem si nemusíme dělat starosti. *

"To si piš, že musíme," ozval jsem se.

"Nebudeš o sobě vědět, Williame, máš mé slovo. Nezapomeň, žes před pár minutami natáhnul

bačkory."

"Nikdo mi nebude řezat hořejšek hlavy bez uspávadla," prohlásil jsem kategoricky.

Landy pokrčil rameny. "Na tom vcelku nesejde," řekl. "Když chceš prokain, máš ho mít. Jestli ti to udělá radost, můžu ti infiltrovat prokainem celou hlavu: od temene až ke krku."

"Díky moc," přikývl jsem.

"Řeknu ti," zamyslel se, "že někdy se dějí zvláštní věci. Asi před týdnem mi přivezli chlapa v bezvědomí. Otevřel jsem mu hlavu bez anestézie, abych odstranil drobnou krevní sraženinu. Ještě

jsem operoval v lebeční dutině, když se probudil a začal mluvit.

‚Kde to jsem?' zajímal se.

, V nemocnici.'

‚Aha,' divil se. ‚Kdo by si to pomyslel?' ‚Poslyšte,' zeptal jsem se ho, ‚není vám nepříjemné, co s vámi

dělám?'

‚Ne,' odpověděl. ‚Vůbec ne. A co vlastně děláte?' ‚Odstranil jsem vám z mozku krevní sraženinu.'

‚Neblbněte, fakt.'

‚Hlavně ležte klidně. Nehýbejte se. Už to mám skoro hotové.'

‚Tak to byla ta potvora, co mě z ní furt bolela kebule,' prohodil chlapík."

Landy se odmlčel a po tváři mu při té vzpomínce přeběhl úsměv. "Takhle doslova to řekl," dodal, "i když druhý den si tu příhodu vůbec nevybavoval. Mozek si, člověče, někdy dělá, co chce."

"Dám si ten prokain," potvrdil jsem.

"Jak si přeješ, Williame. Takže jak říkám, vzal bych oscilační pilku a opatrně odřezal kalvu - celou

lebeční klenbu. Tím bychom odkryli horní polovinu mozku, respektive blány, které jej obalují. Jak

možná víš, mozek jako takový chrání tři různé obaly: vnější se nazývá tvrdá plena neboli dura mater

nebo také podlebice, prostřední je mozková plena neboli arachnoidea neboli pavučnice a vnitřní obal

se jmenuje měkká plena neboli pia mater neboli omozečnice. Většina laiků si zřejmě myslí, že mozek

je holá koule, která jen tak plave v nějaké tekutině v hlavě. Ani nápad. Ve skutečnosti si hoví pevně

zabalený ve třech plenách a úzký prostor mezi oběma vnitřními obaly, kterému říkáme

mozkomíšnídutina, vyplňuje mozkomíšnímok. Jak už jsem se zmiňoval, tu tekutinu vytváří sám mozek

a je osmoticky odváděna do žilního systému.

Osobně bych ani na jeden obal nesahal, všechny tři, podlebici, pavučnici i omozečnici - jsou to krásné

názvy, viď? -, bych nechal tak, jak jsou. K tomu je hned několik důvodů, v neposlední řadě ten, že

podlebici vede síť cév odvádějících krev z mozku do krčních žil."

"Teď dávej pozor," pokračoval. "Horní půlka lebky je pryč a vršek mozku, zvnějšku ovinutý všemi obaly, máme před sebou jako na talíři. Následuje krok do neznáma: celý balíček musíme vyprostit a

neporušený ho vyndat z lebeční dutiny, přičemž v jeho spodní části musí zůstat výběžky čtyř

přívodních tepen a dvou žil, které bychom napojili na umělé srdce. To bude nesmírně zdlouhavý a

komplikovaný úkol, který spočívá v citlivém odsekávání mnoha kostí, přetínání bezpočtu nervů,

řezání a sešívání moře cév a céviček. Tady mám jedinou šanci: vzít kleštičky a pomalu odštípávat

zbytek lebky, oloupávat ji jako pomeranč zprostředka dolů, dokud neodkryju mozkový obal i ze stran

a zespodu. V téhle fázi jsou problémy čistě technického rázu, takže nebudu zacházet do detailů, ale

jsem si poměrně jistý, že to lze udělat Je to jen otázka chirurgického umu a trpělivosti. A nezapomeň,

že času mám spoustu, tolik, kolik chci, protože po celou dobu pracuje vedle operačního stolu umělé

srdce a udržuje mozek naživu.

Řekněme tedy, že se mi podařilo odloupat lebku a odstranit všechny kosti a tkáně, které obepínají

mozek po stranách. Tím pádem už je k tělu připojený jenom u kořene, především páteří, oběma

velkými & lamin čtyřmi tepnami, které ho zásobují krví. Co dál?

Pak bych přepiloval páteř nad prvním krčním obratlem, přičemž bych dával velký pozor, aby nedošlo

k poranění obou krčních vén, které touto oblastí procházejí. Musíme si ale uvědomit, že v tom místě

je ve vnějším obalu, v podlebici, otvor, kterým prochází páteř. Ten průchod budu muset uzavřít, a to

tak, že okraje podlebice sešiju k sobě. To nebude problém.

V té chvíli mám před sebou poslední krok. Na vedlejším stolku bude už připravená speciálně

tvarovaná nádržka naplněná takzvaným Ringerovým roztokem. To je upravená kapalina, která se

užívá v neurochirurgii ke zvlhčování. Potom přeruším žíly a přívodní arterie a mozek nadobro odříznu.

Pak ho prostě vezmu do dlaní a přenesu do nádržky. To bude teprve podruhé za celý průběh operace,

kdy odpojíme krevní oběh. Jakmile vložíme mozek do nádržky, bude otázkou ani ne minuty připojit

výběžky žil a tepen zpátky k umělému srdci."

"A je to," řekl Landy vítězně. "Máš mozek v nádržce, stále živý, a pokud se budeme starat o krevní oběh a chod přístroje, nevidím žádný důvod, proč by ještě dlouho neměl zůstat naživu, možná řadu,

řadu let."

"Ale bude fungovat?"

"Milý Williame, to už se mě ptáš moc. Nedokážu ti ani říct. Jestli znovu přijdeš k vědomí." "A co když ano?" "Vidíš! To by bylo něco!"

"Fakt?" řekl jsem (musím přiznat) s notnými pochybami.

"Ale ovšem! Ležel by sis v nádržce plně schopný rozvíjet myšlenkové procesy - a paměťové taky..."

"A nemohl bych mluvit a nic bych neviděl, ani neslyšel, ani necítil, * dokončil jsem za něj.

"Jé!" vypadlo z něj. "Já věděl, že jsem na něco zapomněl! Ještě jsem ti neřekl o oku. Tak podívej.

Pokusím se ti zachovat v neporušeném stavu jedno oko a příslušný zrakový nerv. Zrakový nerv je

drobné vlákno o tloušťce zhruba lékařského teploměru a délce přibližně pěti centimetrů, které vede

od mozku k oku. Nejlepší na něm však je, že to není vlastně žádný nerv, nýbrž výběžek mozku obalený

po celé délce až k oční kouli tvrdou plenou. Zadní strana oční koule je tedy v přímém spojení s

mozkem a mozkomíšní mok přitéká až k ní. To všechno výborně vyhovuje mému záměru a

odůvodňuje předpoklad, že se mi podaří jedno oko zachránit Nechal jsem už na ně vyrobit malé

umělohmotné pouzdro, které by nahradilo oční důlek. Až ponoříme mozek do nádržky s Ringerovým

roztokem, oko bude v pouzdru plavat na hladině."

"A čučet do stropu," zabrblal jsem.

"Pravděpodobné ano. Bez očních svalů jím bohužel nebudeš moct pohybovat. Ale mohla by svým

způsobem být sranda hovět si tiše v nádržce a vykukovat do světa. *

"Děsná junda," zasupěl jsem. "A co kdybys mi nechal ještě ucho?"

"Tentokrát bych ucho radši nezkoušel."

"Já chci ucho," trval jsem na svém. "Dej mi ucho."

"Ne."

"Chci poslouchat Bacha."

"Nechápeš, jak složité by to bylo," odporoval mi

Landy jemně. "Sluchový aparát - takzvaná kochlea - je mnohem křehčí ústrojí než oko. Navíc je

uložený v kosti - stejně jako část sluchového nervu, který spojuje ucho s mozkem. Nemůžu to celé

vysekat, aniž bych něco nepoškodil."

"A nemůžeš to nechat uložené v kosti a i s kostí přenést do nádržky?"

"Ne," řekl pevně. "Už takhle je to dost komplikované. Ostatně budeš-li mít funkční oko, nemusí ti tolik vadit, že neslyšíš. V každém případě ti můžeme nad okem přidržovat zprávy* Co lze a co nelze,

musíš opravdu nechat na mně."

"Ještě jsem neřekl, že to chci podstoupit."

"Já vím, Williame, já vím."

"Neřekl bych, že se mi ten nápad dvakrát zamlouvá."

"Chtěl bys být radši pod drnem - jednou provždy?" "Možná. Ještě nevím. Nemohl bych přece mluvit?"

"Samozřejmě že ne."

"A jak bych s vámi tedy komunikoval? Jak byste poznali, že jsem při vědomí?"

"Poznat, zda jsi přišel k vědomí, nebo ne, by pro nás bylo snadné," odpověděl Landy. "Ukázalo by se nám to na obyčejném elektroencefalografu. Přímo na čelní laloky tvého mozku v nádržce bychom

připevnili elektrody."

"A opravdu byste to poznali?"

"Bezpečně. To by zvládli v každé nemocnici."

"Ale já s vámi bych komunikovat nemohl."

"Vlastně je docela dobře možné," opravil mě Landy, "že mohl. Jsem teď v kontaktu s nějakým

Wertheimerem z Londýna, který se zabývá tématem myšlenkové komunikace; ten člověk má docela

zajímavé výsledky. Víš přece, že při myšlení vydává mozek elektrochemické výboje? A že tyto výboje

vydává ve formě vln podobných rádiovým vlnám?"

"Něco o tom vím," řekl jsem.

"Tak tenhle Wertheimer sestavil přístroj na principu encefalografu$ jen mnohem citlivější, a tvrdí, že s jeho pomocí dokáže v jisté obecné rovině přeložit myšlenky probíhající mozkem. Výsledkem jeho

měřeni je jakýsi graf, který lze podle všeho dešifrovat do podoby slov či myšlenek. Jestli chceš, můžu

Wertheimera požádat, aby tě přišel navštívit."

"Ne," odmítl jsem. Landy bral jako hotovou věc, že hodlám ten hokus pokus podstoupit, a to mě

zlobilo. "Už běž a nech mě být," řekl jsem mu. "Když na mě budeš tlačit, ničeho nedosáhneš."

Bez námitek vstal a vykročil ke dveřím.

"Jednu otázku," zarazil jsem ho.

Zastavil se s rukou na klice. "Ano, Williame?"

"Řekni mi upřímně: skutečně si myslíš, že až mi dáte mozek do té nádržky, můj intelekt zůstane na

stejné úrovni jako v této chvíli? Věříš tomu, že budu moct myslet a dedukovat jako teď? A zachová se

paměť?"

"Všechno tomu nasvědčuje," odpověděl. "Je to tentýž mozek. Je živý. Nepoškozený. Dokonce zcela netknutý. Ani jsme neotevřeli podlebici. Zásadní rozdíl by ovšem byl v tom, že bychom přerušili

veškeré nervy, které z něj vedou, kromě jednoho - zrakového nervu; tvé myšlení by se tak navždycky

oprostilo od vlivu smyslů. Žil bys v neobyčejně čistém, odlehlém světě. Bez jakýchkoli strastí a bolestí.

Jak by tě mohlo něco bolet, kdybys neměl nervy, kterými bys bolest cítil? V jistém smyslu by ses

nacházel v téměř ideálním stavu. Žádné obavy,, strádání či bolesti, žádný hlad či žízeň. A žádná touha.

Zůstaly by ti jen vzpomínky a myšlenky, a pokud bys zbylým okem opravdu viděl, mohl by sis navíc

číst v knihách. Řekl bych, že to zní vcelku příjemně."

"Myslíš?"

"Ano, Williame, ovšem. A pro doktora filosofie obzvlášť. Byla by to ohromná zkušenost. Mohl bys

rozmýšlet o běhu světa v klidu a ústraní, o jakých se žádnému smrtelníku před tebou ani nesnilo. A

kdo ví, kam až můžeš dojít! Možná připadneš na řešení a myšlenky, které by zásadně zvrátily naše

chápání života! Jen si zkus představit, Jak hluboce by ses mohl ponořit do úvah!"

"I frustrace," dodal jsem.

"Hloupost. Kde by se vzala? Kde není touha, není ani frustrace, a tebe by se žádné touhy týkat

nemohly Aspoň žádné fyzické."

"Ale určitě by se mi vybavoval můj dřívější život na tomhle světě, a možná bych toužil se do něj

vrátit."

"Cože, tady do toho svrabu?! Ze své pohodlné nádobky zpátky do tohohle cvokhauzu?"

"Odpověz mi ještě na jednu otázku," řekl jsem. "Jak dlouho myslíš, že ho můžeš udržovat naživu?"

"Tvůj mozek? Kdo ví? Pravděpodobně řadu let. Podmínky budou ideální. Díky umělému srdci

vyloučíme většinu faktorů, které za normálních okolností způsobují degeneraci organismu. Po celou

dobu budeme udržovat stálý krevní tlak, což je v reálném životě nemožné. I teplota bude stálá,

chemické složení krve takřka dokonalé. Nebude znečištěna cizími látkami, viry ani bakteriemi, ničím.

Takové dohady nemají samozřejmě valný smysl, ale myslím, že za těchto podmínek může mozek žít

dvě stě nebo tři sta let. - Prozatím se s tebou rozloučím," ukončil své úvahy. "Stavím se zítra." Rychle odešel a zanechal mě, jak si můžeš domyslit, v notně rozrušeném stavu.

Jakmile byl pryč, pocítil jsem k celému plánu okamžitý odpor. Bylo mi to čímsi proti srsti. Na

představě, že by ze mě měla zbýt Jen malá slizká koule povalující se v louži vody, uvnitř níž budou

uvězněny veškeré mé duševní schopnosti, bylo cosi bytostně odpudivého. Bylo to zrůdné, obludné,

ďábelské. Navíc mě trápilo pomyšlení, že ve chvíli, kdy by mě dal Landy do té nádržky, bych byl

odsouzený k dokonalé bezmoci. Pak už by nebylo cesty zpátky ani by neexistovala možnost, jak se

vzepřít nebo ozvat. Měl bych to na doživotí - na tak dlouho, dokud by pokus pokračoval.

Ale co kdybych to nemohl už déle snášet. Co kdyby mě postihly příšerné bolesti? Co kdybych dostal

hysterický záchvat?

Bez nohou bych neutekl. Bez hlasivek bych nevydal ani hlásku. Nemohl bych dělat vůbec nic. Jen

zatnout zuby a přetrpět příští dvě století.

Zatnout zuby - to je hezké, ale copak bych je měl?

V té chvíli mě napadla nepříjemná myšlenka: netrpí člověk, jemuž amputovali nohu, klamnou

představou, že noha je pořád na svém místě? Nestěžuje si snad sestřičce, že ho k zbláznění svědí

prsty právě u té nohy, kterou mu sebrali, a tak dále a tak podobně? Zdálo se mi, že jsem poměrně

nedávno něco takového slyšel.

No prosím. Nevyplývalo z toho, že až by mi vyoperovali mozek a vložili ho do té nádržky, trpěl bych

zřejmě podobnými přeludy stran svého těla? V tom případě by mě všechny staré bolesti a neduhy

zaváli' fy od hlavy až k patě a ani bych si nemohl vzít aspirin na jejich zmírnění. V jednu chvíli bych žil třeba v představě, že mě postihla mučivá bolest kloubů nebo žaludeční křeče, a vzápětí by se mě

snadno mohl zmocnit pocit, že mám močový měchýř tak plný - víš, jak mě zlobí-, že snad prasknu,

jestli ho co nejrychleji nevyprázdním.

Potěš pámbu.

Dlouho jsem ležel sužován těmito strašnými myšlenkami. Kolem poledního se však můj náhled začal

zčistajasna měnit. Začal jsem se méně zabývat nepřijemnými stránkami celé věci a pojednou jsem byl

schopen zvažovat Landyho návrhy střízlivěji a v příznivějším světle. Není to přece jen povzbuzující

pomyšlení, ptal jsem se sám sebe, že můj mozek nemusí nutně za několik málo týdnů zemřít,

zaniknout? Ano, samosebou že je. Jsem na svůj mozek dost hrdý. Je to orgán citlivý, plodný a

vybroušený. Je zásobárnou ohromného množství informací a je stále ještě schopen vytvářet

podnětné a originální teorie. Nechci se chlubit, ale co se mozku týče, je to kousek k nezaplacení.

Kdežto tělo, stará ubohá tělesná slupka, kterou chce Landy odhodit? To, jak sama musíš uznat, drahá

Marie, patří do starého železa a vážně nemá cenu, aby se ho někdo pokoušel zachraňovat.

Ležel jsem na zádech a baštil vínovou bobuli; chutnala báječně. Vevnitř byla tři semínka. Vyndával

jsem si je z pusy a pokládal je na kraj talířku.

"Podstoupím to," pronesl jsem tiše. "Přisámbohu, ano, podstoupím to. Až se tady zítra Landy objeví, řeknu mu hned, že se mnou může počítat."

Mělo to takhle rychlý spád. A od toho okamžiku jsem se cítil mnohem lépe. Všechny jsem překvapil,

když jsem na posezení zhltnul obrovský oběd, a krátce poté, ve svou obvyklou návštěvní hodinu, jsi

vstoupila do pokoje ty.

Dnes ale vypadám báječně, řekla jsi mi. Zářím vesele a bezstarostně jako sluníčko. Stalo se něco?

Mám dobré zprávy?

Ano, odpověděl jsem, mám. A pak, jestli si vzpomínáš, jsem tě vybídl, aby ses posadila a udělala si

pohodlí, a bez okolků, ale co nejšetrněji jsem ti začal líčit, co visí ve vzduchu.

Žel bohu, nechtěla jsi o tom ani slyšet. Nedostal jsem se ani k základním podrobnostem a už jsi s

běsněním vyletěla, že ten nápad je odporný, nechutný, hnusný a nemyslitelný, a když jsem chtěl

pokračovat, utekla jsi z pokoje.

Nuže, jak víš, Marie, od té doby jsem se mnoho-krát pokoušel zavést 8 tebou na toto téma řeč, ale ty

jsi mi tvrdošíjně odmítala popřát sluchu. Proto ti také adresuji tyto řádky; doufám jen, že budeš mít

dost rozumu a uvolíš se k jejich přečtení. Trvalo mi dlouho, než jsem je zformuloval. Od chvíle, kdy

jsem poprvé usedl a načrtl první větu, uplynuly dva týdny, a za tu dobu mi ubylo hodně sil. Obávám

se, že na další povídání už mi jich mnoho nezbývá. Loučit se každopádně nebudu, neboť existuje

jiskřička naděje, jakkoli nepatrná, že pokud se Landy zhostí svého úkolu úspěšně, ještě tě uvidím,

totiž za předpokladu, že se přemůžeš a přijdeš mě navštívit.

Na základě mých pokynů bys tyto stránky měla obdržet až týden po mé smrti. Ve chvíli, kdy je

pročítáš, minulo od Landy ho zákroku již sedm dní. Možná dokonce znáš sama výsledek. Pokud ne,

pokud jsi - jak se obávám - zůstala úmyslně stranou a odmítla jsi s tím mít cokoli společného,

okamžitě, prosím, změň názor a zavolej Landy mu, aby ses dozvěděla, jak jsem dopadl. O nic jiného tě

nežádám. Řekl jsem mu, aby očekával, že se mu ozveš zřejmě sedmého dne.

Tvůj oddaný manžel William

P. S. Buď hodná, až tady nebudu, a nikdy nezapomínej, že je těžší být vdovou nežli manželkou. Nepij

koktejly. Neutrácej. Nekuř. Necpi se sladkostmi. Nemaluj se. Nekupuj si televizi. V létě mi pravidelně

odpleveluj skalku a záhon růží. A abych nezapomněl: teď když už nebudu používat telefon, bude

myslím nejrozumnější, když ho dáš odpojit.

W.

Paní Pearlová pomalu odložila poslední stránku rukopisu vedle sebe na pohovku. Malá ústa měla

křečovitě sešpulená a kolem nosu bílou skvrnu.

To už vážné přestává všechno! Po všech těch letech by taková vdova snad mohla mít právo na trochu

klidu.

Celý ten nápad byl příšerný. Nad pomyšlení příšerný a hnusný. Běhal jí z toho mráz po zádech.

Sáhla po kabelce a vylovila ještě jednu cigaretu. Zapálila si a zhluboka potahovala a vypouštěla kouř v

oblacích po celé místnosti. Clonou kouře pohlédla na svůj obrovský, nádherný, zbrusu nový

nablýskaný televizor, který vzdorovitě, ale i trochu vyjukaně trůnil uprostřed bývalého Williamova

pracovního stolu.

Co by asi říkal, zatrnulo jí, kdyby to viděl?

Hrklo v ní, když si vybavila, jak ji naposledy přistihl s cigaretou. To bylo zhruba před rokem; seděla v

kuchyni u otevřeného okna a dávala si jednu rychlovku, než se manžel vrátí z práce. Rádio hlasitě

vyhrávalo swing, a právě když se obracela, aby si dolila šálek kávy, spatřila, jak manžel výhružně,

nasupeně stojí ve dveřích, upírá na ni ty své strašlivé oči, v jejichž zornicích planuly černé pablesky

lítého vzteku.

Nedostávala od něj čtyři týdny po tom incidentu ani pětník kapesného a účty za domácnost vyřizoval

sám, přičemž ovšem neměl ani tušení, že si ulila víc než šest liber stranou, do kartonu s mýdlovými

vločkami ve skříňce pod dřezem.

"Proč nesmím kouřit?" zeptala se ho jednou při večeři. "Bojíš se, že dostanu rakovinu plic?"

"Ne," odpověděl."

"Tak proč mi to nedovolíš?"

"Protože jsem zásadně proti kouření."

Taky byl zásadně proti dětem, z čehož plynulo, že žádné neměli.

A kam to dopracoval, tenhle William, věčný protivný protiva?

Landy bude očekávat, že mu zavolá. Musí mu zavolat?

Co by musela? Nemusí.

Dokouřila cigaretu a od nedopalku si hned zapálila novou. Zabloudila pohledem k telefonu na

pracovním stole vedle televize. William ji prosil, aby zavolala. Výslovně ji žádal, aby zvedla telefon,

jakmile dočte jeho dopis, a ozvala se Landymu. Váhala svádějíc usilovnou bitvu s hluboce

zakořeněným pocitem povinnosti, kterému se ještě neodvážila úplně vzepřít. Pak vstala a pomalu

přešla k telefonu. Vyhledala číslo v adresáři, vytočila je a čekala na spojení.

"Chtěla bych mluvit s panem Landym, prosím." "Kdo volá?"

"Paní Pearlová. Manželka Williama Pearla." "Okamžik, prosím."

Téměř okamžitě se na druhém konci ozval Landyho hlas.

"Paní Pearlová?"

"U telefonu."

Nastala krátká pomlka.

"Jsem moc rád, že voláte, paní Pearlová. Doufám, že se vám daří dobře." Hlas zněl klidně, věcně a zdvořile. "Nechtěla byste se zastavit u nás v nemocnici? Popovídáme si, tady bude více klidu.

Předpokládám, že se nemůžete dočkat, až se dozvíte, jak to celé dopadlo."

Neodpověděla.

"Mohu vás hned upokojit, že tak či onak šlo všechno velmi hladce. Mnohem lépe, než jsem se

odvažoval doufat. Objekt nejen žije, paní Pearlová, ale dokonce je při vědomí. Probral se druhého

dne. Pozoruhodné, že?"

Čekala na to, co jí řekne dál.

"A oko funguje. Tím jsme si jisti, protože kdykoli před ním něco podržíme, na EEG křivce okamžitě

zaznamenáme výchylky. V současnosti mu dáváme každý den ke čtení noviny."

"Které?" zeptala se paní Pearlová ostře.

"Daily Mirror. Má větší titulky."

"Mirror nesnáší. Dejte mu Timesy."

Doktor se odmlčel, pak řekl: "Dobře, paní Pearlová. Dáme mu Timesy. Děláme pochopitelně vše pro

to, aby byl objekt spokojen."

"William," řekla podrážděně. "Ne objekt. William."

"William," opravil se doktor. "Ano, prosím za prominutí. Aby byl William spokojen. Proto jsem také navrhl, abyste se u nás co nejdříve zastavila. Určitě by mu udělalo dobře, kdyby vás viděl. Mohla

byste mu naznačit, jakou máte radost, že jste opět spolu - usmát se na něj, poslat mu polibek a

podobně. Bezpochyby ho uklidní, když bude vědět, že při něm stojíte."

Dlouho mlčela.

"Dobře," pronesla nakonec paní Pearlová hlasem, který zněl náhle pokorně a unaveně. "Zřejmě bych se měla přijet podívat, jak mu je."

"Výborně. Věděl jsem, že přijedete. Počkám na vás. Jděte rovnou nahoru do mé kanceláře v druhém

patře. Na shledanou."

Za půl hodiny byla paní Pearlová v nemocnici.

"Nesmíte se divit tomu, jak vypadá," podotkl Landy, když spolu kráčeli chodbou.

"Nebojte, nebudu."

"Zpočátku to pro vás zřejmě bude trochu šok. Obávám se, že v současnosti na něj není zrovna hezký

pohled."

"Nebrala jsem si ho kvůli vzhledu, doktore."

Landy otočil hlavu a zahleděl se na ni. Zvláštní ženština, pomyslel si, v těch jejích velkých očích je

nějaká zloba nebo zahořklost nebo co. Její rysy, které kdysi musely mít jistou přitažlivost, se časem

docela vytratily. Ústa poklesla, tváře ztěžkly a povadly a dlouhá, neutěšená léta manželství jí vtiskla

do obličeje stopy postupného úpadku a uvadání. Chvíli kráčeli beze slova.

"Až vstoupíte, nespěchejte na sebe," radil jí Landy. "Dokud se nenakloníte přímo nad oko, nepozná, že jste uvnitř. To oko nikdy nezavírá, ale nemůže s ním hýbat, takže zorné pole je výrazně omezené.

Momentálně jsme ho nasměrovali přímo do stropu. A taky samozřejmě neslyší. Můžeme klidně

mluvit nahlas. Jsme na místě."

Landy otevřel dveře a uvedl ji do malé čtvercové místnosti.

"Být vámi, nechodím moc blízko," řekl a položil jí ruku na rameno. "Než ši na ten pohled zvyknete, chvíli se se mnou držte kousek stranou."

Na vysokém bílém stole vprostřed místnosti ležela dosti hluboká bílá smaltovaná nádržka velikosti

umyvadla, z níž vedlo šest umělohmotných hadiček. Hadičky propojovala soustava skleněných trubic,

v nichž bylo vidět proudící krev; vtékala do umělého srdečního orgánu a zase z něj vytékala. Čerpadlo

tlumeně rytmicky tepalo.

"Leží tady," upozornil ji a ukázal na nádržku, která ležela příliš vysoko na to, aby viděla dovnitř.

"Postupte si o kousek blíž. Ne moc."

Udělal s ní dva kroky dopředu. Když paní Pearlová povytáhla krk, uviděla, že nádoba je plná nějaké

tekutiny. Byla průzračná a na klidné hladině plulo malé oválné pouzdro velikosti holubího vejce.

"To je oko," vysvětloval Landy. "Vidíte ho?"

"Ano."

"Pokud lze soudit, je stále ve výborném stavu. Je to jeho pravé oko a ta plastiková schránka má v

sobě zapuštěnou stejnou čočku, jakou nosil v brýlích. V této chvíli vidí patrně stejně dobře jako dřív."

"Na stropě toho zrovna moc nevykouká."

"Nebojte se. V současnosti vyvíjíme celý program, který by měl řešit otázku, jak ho zabavit. Ale pro

začátek nechceme nic uspěchat."

"Dejte mu něco dobrého ke čtení."

"Ano, ano, dáme. Je vám dobře, paní Pearlová?"

"Ano."

"Tak popojdeme kousíček dopředu, abyste si všechno prohlédla."

Přikročil s ní blíž, na dva tři kroky od stolu, takže se jí otevřel pohled dovnitř nádoby.

"Tak tady ho máte," prohlásil Landy. "To je William.

Byl mnohem. Větší, než si původně představovala, a měl tmavší barvu. Zbrázděným a zkrabatělým

povrchem jí ze všeho nejvíce připomínal ohromný naložený ořech. Všimla si zespodu vyčnívajících

konečků čtyř tepen a dvou žil, na něž se hladce napojovaly umělohmotné hadičky. Při každém stahu

srdečního čerpadla se celá soustava otřásla průtokem vtlačené krve.

"Budete se muset naklonit," pobídl ji Landy, "a dát tvářičku až nad oko. Teprve pak vás uvidí. Jestli vám můžu radit, zaculte se na něj a pošlete mu vzduchem polibek. Být vámi, také mu něco hezkého

řeknu. Sice vás neuslyší, ale určitě pochopí hlavní myšlenku."

"Vzdušné polibky nesnáší," zavrtěla paní Pearlová hlavou. "Když dovolíte, udělám to po svém."

Přistoupila k hraně stolu, sehnula se nad nádržkou a pohlédla Williamovi přímo do oka.

"Ahoj, Williame," zašeptala. "To jsem já - Marie."

Oko bylo jasné jako vždy a upřeně, strnule na ni civělo.

"Jak se máš, drahoušku?" řekla.

Kulaté plastikové pouzdro bylo průhledné, takže bylo vidět celou oční bulvu. Zrakový nerv, který ji

zespodu připojoval k mozku, vypadal jako kousek šedivé špagety.

"Cítíš se dobře, Williame?"

Byl to divný pocit hledět manželovi do samotného oka bez tváře. Před sebou měla jen oko a upřeně

do něj zírala, do jediného oka, které postupně rostlo a zvětšovalo se, až zbylo jenom ono - jako tvář

sama o sobě. Povrch bělma byl protkaný sítí tenounkých červených žilek a studeně modrou duhovkou

vybíhaly ze zornice uprostřed tři čtyři tmavší, načernalé paprsky. Ve velké černé zornici se z jedné

strany blyštěla tečka odraženého světla.

"Dostala jsem tvůj dopis, a hned jak jsem ho dočetla, Williame, přišla jsem se na tebe podívat. Doktor Landy říká, že si vedeš skvěle. Když budu mluvit pomalu, snad díky odezírání ze rtů pochytíš, co

říkám."

Oko ji bezpochyby sledovalo.

"Dostává se ti tady maximální péče, Williamku. Tenhle úžasný pumpovací přístroj celou dobu běží a

šlape a určitě je stokrát lepší než ti zastaralí, utlučení chudáci, co máme my ostatní. Naše srdíčka se

můžou každou chvíli porouchat, ale to tvoje vydrží věcně.

Hleděla zkoumavě do oka a snažila se přijít na to, co jí na něm připadá tak nezvyklé.

"Vypadáš dobře, drahoušku, přímo skvěle. Opravdu."

Tohle oko mělo mnohem vlídnější výraz, pomyslela si, než jeho oči z dřívějška. Nemohla si pomoct,

ale bylo mnohem mírnější a hledělo s klidem a laskavostí, jaké u něj neznala. Možná to dělala ta

panenka, kulatá tečka přímo uprostřed. William měl panenky jako černé pichlavé špendlíky. Vždycky

zajiskřily, zabodly se vám až do mozku a skrz naskrz vás prokoukly a okamžité věděly co máte za

lubem, a dokonce i co vám běží hlavou. Ale panenka, do níž hleděla teď, patřila široce a bezelstně, s

něhou téměř beránci.

"Víte určitě, že je při vědomí?" zeptala se, aniž zvedla hlavu.

"Ovšem, na sto procent," odvětil Landy.

"A opravdu mě vidí?"

"Krásně."

"To je ale úžasné. Asi se diví, co se s ním děje."

"Vůbec ne. Ví naprosto přesně, kde je a proč. To rozhodně nemohl zapomenout."

"Copak on ví, že leží v téhle nádržce?"

"Jakpak by ne. A kdyby mohl mluvit, úplně normálně by si teď s vámi povídal. Vše nasvědčuje tomu,

že mezi tímhle Williamem a tím, kterého jste znávala, by z hlediska psychiky neměl být sebemenší

rozdíl."

"Ježíši," řekla paní Pearlová překvapeně a odmlčela se, aby si srovnala v hlavě tuto nečekanou

stránku věci.

Nemůžu si pomoct, uvažovala a upírala zamyšlený pohled za oko na velký houbovitý ořech, který tak

tiše ležel pod vodou, ale takhle se mi zamlouvá mnohem víc. Řekla bych, že s tímhle Williamem bych

dokázala žít. S tímhle by to bylo k vydržení.

"Je potichu, že?" řekla nahlas.

"Jak jinak."

Žádné hádky a výtky, pomyslela si, žádné věčné příkazy, kázání a pravidla, žádný zákaz kouření; žádný

chladný pohled, oči, které by ji večer co večer nesouhlasně pozorovaly přes okraj knihy, žádné košile,

praní ani žehlení, žádné večeře a vaření - nic z toho, jen rytmický tlukot umělého srdce, který je

ostatně docela tichý a uklidňující a rozhodně by nepřehlušoval puštěnou televizi,

"Doktore," pronesla. "Věřil byste, že mě náhle zaplavuje láskyplný cit k manželovi? Zní to asi divně, že?"

"Řekl bych, že je to docela pochopitelné.".Vypadá tak bezmocně, jak leží tiše pod vodou v té

nádržce." "Ano, já vím."

"Leží tam jako děťátko. Ano, úplně tak: jako malé, bezmocné holátko."

Landy stál za ní a beze slova ji pozoroval.

"No no," zabroukala a nakoukla do nádržky. "Nemáš se čeho bát, protože odteď tě už bude opatrovat Maruška sama. Kdy si ho můžu odvézt domů, doktore?"

"Co prosím?"

"Ptala jsem se, kdy si ho můžu odvézt zpátky - k sobě domů?"

"Zřejmě žertujete," žasl Landy.

Zvolna se otočila a zadívala se mu zpříma do očí. "Proč myslíte?" podivila se. Měla rozjasněný obličej a oči rozzářené jako dva kulaté brilianty.

"Nemůžeme ho přemístit"

"Nechápu proč."

"Provádíme tu jistý pokus, paní Pearlová."

Je to můj manžel, doktore Landy."

Po Landyho tváři přeběhl prchavý, rozpačitý úsměv. "No...," pravil znejistěle.

"Můj manžel to opravdu je, nedá se nic dělat." Mluvila bez hněvu, klidným hlasem, jako by mu

připomínala prostý fakt.

"Je tu jeden problém," namítl Landy a navlhčil si rty jazykem. "Teď jste vdova, paní Pearlová. Obávám se, že s tím stavem se budete muset smířit."

Obrátila se prudce od stolu a přešla k oknu. "Myslím to vážně," prohlásila a zalovila v kabelce po cigaretě. "Chci ho zpátky."

Landy pozoroval, jak si vložila cigaretu do úst a zapálila si. Nerad by se mýlil, ale v té ženské bylo něco divného, pomyslel si. Jako by ji málem těšilo, že má manžela v té nádržce.

Pokusil se představit si, jak by se cítil on, kdyby to byl mozek jeho ženy a z toho pouzdra by na něj

civělo její oko.

Netěšilo by ho to.

"Nevrátíme se do mé kanceláře?" navrhl. Stála u okna, pokuřovala a vypadala klidně a uvolněně.

"Dobře, jak chcete."

Když procházela kolem stolu, zastavila se a sklonila se ještě jednou nad nádržkou. "Maruška teď

půjde, miláčku," řekla. "A nic se neboj, rozumíš? Hned jak to bude možné, odvezeme si tě odsud

zpátky, doma se o tebe Maruška postará nejlíp. A drahoušku...11 Zde se odmlčela a vznesla cigaretu k

ústům, aby si šlukla.

Oko rázem zajiskřilo.

Hleděla v té chvíli přímo do něj a uprostřed spatřila drobný, jiskřivý záblesk a panenka se smrštila a

zešpičatěla do jehličky nepříčetného vzteku.

Nejdřív strnula. Stála skloněná nad nádržkou, s cigaretou pozvednutou k ústům, a dívala se do oka.

Pak pomalu, uváženě vložila cigaretu do úst a dlouze a zhluboka z ní nasála. Na tři čtyři vteřiny

zadržela kouř v plicích a pak náhle fúú - vyfoukla nosem dva tenké pramínky, které narazily na

hladinu roztoku v nádržce, zavalily ji hustým oblakem a oko v pouzdru zahalily do modrého závoje.

Landy stál u dveří zády k ní a čekal. "Pojďte, paní Pearlová," zavolal.

"Nedělej obličeje, Williame," pravila medově. "Není ti to, hochu, nic platné."

Landy otočil hlavu, aby se podíval, co to tam provádí.

"Teď už ti obličeje nepomůžou," zašeptala. "Protože odteď budeš, broučku, poslouchat Marušku na slovo jako hodinky. Rozumíš?"

"Paní Pearlová," zopakoval Landy a vykročil k ní.

"Tak ne abys zase zlobil, ty nezbedo," řekla varovně a znovu potáhla z cigarety. "Ono se dnes už ví, jak se takovým darebáčkům vyhánějí roupy z těla, to si, kocourku, zapiš za uši."

Landy k ní přistoupil, uchopil ji v podpaždí a začal ji jemně, ale nesmlouvavě odtahovat od stolu.

"Tak zatím, zlatíčko," loučila se. "Brzy se zase vrátím."

"To už by stačilo, paní Pearlová."

"Není slaďoučký?" zvolala uchváceně a upřela na Landyho velké zářivé oči. "Že je jako andílek? Už se nemůžu dočkat, až ho budu mít doma."

/ Jak se pan Botibol do sázky namočil /

Ráno třetího dne se moře uklidnilo. I ti nejchoulostivější pasažéři, kteří od chvíle, kdy se vyplulo,

nevystrčili nos z podpalubí, se odvážili vyplížit se z kajut na sluneční palubu, kde každého stevard

vybavil židličkou a teplou dekou na nohy a vyrovnal je do řad tak, že leželi s tvářemi obrácenými k

bledému, studenému lednovému slunci.

První dva dny vál dosti silný vichr, a tak ten náhlý klid a z něj vyplývající pocit bezpečí vytvořily na celé lodi družnější atmosféru. Do večera, kdy měli pasažéři za sebou dvanáct hodin dobrého počasí, se již

cítili pevní v kramflecích a v osm hodin byla hlavní jídelna plná lidí, kteří jedli a pili s blaseovanou

samozřejmostí ostřílených námořníků.

Večeře nebyla ještě v polovině, když se dalo podle mírného tření těl o sedadla poznat, že se

zaoceánský parník dal znovu do kolébavého pohybu. Zpočátku to bylo jen náznakem - pomalé a líné

naklápění nejprve na jednu stranu, potom na druhou ale i pouhý náznak způsobil v celé místnosti sice

nepatrnou, ale okamžitou změnu nálady. Několik cestujících váhavě, vyčkávavě vzhlédlo od jídla,

téměř jako by počítali, kdy přijde další zhoupnutí, nervózně se usmívali a oči se jim potajmu zaleskly

zlou předtuchou. Někteří se tvářili zcela nevzrušeně a jiní stavěli svou nonšalanci na odiv, ale byli i

tací, kteří (aby potrápili těch pár nešťastníků, již začínali trpět) dávali k lepšímu žertíky o jídle a počasí.

Cloumání se prudce stupňovalo a za pouhých pět šest minut poté, co se projevilo první zhoupnutí,

sebou loď házela divoce ze strany na stranu a cestující se vzpírali proti tahu, naklánějíce se na židlích

jako při prudce vybrané zatáčce na silnici.

Nakonec se loď naklonila opravdu hrozivě a pan William Botibol, který seděl u stolu s lodním

pokladníkem, jen sledoval, jak mu talíř povařené kambaly ujíždí i s holandskou majonézou zpod

vidličky. Nastal všeobecný rozruch a všichni se natahovali po talířích a sklenkách. Paní Renshawová na

židli vpravo vedle pokladníka vyrazila slabý výkřik a polekaně se chytila pokladníkova rámě.

"Dnes v noci bude počasí pod psa," řekl pokladník s pohledem upřeným na paní Renshawovou. "Psí počasí, to mi věřte." Hlas se mu zabarvil sotva postřehnutelným nádechem škodolibosti.

Stevard přispěchal, aby ubrus mezi talíři pokropil vodou. Vzrušení opadlo. Většina cestujících se

znovu pustila do jídla. Několik málo Udí vstalo, mezi nimi i paní Renshawová, a nenápadně, ale přece

s jistým kvapem si razilo cestu mezi stoly k východu.

"Tak," pronesl lodní pokladník, "to bychom měli."

Uznale se rozhlédl po zbylých spolustolovnících, kteří seděli v tichém sebeuspokojení a ve tvářích se

jim otevřeně zračil onen zvláštní druh hrdosti, jenž se zmocňuje pasažéra, když je uznán "ostříleným

námořníkem".

Když dojedli a podávala se káva, pan Botibol (který byl od chvíle, kdy začaly vlny, neobvykle vážný a

zamyšlený) náhle vstal a odnesl si šálek kávy kolem stolu na místo uprázdněné paní Renshawovou -

vedle pokladníka. Jakmile se posadil, naklonil se k němu a začal mu naléhavě špitat do ucha.

"Promiňte, prosím," sykl, "rád bych se na něco zeptal."

Lodní pokladník, malý obtloustlý rudolící muž, se k němu naklonil. "Copak máte na srdci, pane

Botiboler

"Chtěl bych vědět jednu věc." Muž měl napjatou tvář a pokladník ji pozoroval. "Chtěl bych vědět, jestli už kapitán stanovil odhad dnešní trasy - kvůli večerní dražbě, víte? Jde mi o to, Jestli to bylo

ještě předtím, než se moře rozbouřilo."

Pokladník, který podobně důvěrný dotaz očekával, se usmál a zase se pohodlně opřel, aby ulevil

plnému břichu. "Řekl bych, že ano - určitě," mínil. Neobtěžoval se mluvit šeptem, ale jako pokaždé když člověk odpovídá na šepot, podvědomě ztišil hlas.

"A kdy to tak asi bylo?"

"Někdy odpoledne. Většinou dělá odhady odpoledne."

"V kolik hodin?"

"Tak to nevím. Odhaduju, že tak kolem čtvrté."

"A povězte mi ještě jedno: jak vlastně kapitán určuje počet mil? Dává si s tím velkou práci?"

Pokladník pohlédl do úzkostí sevřené tváře a usmál se, protože věděl zcela přesně, kam muž směřuje.

"Podívejte se - kapitán se krátce poradí s navigačním důstojníkem, prostudují si povětrnostní

záznamy a spoustu dalších věcí a pak prostě provedou odhad."

Pan Botibol přikývl a chvilku o odpovědi uvažoval. Pak řekl: "Myslíte, ie kapitán věděl, že se počasí pokazí?"

"To vám neřeknu," odpověděl pokladník. Hleděl druhému muži do malých černých očí, v jejichž

zornicích tancovaly plamínky vzrušení. "To vám opravdu nepovím, pane Botibole, sám to nevím."

"Jestli se to ještě zhorší, stálo by za to koupit si nějaké nižší číslo. Co myslíte?" Šepot zazněl přiškrceně a naléhavěji.

"Možná ano," krčil rameny pokladník. "Pochybuju, že by starouš počítal na noc s tak drsným počasím.

Odpoledne, když dělal odhad, byl ještě docela klid."

Ostatní u stolu zmlkli a snažili se zaslechnout, co pokladník říká, pozorujíce ho s oním napjatým,

upřeným, číhavým výrazem, který bývá k vidění na dostizích, když se divák snaží zachytit trenérova

slova o šancích: má pootevřené rty, zdvižené obočí, povystrčenou hlavu vykloněnou trochu do strany

- a na tváři ten zoufale soustředěný, číhavý, hypnotizovaný výraz zmocňující se každého, kdo prahne

po zprávách "od pramene".

"A kdybyste si, řekněme, mohl koupit číslo vy sám, jaké byste si dnes vybral?"

"Nevím ještě, jaký je pro dnešek rozsah," odpovídal pokladník trpělivě. "Ten se určuje až po večeři, kdy dražba začíná. A já se v tom stejně dvakrát nevyznám. Radši se starám jenom o pokladnu, víte."

V tu chvíli pan Botibol vstal. "Omluvte mě, prosím," poroučel se společnosti a opatrně se vydal mezi stoly po rozkymácené podlaze, přičemž se cestou dvakrát musel chytit a přidržet opěradla židle, když

se loď naklonila.

"Prosím na sluneční palubu," nakázal liftboyovi.

Jakmile vykročil z výtahu na otevřenou palubu, do tváře ho uhodil náraz větru. Zakolísal, chopil se

zábradlí a oběma rukama se ho pevně přidržoval, zatímco se rozhlížel po tmavnoucím moři, kde

rostly do výšky mohutné vlny a proti větru se vzpínaly bílé zpěněné hřbety s vlajícími chocholy vodní

tříště.

"Hrozná čina, viďte, pane? a prohodil liftboy, když sjížděli dolů.

Pan Botibol si přičesával rozčepýřené vlasy malým červeným hřebínkem. "Myslíte, že jsme s ohledem

na počasí snížili rychlost?"

"No jejda. To víte, že jo, pane. Jak to propuklo, snížili jsme rychlost vo pěknejch pár mil za hodinu.

Vono se to musí, zpomalit v takovýmhle počasí, nebo by se nám lidi sypali po lodi jako hrušky."

Dole v kuřáckém salonu se již lidé scházeli k dražbě a poklidně se shromažďovali u jednotiivých stolů,

upjatí muži ve smokinzích s hladce oholenými, zrůžovělými tvářemi, po jejich bocích ženy s bílými

pažemi, chladné, nepřístupné. Pan Botibol si vyhlédl místo poblíž dražebního stolku. Usedl do křesla,

zkřížil nohy a založil ruce s poněkud křečovitou odhodlaností člověka, který učinil obrovské

rozhodnutí a odmítá podlehnout panice.

V banku bude takových sedm tisíc dolarů, říkal si. Zhruba tolik bylo v banku včera a předevčírem, kdy

se cena jednoho čísla pohybovala v rozmezí tří až čtyř stovek. Loď byla britská, a tak všechno

probíhalo v Hbrách, ale pan Botibol raději prováděl početní úvahy ve vlastní měně. Sedm tisíc dolarů,

to už je slušný balík. Panečku, to by prosil! Až bude po všem, požádá o vyplacení celé částky ve

stodolarových bankovkách, a až vystoupí na břeh, ponese si je v náprsní kapse saka. To bude

nejjednodušší. A hned - ano, ještě cestou z lodi, koupí lincolna kabriolet a odveze se v něm domů -

kdyby kvůli ničemu jinému, tak už jenom proto, aby si vychutnal Ethelin výraz, až vyjde před dům a

uvidí, v čem přijel. Nebude to paráda, až zapluje před vchod se zbrusu novým světie zeleným

kabrioletem? Ethel neuvěří vlastním očím! Ahoj miláčku, pozdraví ji ležérně. Tak mě napadlo, že ti

přivezu malý dáreček. Hned jak mi padl do oka ve výloze, vzpomněl jsem si na tebe, že jsi vždycky

takový bourák chtěla. Líbí se ti, zlato? řekne. Co říkáš barvě? A pak bude sledovat, jak se na to tváří.

licitátor právě povstal od stolku. "Dámy a pánové!" zvolal. "Kapitán učinil odhad plavby od dnešního do zítřejšího poledne na pět set patnáct mil. Jako obvykle stanovíme rozsah tak, že na jedné straně

deset odečteme a na druhé deset přičteme. To dělá pět set pět až pět set dvacet pět. K prodeji bude

samozřejmě samostatně i,nižší pole' a ‚vyšší pole1 pro ty, kteří si myslí, že skutečné číslo bude jiné

než stanovený rozsah. A nyní postupně táhneme čísla z klobouku... první tedy je... pět set dvanáct?"

Místnost se ztišila. Lidé seděli v křeslech nehnuté a všechny zraky se upíraly na licitátora. Ve vzduchu

bylo hmatatelné napětí, a jak stoupaly nabídky, napětí vzrůstalo. Tohle nebyla hra nebo žert; to bylo

zřejmé již z toho, jak se ohlédl jeden dražitel po druhém, byla-li jeho nabídka přebita - možná se

usmíval, ale usmíval se pouze rty, zatímco v očích mu svítil dokonalý chlad.

Číslo pět set dvanáct bylo přiklepnuto za sto deset liber. Na zhruba stejnou částku se vyšplhala i další

tři nebo čtyři čísla.

Loď se prudce houpala a dřevěné obležení stěn při každém náklonu skřípělo, jako by se měly rozletět

na třísky. Cestující se drželi opěradel a soustředili se na licitaci. "Nižší pole!" zvolal vedoucí dražby.

"Toto číslo je nižší pole."

Pan Botibol narovnal záda a strnul. Počká si, rozhodl se, dokud ostatní nepřestanou přihazovat, a pak

do toho vpadne a naposledy přisadí. Spočítal si, že na bankovním účtu musí mít nejméně pět set

dolarů, spíš ale k šesti stům. To je zhruba dvě stě liber - dvě stě a něco. Výš se snad tohle číslo

nevyšplhá.

"Jak všichni víte," oznamoval licitátor, "nižší pole zahrnuje všechna čísla nižší než nejnižší číslo stanoveného rozsahu, v tomto případě nižší než pět set pět. Takže kdo si myslí, že tato loď urazí

během čtyřiadvaceti hodin - do zítřejšího poledne - méně než pět set pět mil, měl by zvednout ruku a

toto číslo odkoupit Nějaké nabídky?"

Číslo se hladce dostalo na sto třicet liber. Pan Botibol nebyl sám, kdo si všiml, že se venku honí všichni čerti. Sto čtyřicet... Sto padesát... Tam se zastavilo. Licitátor pozvedl kladívko.

"Sto padesát poprvé..."

"Sto šedesát!" vyrazil ze sebe pan Botibol a všechny tváře v salonku se otočily k němu.

"Sto sedmdesát!"

"Sto osmdesát!" zvolal pan Botibol. "Sto devadesát!"

"Dvě stě!" vykřikl pan Botibol. Teď už ho nikdo nezastaví - nikdo a nic. Chvíli bylo ticho.

"Nabídne někdo víc než dvě stě liber?"

Nehýbej se, opakoval si. Seď klidně a nezvedej hlavu. To nosí smůlu. Zadrž dech. Dokud se

nenadechneš, nikdo nepřihodí.

"Dvě stě liber poprvé..." Licitátor měl holou růžovou hlavu, na jejímž temeni se perlily kapičky potu.

"Podruhé..." Pan Botibol nedýchal. "Potřetí!" Muž klepl kladívkem do stolu. Pan Botibol vypsal šek, podal ho dražebnímu asistentovi a pak se zase usadil na židli, aby si počkal až do konce. Nepůjde

spát, dokud nebude vědět, kolik je vlastně v banku.

Celková částka se sečetla po prodeji posledního čísla: činila něco přes dva tisíce sto liber. To bylo

kolem šesti tisíc dolarů. Výherci náleželo devadesát procent, deset procent šlo na dobročinné

námořní fondy. Devadesát procent z šesti tisíc bylo pět tisíc čtyři sta. Ale ano - to stačí. Koupí lincolna a ještě něco zbude. S touto utěšenou myšlenkou se šťastně a rozjařeně odebral do své kajuty.

Když se pan Botibol druhého dne probudil, ležel ještě chvíli nehybně se zavřenýma očima a čekal na

burácení vichřice a kymácení lodi. Ale vichřice neburácela a loď se ani nehnula. Seskočil z postele a

vykoukl z okénka. Pro Kristovy drahé rány! - moře bylo hladké jako sklo a velká loď přes ně letěla jako

o závod, nepochybně proto, aby dohnala zpoždění z noci. Pan Botibol se otočil a pomalu se svezl na

kraj lůžka. Útroby mu sevřely studené prsty strachu. Neměl naději. Teď bylo jasné, že vyhraje jedno z

vyšších čísel.

"Pro boha živého," zaúpěl. "Co budu dělat?"

Co tomu asi tak řekne Ethel? Nemůže jí přece říct, že utratil jejich společné dvouleté úspory za lístek v

lodní dražbě. Ani nebylo možné celou věc ututlat. Musel by jí zakázat, aby vypisovala šeky. A co

měsíční splátky na televizi a encyklopedii Britanniku? Dopředu viděl, jak se jí oči plní zlobou a

opovržením, už viděl, jak se ty modré oči zúží a zasvítí šedou jako vždycky, když se zlobí.

"Krindapána! Co teď budu dělat?"

Nemělo smysl nalhávat si, že má nějakou naději, byť sebemenší - to by ta zatracená loď musela začít

plout nazpátek. Museli by ji obrátit a jet zpátky, plnou parou vzad a pořád dál: jinak nemá na výhru

ani špetku naděje. Možná by to měl navrhnout kapitánovi. Nabídne mu deset procent zisku. I víc,

když bude chtít. Pan Botibol se tiše zachichotal. Pak přestal, jako když utne, a oči se mu rozšířily a

ústa rozevřela v náhlém úžasu. Protože vtom ho to napadlo. Jako by dostal vnuknutí, rozčileně

vyskočil z postele, přeběhl ke světlíku a znovu vykouknul ven. Proč ne, pomyslel si. A proč vlastně ne?

Moře bylo klidné, a než by ho vytáhli, udržel by se na hladině bez problémů. Měl takový matný

dojem, že se kdosi již pokusil o totéž, ale to mu přece nezabrání v tom, aby to nezopakoval. Loď bude

muset zastavit a spustit člun, ten bude muset jet až k němu takových dobrých osm set metrů a pak

zase pěkně celou cestu zpátky. Hodina, to bylo zhruba třicet mil. Minus třicet mil z denní trasy. To by

mělo stačit. Pak by určitě vyhrálo nižší pole. Tedy pokud ho někdo zahlédne, jak padá přes palubu.

Ale to lze snadno zařídit. A vezme si raději lehčí šaty, něco, v čem se mu dobře poplave. Sportovní

oblečení, ano. Oblékne se, jako by si šel na palubu zahrát tenis - jenom tričko, šortky a tenisky. A

hodinky nechá v kajutě. Kolik je? Devět patnáct. Dobře, čím dříve, tím lépe. Skočí do toho rovnýma

nohama, ať už to má za sebou. Musí sebou hodit, protože lhůta končí v poledne.

Rozechvělý a plný vzrušení i strachu vkročil pan Botibol - už ve sportovním - na sluneční palubu. Měl

široké boky zužující se směrem k uzounkým, pokleslým ramenům, takže se postavou podobal kuželce.

Lehkým, opatrným krokem se sunul po horní palubě na černě chlupatých, hubených bílých nožkách.

Úzkostlivě se rozhlédl. Bylo vidět jenom jednoho člověka, starší paní se silnými kotníky a ohromným

pozadím, která se opírala o zábradlí a hleděla na moře. Měla na sobě perský kabátek s ohrnutým

límcem, takže jí nebylo vidět do obličeje.

Zastavil se a zpovzdálí ji pozoroval. Ano, pomysleli si, tahle žena bude stačit. Strhne poplach stejně

rychle jako kdokoli jiný. Ale počkej ještě, nevrhej se do ničeho střemhlav, člověče, nešij horkou

jehlou. Vzpomínáš si, co sis říkal před pár minutami v kajutě, když ses převlékal? Pamatuješ?

K dobrým vlastnostem pana Botibola vždy patřila rozvaha - a teď, když si představil, že má skočit do

vod oceánu v místě, kde byli od nejbližšího kousku pevné země vzdáleni tisíc mil, jeho obezřelost

ještě vzrostla. Zdaleka ještě neměl nezvratně dokázáno, že ve chvíli, kdy skočí přes palubu, žena,

kterou teď pozoroval, skutečně zburcuje poplach. Soudil, že mohou být dva důvody, kvůli nimž by ho

mohla nechat na holičkách. Zaprvé: může být hluchoněmá. Moc pravděpodobné to sice není, ale

vyloučené také ne, tak proč si zahrávat? Stačí, když s ní chvíli před tím prohodí pár slov. Za druhé (a

zde se ukazuje, jak podezřívavým se stává člověk, jehož mysl kojí strach a pud sebezáchovy) - zadruhé

ho napadlo, že sama může vlastnit jedno z vyšších čísel dražby, a tudíž mít i dostatečně pádný

finanční důvod k tomu, aby loď zastavit nechtěla. Pan Botibol si uvědomoval, že se vraždí i pro méně

než šest tisíc dolarů. Každý den toho byly plné noviny. Tak proč tuto možnost riskovat? Nejprve si

všechno ověř. Musíš vědět, do čeho jdeš. Oťukni si ji lehkou, zdvořilostní konverzací. A ukáže-li se

paní jako laskavá a milá lidská bytost, je to v suchu a můžeš s lehkým srdcem hupnout přes palubu.

Pan Botibol přešel volným krokem k zábradlí, postavil se vedle ženy a opřel se. "Dobrý den," pronesl přátelsky.

Otočila se a věnovala mu překvapivě líbezný, ba krásný úsměv, i když v tváři byla spíš nehezká.

%Dobrý den," odpověděla.

Tak v prvním bodě, pomyslel si pan Botibol, máme jasno. Není ani hluchá ani němá. "Poslyšte," přešel rovnou k věci, "co jste říkala té včerejší dražbě?"

"Dražbě?" svraštila obočí. "Dražbě? Jaké dražbě?"

"No jak vyvádějí vždycky po večeři v salonu s prodejem lístků a sázkami na to, kolik urazíme za den.

Jenom mě napadlo, co tomu říkáte."

Zavrtěla hlavou a znovu se mile a přívětivě usmála, tentokrát snad i trochu jakoby na omluvu. "Já

jsem hrozně pohodlná," vysvětlovala. "Chodívám brzy spát a večeře mívám v posteli. Ráda se

navečeřím v posteli, v klidu."

Pan Botibol odpověděl úsměvem a dal se na ústup. "Už musím jít," vysvětioval, "chci se trochu protáhnout Nikdy nevynechám ranní rozcvičku. Těšilo mě. Velice mě těšilo..." Popošel asi deset kroků

zpátky, aniž by se po něm žena ohlédla.

Všechno bylo tak, jak má být. Moře bylo klidné; oblékl se nalehko; v této části Atlantiku se dozajista

nevyskytovali lidožraví žraloci; a konečně zde byla ta milá, příjemná starší paní, která spustí poplach.

Teď už vše bude záležet jen na tom, jestli zdržení lodi postačí k tomu, aby přechýlilo vážky v jeho

prospěch. Ale určitě postačí. Buď jak buď, neuškodí, když tom směru sám trochu zapracuje. Může jim

vytahování do člunu různě ztěžovat. Může plavat na opačnou stranu, nenápadně člun obeplouvat, až

se k němu budou blížit aby ho vylovili. Každá získaná minuta, každá uspořená vteřina ho postrčí blíž k

výhře. Znovu se vydal k pažení, ale najednou ho přepadla nová obava. Co když uvízne v lodním

šroubu? Slyšel, že při pádech z boku velkých parníků se to stává. Ovšem on nebude padat, ale skákat,

a to je podstatný rozdíl: aspoň za předpokladu, že skočí dostatečně daleko na to, aby se lodnímu

šroubu vyhnul.

Pan Botibol se pomalu přemístil k zábradlí, asi patnáct metrů od ženy. Dívala se jinam. Tím lépe.

Nechtěl, aby ho při skoku pozorovala. Pokud ho neuvidí, může později prohlásit, že uklouzl a přepadl

nešťastnou náhodou. Naklonil se přes bok lodi. Byla to pěkná hloubka. Jestli dopadne na plocho, zraní

se raz dva. Neslyšel o někom, komu se roztrhlo břicho, když skočil z velké výšky naplocho? Musí se

skočit zpříma a dopadnout nohama napřed. Zajede do vody jako nůž. Přesně jako nůž. Pohlédl na

hlubokou, studenou šedou vodu a otřásl se. Teď, nebo nikdy. Vzmuž se, chlape. Dobrá tedy... tak...

jdeme na to...

Vyšplhal na široké dřevěné pažení, vratce se vztyčil a tři strašné vteřiny na něm balancoval a pak se

odrazil - odrazil se, co nejdále a nejvýše mohl, a současně vykřikl: "Pomoc!"

"Pomoc! Pomoc!" křičel, když letěl vzduchem. Pak dopadl na hladinu a voda se za ním zavřela.

Když se ozval první výkřik o pomoc, žena, která se opírala o zábradlí, sebou trhla a překvapeně

nadskočila. Rychle se rozhlédla a téměř na dosah od sebe spatřila toho mužíka v bílých šortkách a

teniskách, jak se s roztaženýma rukama a nohama řítí vzduchem; padal a křičel. Chvíli se zdálo, že je

žena na vážkách, co má dělat: hodit mu záchranný pás, rozběhnout se k poplašnému zvonu, nebo se

prostě otočit a spustit křik. Ustoupila o krok od zábradlí, pootočila se a zdvihla tvář ke kapitánskému

můstku a na chvíli strnula, bez hnutí, na pochybách. Téměř vzápětí se však uvolnila, naklonila se přes

zábradlí a napjala zrak do zvířené brázdy za lodí. Brzy se ve zpěněné vodě objevila černá kulatá

hlavička a nad ní zdvižená ruka, která se vší vervou zamávala, jednou, podruhé, a z dálky zazněl tenký

hlásek, který cosi volal, ale nebylo mu příliš rozumět. Žena se naklonila ještě dál přes zábradlí ve

snaze mít tu malou černou pohupující se tečku stále na dohled, ale ta byla zakrátko, zakratičko tak

daleko, že se ani nedalo rozeznat, jestli tam opravdu něco plave.

Po chvíli vešla na palubu jiná žena. Na rozdíl od té první měla vyhublou, hranatou postavu a na nose

brýle s kostěnou obrubou. Jakmile spatřila první ženu, zamířila k ní rázným, pochodovým krokem

starých panen.

"Tak tady tě mám," řekla.

Žena se silnými kotníky se otočila a pohlédla na ni, ale nic neřekla.

"Hledala jsem tě," pokračovala kostnatá. "Po celé lodi jsem tě hledala."

"To ti je zvláštní," řekla žena se silnými kotníky. "Nějaký pán zrovna teď skočil přes palubu, celý oblečený."

"Nesmysl!"

"Opravdu. Říkal, že se potřebuje protáhnout, a skočil do vody, ani šaty si nesundal."

"Už běž radši do kajuty," usekla kostnatá žena. Náhle zúžila rty a celá tvář nabyla přísného, tvrdého výrazu; ani její slova nezazněla tak laskavě jako prve. "A opovaž se ještě jednou courat se sama po

palubě. Víš moc dobře, že máš čekat na mě."

"Ano, Markétko," poslušně odpověděla žena se silnými kotníky a na tváři se jí znovu objevil něžný, důvěřivý úsměv. Podala druhé ženě ruku a nechala se odvádět z paluby.

"Takový milý pán," dodala. "Ještě mi mával."

/ Sekáč Foxley /

Pětkrát týdně, po celých šestatřicet let, dojíždím do Londýna ranním vlakem v 8:12. Nikdy není

přeplněný a doveze mě až na nádraží Cannon Street, odkud je to ke dveřím mé kanceláře na Austin

Friars pouhých jedenáct a půl minuty pěšky.

Dojíždění do zaměstnání mě odjakživa těšilo; oblíbil jsem si každou jednotlivou etapu těch

každodenních cest Je v nich jistá pravidelnost, která je člověku ustálených zvyků vlastní a příjemná, a

navíc hrají v ranním shonu roli jisté propusti, kterou hladce, ale pádně sklouzávám do rušných vod

běžného pracovního dne.

Stanice u nás na předměstí je poměrně malá a na vlak v osm dvanáct se zde schází pouhých

devatenáct dvacet lidí. Naše sestava se mění málokdy, a když se náhodou na nástupišti ukáže nová

tvář, zčeří atmosféru neznatelná vlna pobouření a nesouhlasu jako nový přírůstek v kleci s kanárky.

Když dorazím ráno na stanici s obvyklým čtyřminutovým předstihem, zpravidla spatřím tentýž

obrázek: tytéž lidi, dobré, solidní a spořádané, jak stojí na týchž místech, s týmiž deštníky, klobouky,

kravatami a novinami v podpaždí, stejně neměnní a nezměnitelní jako rozložení nábytku v mém

obývacím pokoji. Tak to mám rád.

Mám rád i své místo v rohu u okna, kde si pročítám Timesy, zatímco vlak si to lomozí a sune se vpřed.

Tato část cesty trvá třicet dvě minuty a působí na mou mysl i staré popudlivé tělo stejně konejšivě

jako důkladná, hojivá masáž. Věřte, že pro udržení duševní pohody není lepší recept než pořádek a

pravidelnost. Prozatím jsem tuto ranní trasu absolvoval téměř desettisíckrát a každým dnem mě baví

víc a víc. Zajímavé také je (to jen tak na okraj), že já sám jsem se stal jakousi časomírou. Okamžitě

poznám, máme-li dvou-, tří- nebo čtyřminutové zpoždění, a nikdy nemusím vykukovat z okénka,

abych se přesvědčil, kde jsme právě zastavili.

Vzdálenost, jež dělí mou kancelář od Cannon Street, není ani příliš dlouhá, ani příliš krátká: ideální

pro lehkou, zdravou procházku po ulicích, jimiž proudí lidé, kteří stejně jako já míří do svých kanceláří

v souladu se svým pravidelným denním rozvrhem. Když kráčím mezi těmito spolehlivými, důstojnými

lidmi, kteří dělají to, co mají, a ne trajdají po světě sem a tam, získávám pocit jistoty. Jejich životy se stejně jako ten můj řídí podle minutové ručičky na chlup přesných hodinek a na svých trasách ulicemi

města se kolikrát střetáme v tutéž denní dobu na tomtéž místě.

Například když zabočím za roh do St. Swithnťs Lane, pravidelně míjím elegantní dámu středního věku,

která má na nose stříbrný cvikr a v ruce černý kufřík - finanční ředitelka, řekl bych, nebo možná

jednatelka nějaké textilní společnosti. A když přecházím na světlech přes Threadneedle Street, v

devíti případech z deseti proti mně kráčí pán, který má každý den v klopě novou květinu ze zahrádky.

Nosí černé kalhoty a šedé kamaše a je to člověk od pohledu dochvilný a maličkostí dbalý,

pravděpodobně bankéř nebo možná právní poradce jako já; za posledních dvacet pět let se naše oči

nejednou letmo setkaly, když jsme se míjeli na přechodu, s výrazem oboustranné váženosti a úcty.

Nejméně polovina tváří, jež na této malé procházce potkávám, je mi již důvěrně známa. Jsou to tváře

poctivé, tváře našinců, lidí mého typu - čilých, pracovitých, spořádaných občanů, na hony vzdálených

oněm věčně nespokojeným chytrákům s leskem v očích, kteří se mermomocí snaží obrátit svět

vzhůru nohama a mají plnou pusu vlády lidu a státní lékařské péče a podobných nesmyslů.

Jak vidíte, jsem člověk ve všem spokojený se svým denním režimem. Ale neměl bych správně říci: byl

jsem? V době, kdy jsem psal menší autobiografickou črtu, již jste právě dočetli, maje v úmyslu nechat

ji kolovat mezi zaměstnanci své kanceláře pro příklad i poučení, popisoval jsem své pocity zcela

věrně. Ale od té doby uplynul celý týden - a mezitím se přihodilo cosi zvláštního. Začalo to vlastně už

minulé úterý, téhož rána, kdy jsem si do kapsy vložil koncept svého eseje a vezl jsem jej do kanceláře;

a připadá mi, že přesné načasování těch událostí nemůže být pouhou náhodou, ale jedině dílem

Božím. Bůh si přečetl mou krátkou úvahu a pomyslel si: "Tenhleten Perkins se nám začíná nějak

naparovat. Je načase dát mu lekci" Namouduši věřím, že takhle se to stalo. Jak říkám, nadešlo úterý,

úterý po Velikonocích,

Iteplé žluté jarní ráno, a když jsem vkročil na nástupiště naší malé předměstské stanice s Timesy

zastrčenými do podpaždí a s konceptem "Blaha řádu" v kapse, okamžitě jsem si uvědomil, že je něco v nepořádku. Přímo jsem cítil, jak řadami mých pravidelných spolucestujících běží zvláštní vlna

odporu. Zastavil jsem se a rozhlédl se.

Ten cizí člověk stál přímo vprostřed peronu, rozkročeně a se založenýma rukama, a tvářil se, jako

kdyby chystal zábor světa. Měl poměrně vysokou, robustní postavu a i zezadu se mu nějak dařilo

působit dojmem playboyství a arogance. Bylo nad slunce jasnější, že k nám nepatří. Místo deštníku

držel hůlku, místo černých bot měl boty hnědé, šedý klobouk měl nasazen v úplně nemožném úhlu a

vůbec ve všem tom hedvábí a lesku vypadal jako panák. Víc jsem se o něj nestaral. Minul jsem jej s

tváří obrácenou k obloze a napomohl jsem, jak pevně doufám, již tak chladné atmosféře klesnout pod

bod mrazu.

Do stanice přidrkotal vlak. A teď si zkuste představit mou hrůzu, když za mnou ten cizák šel až k

mému místu. Něco takového se mi již patnáct let nestalo. Všichni kolegové vždy projevují úctu k

letům, jež mám odsloužena. Mým malým privilegiem je užívat si dvousedadlo aspoň jednu, někdy i

dvě tři stanice sám pro sebe. Á najednou si přijde tenhle člověk, vetřelec, roztáhne se na protějším

sedadle, zatroubí do kapesníku a začne si tu chrastit s Daily Mailem a pálit odpornou dýmku.

Sklonil jsem Timesy a pohlédl mu kradmo do tváře. Mohlo mu být přibližně stejně jako mně, šedesát

dva nebo tři, ale měl takový ten osmahlý kožovitý zjev krasavce z reklam na pánské košile - lovec lvů,

hráč póla, pokořitel Everestu, tropický badatel a závodní jachtař, to všechno v jednom; tmavé obočí,

ocelové oči, silné bílé zuby svírající troubel dýmky. Já osobně chovám k hezkým mužům nedůvěru.

Falešné radosti tohoto života jim padají k nohám příliš snadno a oni si vykračují po světě, jako by se o

svou tělesnou přitažlivost osobně zasloužili. Hezká žena, ta mi nevadí. U žen je to jiné. Ale u mužů mi

to s prominutím připadá jako vyložená nepřístojnost Tak jako tak, jeden se mi usadil ve vagoně přímo

na protějším sedadle a najednou, jak jsem si ho prohlížel přes okraj Timesů, vzhlédl a naše pohledy se

střetly.

"Nevadí vám, že kouřím?" zeptal se a zvedl dýmku v prstech. Víc neřekl. Ale zvuk jeho hlasu měl na mě náhlý a nečekaný účinek. Dokonce jsem myslím nadskočil. Pak jsem zůstal sedět jako opařený a

nejméně minutu jsem na něj civěl, než jsem se vzpamatoval a zformuloval odpověď.

"Jsme v kuřáckém oddělení," řekl jsem, "kuřte si, jak chcete."

"Napadlo mě, že se radši zeptám/

A znovu se ozval ten zvláštně břitký povědomý hlas, který odsekával jedno slovo od druhého a sypal

je na vás ostře a nadrobno jako rychlopalný kulomet vystřelující semínka ostružin. Kde jsem ho

slyšel? A proč se každé jeho slovo zařezávalo do citlivého místečka zasutého kdesi hluboko v mé

paměti? Proboha, pomyslel jsem si. Seber se. Co tady blázníš?

Neznámý se vrátil ke svým novinám. Předstíral jsem, že dělám totéž. Ale to už jsem měl dočista po

náladě a nedokázal jsem se ani soustředit. Místo čtení jsem po něm pokukoval přes okraj úvodní

strany. Měl opravdu nemožnou tvář, vulgárně, až oplzle pohlednou, a pokožka se mu leskla smilným

olejnatým filmem. Ale neznal jsem ji náhodou z dřívějška? Začínal jsem mít dojem, že ano, protože

kdykoli jsem ji zahlédl, zmocnil se mě zvláštní, těžko popsatelný neklid související nějakým způsobem

s bolestí a násilím, možná dokonce strachem.

Během cesty jsme už nepromluvili, ale umíte si jistě představit, že mě to úplně vyvedlo z mého

každodenního rytmu. Měl jsem zkažený den; a na nejednom ze svých podřízených jsem si zchladil

žáhu, zvláště po obědě, kdy mě ke všemu začal zlobit žaludek.

Následujícího rána stál znovu vprostřed nástupiště s hůlkou, dýmkou, hedvábným šátkem a hnusně

hezkou tváří. Minul jsem ho a přistoupil jsem k jistému panu Grummittovi, který je makléřem a

dojíždí se mnou do města již dvacet osm let. Nemohu říct, že bych s ním kdy předtím prohodil víc než

pár slov - u nás na stanici vyznáváme zdrženlivost ale krize, jaká nastala teď, obvykle prolomí ledy.

"Grummitte," zašeptal jsem. "Co je to za hulváta?"

"Nemám ponětí."

"Odporný chlap."

"Hrůza."

"Jenom aby nejezdil pravidelně." "Ještě to tak." A už tu byl vlak.

Tentokrát nastoupil neznámý k mé úlevě do jiného vagonu.

Ale další ráno jsem ho měl zase u sebe.

"Říkám," pronesl a usadil se přímo naproti mně,.prima den." A znovu se mi cosi v hloubi paměti pomalu, stísněně pohnulo, zřetelněji než kdy předtím, blíže povrchu, ale stále mimo dosah.

A byl pátek, poslední den v týdnu. Vzpomínám si, že po cestě na nádraží sprchlo, ale byl to takový ten

teplý šumivý dubnový deštík, který trvá jen pět šest minut, a když jsem vstoupil na nástupiště, všichni

měli složené deštníky, slunce svítilo a po obloze plula velká bílá oblaka. Přesto jsem se cítil sklíčeně.

Mně už tahle cesta požitek neskýtala. Věděl jsem, že cizák tu bude. A skutečně: stál s rozkročenýma

nohama na peronu, jako by mu patřila celá železnice, a tentokrát si ještě ledabyle pošvihával hůlkou.

Ta hůl! Teď jsem si vzpomněl! Ztuhl jsem a krve by se ve mně nedořezal.

"Vždyť je to Foxley!" vykřiklo ve mně bez hlesu. "Sekáč Foxley! A pořád se ohání hůlkou!"

Přistoupil jsem o krok blíž, abych si ho lépe prohlédl. Řeknu vám, že takový otřes jsem snad v životě

nezažil. Na mou duši, byl to Foxley. Bruče Foxley neboli Sekáč Foxley, jak jsme mu přezdívali.

Naposledy jsem ho viděl... počkat... to muselo být ještě na škole a mně nebylo víc než dvanáct nebo

třináct let.

Vtom přijel vlak, a ať se na místě propadnu, jestli mi ten chlap znovu nevlezl na protější sedadlo.

Odložil si hůl i klobouk na horní přihrádku, obrátil se, posadil a začal si zapalovat dýmku. Letmo na mě

pohlédl malýma studenýma očima skrz oblak kouře a pronesl: "Říkám, senzační den. Úplné léto."

Ten hlas rozptýlil všechny pochybnosti. Vůbec se mu nezměnil. Jen jsem byl zvyklý slýchat od něj

něco jiného.

"Tak jo, Perkins," říkával. "Tak jo, ty malý smrádě. Dám ti teď další nakládačku."

Kolik od té doby uplynulo let? Určitě bezmála padesát. Zvláštní však bylo, jak málo se mu změnily

rysy. Měl stále tutéž arogantně zdviženou bradu, rozšířené chřípí a pronikavé, pichlavé malé oči

posazené nebezpečně blízko; měl i stále týž zvyk přistrčit obličej k vašemu, přibít vás pohledem a

zatlačit do kouta; dokonce i jeho vlasy jsem si pamatoval: hrubé a mírně zvlněné, krapek olejnatě

lesklé jako dobře protřesený salát. Na malý stolek ve studovně si stavěl zelenou lahvičku s vlasovým

želé (když někomu musíte utírat prach, každý předmět v místnosti se vám s nenávisti zaryje do

paměti), na jejímž štítku byl vytištěn královský erb i jméno obchodu na Bond Street; pod tím stálo

malými písmenky: "Dvorní kadeřnictví Jeho Veličenstva krále Edwarda VIL". Na to si živě vzpomínám, protože mě napadlo, že je to poněkud komické vyznamenání, moci kadeřit vlasy někomu, kdo má

hlavu prakticky jako koleno - byť je to monarcha.

A teď jsem měl Foxleyho znovu před sebou; usazoval se a rozevíral noviny. Byl to zvláštní pocit, sedět

necelý metr od člověka, který mi před padesáti lety dělal ze života takové peklo, že jsem jednou

uvažoval o sebevraždě. On nepoznal mne; nosím knír, to nebezpečí nehrozilo. Měl jsem vcelku

jistotu, že si ho mohu v klidu a nepozorovaně prohlížet, jak dlouho budu chtít.

Když se tak ohlížím zpět, první rok na škole jsem vinou Bruče Foxleyho bezesporu zkusil jako zvíře; a

nechtěným původcem všech útrap byl, jakkoli je to zvláštní, můj otec..Ve chvíli, kdy jsem vstupoval

na půdu oné vyhlášené internátní soukromé školy, mi bylo dvanáct a půl. To byl, jestli se nepletu, rok

1907. Otec mě v hedvábném cylindru a žaketu vyprovodil na nádraží a vzpomínám si, jak jsme stáli na

nástupišti mezi hromadami kufrů a papírových krabic, všude se hemžily snad tisíce brebentících,

pokřikujících a na můj vkus dost přerostlých kluků, když najednou jeden, který chtěl proběhnout

kolem nás, drcnul do otce tak prudce, že ho málem srazil na zem.

Otec, malý důstojný a uhlazený pán, se překvapivě hbitě otočil a lapil delikventa za zápěstí.

"Lepším způsobům vás na této škole nenaučili, mládenče?" spustil otec.

Chlapec byl nejméně o hlavu vyšší než otec, shlížel na něj s drzou, chladně pobavenou nevraživostí a

nic neříkal.

"Mám dojem," řekl otec a oplácel mu upřený pohled, "že omluva by byla na místě."

Ale kluk se bez mrknutí oka díval svrchu na otce, kolem rtů mu hrál ten drzý, pobavený úsměšek a

brada se mu vysunovala víc a víc.

"Zřejmě nemáte, mládenče, stud ani vychování," pokračoval otec. "Mohu se jen modlit, že jste na této škole výjimkou. Byl bych nerad, kdyby si můj syn měl osvojit podobné způsoby."

Velký kluk v tu chvíli nepatrně stočil hlavu mým směrem a zabodl do mě studený pohled svých

malých, blízko posazených očí. Neměl jsem tehdy zvlášť nahnáno; ani zdaleka jsem ovšem netušil,

jaké pravomoci mají starší žáci internátních škol nad těmi mladšími. A pamatuji se, že jsem se mu

zpříma zahleděl do očí, abych podpořil otce, kterého jsem zbožňoval a ctil.

Otec chtěl ještě něco dodat, ale chlapec se prostě otočil a loudavým krokem se vydal po nástupišti k

ostatním.

Bruče FoXley na tu příhodu nikdy nezapomněl; největší smůlou - jak jsem zjistil po příjezdu na místo -

pro mě ovšem bylo to, že jsem byl přidělen do jeho "skupiny*. A co hůř - patřil jsem do jeho

"studovny". Byl na škole posledním rokem a vykonával dozor nad mladšími žáky - byl tedy v naší

hantýrce "mazák" - a jako takový měl oficiálně povoleno kterémukoli "zobákoví" ze své "skupiny"

udělit výprask. Ale tím, že jsem příslušel k jeho studovně, se ze mě automaticky stával jeho osobní,

soukromý otrok. Dělal jsem mu kuchtíka, poslíčka, komorníka i služebnou a mým úkolem bylo

dohlédnout na to, aby nemusel hnout prstem, dokud to nebylo bezpodmínečně nutné. Pokud je mi

známo, žádná jiná lidská společnost neuvaluje na sluhu větší břímě povinností, než ukládali mazáci na

bedra nám, ubohým zobákům. Kdykoli udeřil ranní mráz nebo sněžilo, musel jsem po snídani

přidřepnout na sedátko latríny (která byla v nevytápěném přístěnku), abych ho zahřál, než se

Foxleymu uráčí dostavit se.

Vzpomněl jsem si teď, jak se klátil po místnosti uvolněnou, elegantně nedbalou chůzí a každou židli,

která mu přišla do cesty, odkopl stranou, a já ji musel běžet postavit. Nosil hedvábné košile, do

rukávu si zastrkával hedvábný kapesník a boty si nechával šít v obchodu, kterému se říkalo U Lobba (a

také používal královskou korunku). Součástí mé služby bylo ty špičaté kožené boty den co den

patnáct minut leštit, dokud nebyly jako zrcadlo.

Ale nejhorší vzpomínky jsem měl Spojeny s převlékárnou.

Najednou jsem viděl sám sebe, pobledlého mrňavého kluka, jak stojím ve dveřích té ohromné

místnosti v papučích, pyžamu a hnědém župánku z velbloudí vlny. Ze stropu trčela na kabelu jediná

oslňující žárovka, po stěnách byly rozvěšeny žlutočerné fotbálové dresy, které po celé místnosti šířily

nakyslý zápach potu, a hlas, ten úsečný, břitký hlas vypeckovával jedno slovo po druhém: "Tak jak to

chceš tentokrát? Šest s županem - nebo čtyři bez?"

K odpovědi jsem se nikdy nepřiměl. Jen jsem tam stál s očima sklopenýma ke špinavým prknům

podlahy, strachy se mi točila hlava a nebyl jsem schopný myslet na nic jiného než na to, že za chvíli

mě ten větší kluk pomalu, zručně, předpisově, systematicky a se zjevným gustem sešvihá tenkou

dlouhou bílou hůlkou až do krve. Před pěti hodinami se mi totiž nepodařilo rozdělat oheň v krbu jeho

studovny. Utratil jsem nejprve celé kapesné za krabičku speciálních podpalovačů, držel jsem hořící

noviny u sopouchu, aby komínem lépe táhlo, a klekl jsem si a foukal do ohniště, div mi plíce

nepraskly. Ale uhlíky se ne a ne rozhořet.

"Jestli si budeš stavět hlavu a neodpovíš," usekával hlas, "rozhodnu holt za tebe."

Strašně moc jsem ze sebe chtěl vymáčknout odpověď, protože jsem přesně věděl, co si vybrat. To je

první věc, kterou se člověk po příjezdu naučí. Stůj co stůj si nechat župan, i za cenu několika ran navíc.

Jinak je téměř jisté, že rána vám kůži rozsekne. I tři 8 županem jsou lepší než jedna bez.

"Tak si ho sundej, stoupni si tamhle do kouta a sáhni si na palce u nohou. Dostaneš čtyři."

Pokaždé jsem si pomalu svlékl župan a uložil ho na polici nad botníkem. A ještě pomaleji jsem přešel

do druhého kouta místnosti, kromě bavlněného pyžama nahý a zkřehlý zimou; kráčel jsem bez tíhy a

všechno mi najednou připadalo jako v dálce, zalité jasným, plochým světlem jako obrázek v laterně

magice, ohromně zvětšené, neskutečné a plovoucí v mokrém průzoru.

"Tak a teď si sáhni na palce. Pořádně vypni kolena - pořádně, řikám."

Pak jsem pozoroval mezi koleny, jak se vzhůru nohama ubírá na opačný konec převlékámy a mizí v

chodbě, do níž se scházelo po dvojici schodů a které jsme říkali "umývárka"; ústilar do koupelny s kamennou podlahou a řadou umyvadel podél stěny. Když Foxley zmizel z dohledu, věděl jsem, že míří

na druhý konec umývárky. To dělal vždycky. Když pak prudce vystřelil vpřed, zdálky, ale zesílen

ozvěnou mezi umyvadly a kachlíky se rozlehl cvakot podpatků po kamenné podlaze a mezi nohama

jsem zahlédl, jak skokem přeletěl oba schody až do převlékárny a řítí se na mě s vysunutou bradou a

vysoko napřaženou holí. V té chvíli jsem zavíral oči, čekal, až padne rána, a říkal jsem si, že za nic na

světě se nesmím narovnat.

Každý, kdo někdy utržil pořádný výprask, vám potvrdí, že opravdová bolest se ohlásí až takových osm

deset vteřin po ráně. Úder sám jen tupě, zvučně pleskne a žuchne do zadku, takže v něm ztratíte

veškerý cit (zranění kulkou prý působí podobně). Ale po chvilce - Kristovy rány, je to, jako když vám

někdo položí rozžhavený pohrabáč na holou zadnici, a nesáhnout dozadu a nepřitisknout dlaně na

zasažené místo je čirá nemožnost.

Foxley o tom časovém intervalu dobře věděl a volnou chůzí, kterou se ubíral těch třináct čtrnáct

metrů ke konci umývárky, mi dopřával dost času k tomu, abych si bolest vychutnal před každým

dalším úderem až do dna.

Po čtvrté ráně jsem se vždycky narovnal. Nemohl jsem si pomoct Byla to mimovolná obranná reakce

těla, které už víc nesneslo.

"Uhejbáš," říkal pak Foxley. "Tahle se nepočítá. A dělej - dolu."

Pro příště jsem věděl, že se mám držet za kotníky.

Když jsem se vracel - ztuhle a s rukama na zadku abych si oblékl župan, pozoroval mě a já jsem se

snažil odklánět hlavu, aby mi neviděl do tváře. A když jsem pak vycházel, zavolal vždycky: "Ty tam!

Pod zpátky!"

Byl už jsem v chodbě; zastavil jsem se, obrátil se a čekal ve dveřích.

"Pod sem. No dělej, pod zpátky. Tak - nezapomněls na něco?"

Jediné, na co jsem v tom okamžiku byl schopen myslet, byla trýznivá bolest v zadní části těla.

"Zřejmě nemáš, mládenče, stud ani vychování," napodoboval otcův hlas. "Lepším způsobům tě na této škole nenaučili?"

"Dě... děkuju," vykoktal jsem. "Děkuju... za výprask."

Když jsem pak stoupal po tmavém schodišti zpět do ložnice, bylo mi už mnohem lépe, protože bolest

odeznívala, všechno bylo za mnou a ostatní se shlukli kolem mě ve výrazu jisté drsné účasti, která

pramenila z toho, že už si stejnou věcí prošli sami mnohokrát.

"Hele, Perkins, ukaž."

"Koliks dostal?"

"Pět, ne? Tady to bylo krásně slyšet." "Nebuď labuť. Ukaž je."

Stáhl jsem si pyžamo a stál jsem ve vážném kruhu znalců oceňujících dílo zkázy.

"Jsou dost daleko od sebe, co? Foxley to většinou trefuje líp."

"Dvě jsou u sebe. Úplně se dotýkaj. Ty jo - ty sou lahůdkový!*

"Tahleta dole je svinská."

"Šel na rozběh až do umývárky?"

"Že si dostal jednu navíc za uhejbání?"

"Perkins, ty blaho, ten ti dal."

"Hele, tady ti trochu teče krev. Asi by sis to měl jít umejt."

Pak se otevřely dveře a do nich vstoupil Foxley; všichni se rozutekli a předstírali, že se modlí nebo že

si čistí zuby, a já jsem stál uprostřed místnosti se staženými kalhotami.

"Co se to tady děje?" zeptal se Foxley a věnoval zběžný pohled vlastnoručnímu dílu. "Ty - Perkins.

Natáhni si pyžamo a zalez do postele."

Tak končil den.

V týdnu jsem neměl ani chvilku pro sebe. Jakmile Foxley zahlédl, že si ve studovně sedám ke knížce,

případně otevírám album známek, okamžitě vymyslel, jak mě zaměstnat. Jeho oblíbené zadání -zvlášť

za deště - bylo: "Tak mě napadá, Perkins, že taková kytice kosatců by se mi na stole hezky vyjímala, co ty na to?"

Kosatce rostly pouze na březích Oranžových rybníků. Šlo se k nim dvě míle po silnici a čtyři sta metrů

přes pole. Vstal jsem vždycky ze židle, oblékl si pršiplášť, nasadil slamák, popadl deštník a vydal se na

tu dlouhou osamělou pouť. Slaměný klobouk jsme museli nosit mimo budovu za každého počasí, ale

déšť by ho během chvíle rozmáčel, a k jeho ochraně jsem tedy potřeboval deštník. Potíž je, že když se

drápete po zarostlém břehu a hledáte kosatce, nemůžete třímat nad hlavou paraple, a abych si

klobouk nezničil, pokládal jsem ho pod deštník na zem. Touto metodou jsem si uhnal bezpočet

chřipek.

Ale největší hrůzu jsem míval z nedělí. Neděle byla vyhrazena úklidu studoven a podnes mě

pronásleduje přízrak dopoledního teroru, kdykoli si vzpomenu na to zběsilé gruntování, cídění a

utírání prachu. Nakonec přicházela Foxleyho inspekce.

"Hotovo?" otázal se.

"Myslím... myslím, že ano."

Pak přešel ke svému stolu, vytáhl ze zásuvky bílou rukavici; pomalu si ji navlékl na pravou ruku,

pečlivě prst po prstu, a já jsem tam roztřeseně stál a sledoval, jak obchází pokoj a bílým ukazovákem

přejíždí vršky obrazových rámů, opěradla křesel, police, parapety a stínítka, a ani na okamžik jsem ten

prst nespustil z očí. Byl nástrojem mého osudu. Téměř vždy se mu podařilo objevit nějakou

nepatrnou škvíru, kterou jsem přehlédl nebo spíš vůbec nevzal v potaz; a když k tomu došlo, Foxley

se pomalu obrátil, na rtech měl ten svůj nebezpečný úsměv neúsměv a bílý prst držel vztyčený tak,

abych sám viděl slabou prachovou šmouhu po jeho straně.

"Aha," řekl výhružně. "Takže ty se chceš ulejvat?"

Ticho.

"Seš ulejvák?"

"Myslel jsem, že jsem utřel všude." "Seš ulejvák a zmetek, nebo ne?" "A-ano."

"Ale tvůj otec by nechtěl, aby z tebe byl ulejvák a zmetek. Tvůj otec si potrpí na dobrý vychování, je to tak?"

Ticho.

"Ptám se tě, jestli si tvůj otec potrpí na dobrý vychování?" "Asi... ano."

"Takže mu prokážu laskavost, když tě potrestám?" "Já nevím." "Ano nebo ne?" "A-ano."

"Po nešporách se sejdem v převlíkáme."

Zbytek dne jsem strávil v mukách čekání na nadcházející večer.

Kristapána, jak živě se mi to teď všechno vybavovalo. Neděle byla také vyhrazena psaní dopisů.

"Drahá maminko, drahý tatínku, mockrát Vám děkuji za Váš dopis. Doufám, že se máte oba dobře. Já

se mám dobře, až na to, že jsem zmoknul a dostal jsem chřipku, ale ta brzy přejde. Včera jsme hráli se

Shrewsbury a porazili je 4: 2. Já jsem se jenom díval, ale Foxley, který, jak víte, je vedoucím naší

skupiny, dal jeden z našich gólů. Děkuji mockrát za koláč. S pozdravem, Váš William."

K psaní dopisu jsem se obvykle Uchýlil na latrínu, někdy do botárny anebo do koupelny - kamkoli z

Foxleyho dosahu. Ale musel jsem sledovat čas. Čaj byl o půl páté a musel jsem mít pro Foxleyho

připravené toasty. Pekl jsem mu je každý den, ale o víkendech se ve studovnách nesměl rozdělávat

oheň v krbech, takže se všichni zobáci, z nichž každý připravoval toasty svému vlastnímu mazákovi,

museli namačkat okolo jediného malého topeniště v knihovně a s opékači vidlicí se bít o výhodnou

pozici. Za těchto podmínek jsem musel dohlédnout na to, aby Foxleyho toasty (1) nebyly připálené,

(2) byly opečeny do křupavá, (3) byly horké a nachystané přesně včas. Nesplnění kteréhokoli z těchto

požadavků bylo "trestuhodným přečinem".

"Hele! Co to je tohle?"

"To je toast." *

"Takhle ty si představuješ toast?"

"No..."

"Flákáš se a pak to nestíháš udělat pořádně, co?" "Snažil jsem se."

"Víš, Perkins, co platí na líný osly?" "Ne."

"Seš osel?" -Ne."

"Nevadí, chlapče, seš líný prase - ha ha ha na ty se to vztahuje taky. Uvidíme se večer."

Bože, ta muka oněch dnů! Připálit Foxleyho toast bylo "trestuhodným přečinem". Stejně tak

zapomenout vyčistit Foxleyho kopačky od bláta. A nepověsit Foxleyho dres. A sušit mu deštník

špičkou dolů.

A prásknout dveřmi studovny, když Foxley pracuje. A natočit mu příliš horkou vanu. A nevyleštit

knoflíky na Foxleyho přehlídkové uniformo. A potřísnit látku stejnokroje namodralými skvrnami od

leštidla. A neumýt podrážky Foxleyho bot. A nechat jakýkoli nepořádek ve Foxleyho studovně. Když

se to vezme kolem a kolem, ve Foxleyho očích jsem já sám byl trestuhodným přečinem.

Vykoukl jsem z okna. Propánakrále, už jsme byli skoro na místě. Musel jsem takhle bloumat už

drahnou chvíli - a ještě jsem ani neotevřel Timesy. Foxley stále seděl opřený v protějším rohu, četl si

Daily Mail a skrz namodralý kouř z bánící dýmky jsem rozpoznával horní polovinu jeho obličeje nad

rozevřenými novinami: malá jiskrná očka, zkrabacené čelo a zvlněné, trochu olejnaté vlasy.

Vidět ho teď po takové době na mě mělo zvláštní a lehce dráždivý účinek. Věděl jsem, že už není

nebezpečný, ale dotíraly na mě staré vzpomínky a necítil jsem se v jeho přítomnosti zcela pohodlně:

trochu jako když se ocitnete v kleci se zkroceným tygrem.

Přestaň bláznit! okřikl jsem se v duchu. Vždyť je to hloupost. Ježíšmarjá, kdybys chtěl, můžeš mu

klidně říct, co je zač, a on by ti nemohl zkřivit jeden jediný vlásek na hlavě. Ale ovšem - to je nápad!

Až na jedno - totiž, stálo mi to vůbec za to? Jsem už na takové věci trochu starý, a ani jsem vlastně

nevěděl, jestli vůči němu ještě chovám nějakou zášť.

Co s tím? Nemohl jsem tam sedět a civět na něj jako tele na nová vrata.

V té chvíli mě začal pokoušet malinko uličnický nápad. Co kdybych se teď k němu naklonil, napadlo

mě, poklepal mu lehce na koleno a představil se? Pozoroval bych, jak se při tom bude tvářit. Pak bych

se rozpovídal o starých školních časech, které jsme spolu zažili, a mluvil bych dost nahlas na to, aby

nás celý vagon dobře slyšel. Rozpustile bych mu připomněl, co mi kdysi prováděl, a možná bych mohl

přidat pár detailů o výprascích v převlékárne, abych mu natropil menší ostudu. Trocha rozpaků a

zahanbení by mu určitě neuškodila. Já bych ti to ovšem užíval báječně.

Najednou vzhlédl a zachytil můj upřený pohled. Stalo se to už podruhé a všiml jsem si, jak se mu v

očích podrážděně zablesklo.

Dobrá, řekl jsem si v duchu. Jak je libo. Ale zachovej milý, kultivovaný a společenský tón. Tím ho

znemožníš mnohem víc a mnohem účinněji.

A tak jsem mu věnoval úsměv a krátce a zdvořile jsem kývl hlavou. Pak jsem zvýšil hlas a řekl: "Prosím za prominutí. Rád bych se představil." Předklonil jsem se a pozorně jsem ho sledoval, aby mi z jeho

reakce nic neuniklo. Jmenuji se Perkins - William Perkins * a studoval jsem na Reptonu: od roku

1907."

Celý vůz se ztišil a já jsem vycítil, jak všichni špicují uši a čekají na to, co bude následovat.

"Těší mě," odpověděl a sklonil noviny na kolena. "Já se jmenuji Fortescue - Jocelyn Fortescue. Eton: od roku 1916."

/ Muž z jihu /

Blížila se šestá a napadlo mě, že bych si mohl dát pivo, vzít si ho k bazénu, natáhnout se na lehátko a

dopřát si trochu večerního sluníčka.

Zašel jsem do baru, koupil jsem si ležák a zvolna jsem se s ním ubíral zahradou k vodě.

Byla to pěkná zahrada s trávníky, záhony azalek a vysokými kokosovými palmami, jejichž chocholy vál

vítr tak silný, že listy Šustily a praskaly, jako by byly v plamenech. Pod vějíři listů se pohupovaly trsy velkých hnědých kokosů.

Bazén obklopovala spousta lehátek, bílých stolků a obrovských pestrobarevných slunečníků a všude

posedávali v plavkách snědí muži a opálené ženy. V bazénu se koupaly pouze tři nebo čtyři dívky a asi

deset mladíků: rozdováděně na sebe cákali, pokřikovali a házeli si velkým nafukovacím míčem.

Zastavil jsem se a pozoroval je. Dívky byly Angličanky a patřily k hotelovým hostům. Mladíky jsem

neznal, ale měli americký přízvuk a napadlo mě, že by to mohli být námořní kadeti, kteří dostali

vycházku z výcvikové lodi, jež toho rána dorazila do přístavu.

Přišel jsem ke žlutému slunečníku, kolem kterého stála čtyři volná lehátka, posadil jsem se, nalil si

pivo a s cigaretou v ústech jsem si udělal pohodlí.

Posezení na sluníčku s pivem a retkou bylo velmi příjemné. A sedět a pozorovat chlapce a děvčata,

jak se ráchají v zelené vodě, bylo příjemné dvojnásob.

Kadeti u Angličanek slušně bodovali. Dospěli do fáze, kdy se potápěli a podtrhávali jim pod vodou

nohy.

Právě tehdy jsem si všiml malého postaršího mužíka, který si čiperně vykračoval podél bazénu.

Rázoval si to krátkými, rychlými, pružnými kroky ve sněhobílém, dokonale čistém obleku a při každém

odrazu se vyhoupnul vysoko na špičky. Měl veliký krémový panamák, napichoval si to podle vody a

rozhlížel se po lidech a lehátkách.

Zastavil se vedle mě a v úsměvu odhalil obě řady drobných nesouměrných zoubků pokrytých

nažloutlými skvrnami. Odpověděl jsem též úsměvem.

"Promiňte, prosím, můžu sednout si?"

Jistě," přikývl jsem. "Poslužte si."

Hupnul za lehátko, aby zkontroloval pevnost opery, pak se usadil a dal si nohu přes nohu. Měl bílé

jelenicové boty s děrovaným povrchem kvůli větrání.

"Příjemný večer," pronesl. "Tady na Jamaika večery jsou vůbec nejvíc příjemný." Nedokázal jsem se rozhodnout, jestli mluví s italským, nebo španělským přízvukem, ale byl jsem si vcelku jistý, že je

odkudsi z Jižní Ameriky. Teď zblízka bylo také vidět, jaký je to veterán. Mohlo mu být takových

osmašedesát nebo sedmdesát.

"Opravdu," souhlasil jsem. "Je tady nádherně."

"A smím ptát se: kde vzali se titi? Nejsou z hotelu." Ukazoval na mládež v bazénu.

"Myslím, že to jsou američtí námořníci," odpověděl jsem. "Američtí kadeti z výcvikové lodi."

"Ale jistě, Američan. Kdo jiná dělal by tak kravál? Nejste Američan, ne?"

"Ne," zavrtěl jsem hlavou. "Nejsem."

Najednou se objevil jeden americký kadet před námi. Ještě z něj kapala voda a po jeho boku stála

anglická dívenka.

"Sedí tady někdo?" optal se.

"Ne," odpověděl jsem.

"Mužem si přisednout?"

"Jen račte."

"Díky," řekl. V ruce držel srolovaný ručník, a když se usadil, vybalil z něj krabičku cigaret a zapalovač.

Nabídl cigaretu dívce, ale odmítla; pak nabídl jednu mně a já si vzal. Mužík náhle řekl: "Ne, já děkuji, ale viržinko myslím já si dám." Vytáhl pouzdro z krokodýlí kůže a vzal si doutník, pak vylovil z kapsy kapesní nůž i s nůžtičkami a odstřihl doutníku špičku.

"Ukažte, já vám zapálím." Američan natáhl ruku se zapalovačem.

"Je vítr, to nebude fungovat"

"Ale bude. Vždycky funguje."

Mužík vyndal nezapálený doutník z úst, dal hlavu na stranu a zadíval se na mladíka.

"Vždycky," zopakoval pomalu.

"To si pište, nikdy neselže. Aspoň mně určitě ne..."

Mužík měl stále nakloněnou hlavu a hleděl mladíkovi do očí. "Ale ale. Tak vy řeknete, že tenten slavný zapalovač nikdy neselže? To řeknete?"

"Samo," potvrdil mladík. "Přesně tak." Bylo mu tak devatenáct, možná dvacet a měl podlouhlý pihovatý obličej a ostrý, ptačí nos. Pihy pokrývaly i tvarohově bledou hruď s řídce rašícími nazrzlými

chlupy. V pravé ruce držel připravený zapalovač, jen škrtnout kolečkem. "Nikdy neselže," prohlásil a zazubil se, protože to s vychvalováním svého přístrojku úmyslně přeháněl. "Ať se děje, co se děje."

"Počkat počkat, prosím." Ruka s doutníkem se zvedla vně natočenou dlaní nad hlavu, jako by řídila pouliční provoz. "Počkat chvilku." Malý muž mluvil zvláštním, tichým, bezbarvým hlasem a celou

dobu nespouštěl z mladíka oči.

"A nechcete vsadit se?" Věnoval klukovi úsměv. "Půjdem vsadit se, že vám ten zapalovač nezapálí."

"Jasně, vsadím se s várna," souhlasil mladík. "Proč ne?"

"Libí se vám sázky?" "Samo, sázky, to je moje."

Mužík se odmlčel a prohlížel si doutník, a musím říct, že se mi jeho chování moc nelíbilo. Zdálo se mi,

jako by se snažil z věci něco vytěžit a udělat z kluka hlupáka, a současně jsem získal dojem, že má

něco za lubem.

Vzhlédl, znovu se zadíval na mladíka a řekl pomalu: "Mně taky líbí se sázky. Uděláme o to sázku? Ale

hezkou, velkou sázku."

"Počkejte, přibrzděte," bránil se chlapec. "To nemůžu. Ale o čtvrťák se s várna vsadím. Klidně i o dolar nebo o nějaký ty šilinky - nebo co se tady vlastně používá."

Malý muž znovu zatřepal rukou. "Slyšte, půjdem udělat legraci. Uděláme sázku. Pak půjdem do mého

hotelového pokoje nahoru, kam nelítá vítr, a uděláme sázku, že tenten váš slavný zapalovač

nezapálíte desetkrát za sebou bez vynechání."

"Vsadím se, že to dokážu," prohlásil chlapec.

"Dobře. Tak. Uděláme sázku?"

"Jasně, sázím se s váma o babku."

"Ne, ne. Udělám vám dobrou nabídku. Jsem bohatý muž a pro legrační. Dívejte, před hotelem mám

auto. Velmi dobré auto. Americký auťák. Americký výroba. Cadillac..."

"Počkejte přece. Moment." Mladík se zaklonil v lehátku a zasmál se. "Já nic tak cennýho nemám. To je blbost."

"Ne blbost. Půjde se vám zapálit zapalovač desetkrát v řadě a je váš cadillac. Chcete přece cadillaka?"

"To víte, že bych cadillaka chtěl." Mladík se zubil. "Výborně. Tak. Uděláme sázku a já vsadím cadillaka."

"A co vsadím já?"

Mužik šetrně odtrhl červený proužek ze svého dosud nezapáleného doutníku. "Já budu chtít od vás

nic, co vy nemůžete dovolit si, příteli. Chápete?"

"Tak co teda vsadím?"

"Bude vám to lehké, ano?"

"Oukej. Tak co to bude?"

"Takové maličké nic, které vám je k ničemu a kdybyste ho náhodou přišel, nebude vás to nic mrzet."

"Jako například?"

"Jako například řekněme váš malíček z levé ruky."

"Řekněme co?" Chlapec se přestal zubit. Ano. Proč ne? Vyhrajete - vezmete auto. Prohrajete - vezmu malíček."

"To nechápu. Co tím myslíte, že vezmete malíček?" "Usekám ho."

"Šmarjápano! To je pěkná magořina. Radši zůstanu u toho dolaru."

Mužík se opřel, rozpřáhl ruce dlaněmi vzhůru a pohrdavě škubl rameny. "Ale ale," řekl. "Nerozumím tomu. Říkáte, že funguje dobře, ale vsadit nechcete se. Tak zapomeneme, ano?"

Mladík nehybně seděl a upíral nepřítomný pohled na koupající se. Najednou si vzpomněl, že si ještě

nezapálil. Vložil si cigaretu do úst, skryl zapalovač v dlaních a škrtl. Knot se vznítil a rozhořel se silným žlutým plamínkem, který mladíkovy složené dlaně dokonale chránily před větrem.

"Můžu si taky připálit?" ozval jsem se.

"Bože, promiňte, zapomněl jsem, že nemáte oheň."

Natáhl jsem ruku pro zapalovač, ale mladík vstal, přistoupil ke mně a posloužil mi.

"Díky," řekl jsem a mladík se vrátil na lehátko.

"Jak se vám tu líbí?" nadhodil jsem.

"Pohoda," odpověděl. "Je tady moc hezky."

Pak se rozhostilo ticho. Zpozoroval jsem však, že mužíkův šílený návrh nasadil přece jen Američanovi

brouka do hlavy. Seděl na lehátku nějak ztichle a očividně v něm zvolna narůstalo napětí. Brzy začal

poposedávat, škrábat se na prsou a mnout si zátylek; pak si položil obě ruce na kolena a začal

bubnovat prsty. Netrvalo dlouho a poklepával si i nohou.

"Ještě k té vaší sázce," pronesl konečně. "Vy teda navrhujete, abysme šli nahoru do vašeho pokoje, a pokud se mi povede rozžehnout tenhle zapalovač desetkrát za sebou, vyhraju cadillaka; pokud

jedinkrát selže, přijdu o malíček levý ruky. Říkám to správně?"

Jistě. Tak je sázka. Ale já myslím, že vy máte strach."

Jak to uděláme, když prohraju? Budu si ten malíček muset podržet, abyste ho useknul?"

"Ale ne! To nebylo by dobré. A vy cukal by. Dělal bych to jinak: první vám přivážu jednu ruku na stůl a stojím se s nožem tak, abych sekal v tom momentu, kdy zapalovač nezapálí."

"Co je to za rok, ten váš cadillac?" zeptal se mladík.

"Promiňte. Nerozumím."

"Z kterýho je roku - jak je ten cadillac starej?"

"Aha! Jak starý? Ano. Minulý rok. Celý nový auťák. Ale vidím, že sázení nemáte v žaludku. Tak jsou

všichni Američani."

Mladík se na chvíli odmlčel a pohlédl nejprve na dívenku, potom na mě. "Tak jo," řekl pronikavým hlasem. "Vsadím se s váma."

"Dobře!" Malý muž tiše tlesknul ručkama. "Výborně," radoval se. "Uděláme to teď. A vy," obrátil se na mě, "byl byste laskavý a dělal nám... jak se říká - rozhodčí?" Měl vybledlé, téměř bezbarvé oči s maličkými zářivými černými zornicemi.

"Po pravdě řečeno," zaváhal jsem, "ta sázka mi připadá dost uhozená. Moc se mi to nelíbí."

"A mně také ne," ozvala se Angličanka. Promluvila za celou dobu poprvé. "Myslím, že je to hloupá a nesmyslná sázka."

"Vážně tomu klukovi chcete useknout prst, když prohraje?" zeptal jsem se.

Jistě! A když vyhraje, dám mu cadillaka. Tak šup šup. Půjdem do mého pokoje."

Vstal. "Chcete první vzít si šaty?" řekl.

"Ne," odpověděl mladík. "Půjdu takhle." Pak se otočil ke mně. "Prokážete mi tu laskavost a půjdete s náma jako svědek?"

"Dobrá," odvětil jsem. "Půjdu s vámi, ale říkám vám, že se mi ta sázka vůbec nelíbí."

"Ty pojď taky," vyzval dívku. "Pojď. Něco uvidíš."

Mužík nás vedl zahradou zpět do hotelu. Nadšení a zápal z něj jen čišely a každý jeho ráz jako by

dostával ještě větší odpich.

"Bydlím na vedlejší budově," řekl. "Chcete první dívat si auto? Je přímo tady."

Dovedl nás k místu, odkud jsme viděli hlavní příjezdovou cestu k hotelu, a ukázal na elegantní světle

zelený cadillac zaparkovaný opodál.

"Tady je. Ten zelený. Líbí se?"

"Že váháte, je to krasavec," ocenil mladík.

"Dobře. Tak šup šup nahoru a vidíme, jestli uděláte výhru."

Následovali jsme ho do obytného křídla a vystoupali po schodech do prvního patra. Odemkl dveře a

všichni jsme vpochodovali do velkého, útulného dvoulůžkového pokoje. V nohách jedné postele ležel

přehozený dámský župan.

"První," řekl mužík, "dáme kapku martini."

Gin i vermut byly přichystané na malém stolku v rohu, jen je namíchat - byl tam i šejkr, led a spousta

skleniček. Začal míchat martini, ale ještě předtím zazvonil na pokojskou a teď se ozvalo zaklepání a

dovnitř vešla černošská služebná.

"Vida!" odložil láhev ginu, vylovil z kapsy peněženku a z ní vytáhl librovou bankovku. "Uděláte něco pro mě, prosím." Podal pokojské bankovku.

"Pro vás," řekl jí. "My budeme hrát takovou malou hru tady teď a já chci, abyste sehnala mi dvě - ne, tři věci. První chci nějaké hřebíky, druhý kladívko, třetí sekáček - masový, ten půjčíte si v kuchyni.

Seženete to, ano?"

"Sekáčekl" Pokojská vytřeštila oči a spráskla ruce. "Opravdický sekáček na maso?"

"Ano ano, jisté. Tak šup šup, prosím. Jistě seženete ty věci."

"Ano, pane, pokusím se. Snad to seženu." A odešla.

Malý muž nám rozdal martini. Stáli jsme tam a popíjeli: mladík s podlouhlým pihovatým obličejem,

špičatým nosem a bledým tělem, jehož nahotu zakrývaly jen vyšisované hnědé bermudy; dívka se

světlými vlasy a vysokou, hranatou, vyhublou postavou v bledě modrých dámských plavkách, která

přes okraj sklenice neustále upírala oči na mladíka; mužík s bezbarvýma očima v čisťounkém bílém

obleku, který popíjel martini a přitom pokukoval po Angličance v bledě modrých plavkách. Nevěděl

jsem, co si o tom všem mám myslet. Zdálo se, že mužík myslí sázku vážně a že neméně vážně pomýšlí

na onu záležitost se sekáním prstu. Ale co když, sakra, ten kluk prohraje? To ho pak fofrem povezeme

do nemocnice právě v tom cadillaku, který nevyhrál. Úžasná představa, fen co je pravda. Úžasná

pitomost, řekl bych, to v první řadě.

"Nemyslíte, že ta sázka je dost hloupá?" řekl jsem.

"Myslím, že je to férová sázka," odpověděl mládenec. Obrátil už do sebe jednoho velkého panáka.

"A já si myslím, že je pěkně pitomá a nesmyslná," utrhla se dívka. "Co když prohraješ?"

"No a co? Když o tom tak přemejšlim, nenapadá mě jeden jedinej případ, kdy by mi byl levej malíček

k užitku. Tady je." Mladík se za prst chytil. "Tady je, a nikdy pro mě nic neudělal. Tak proč bych se o něj teď neměl vsadit? Myslím, že je to fér."

Mužík s pousmáním zdvihl šejkr a dolil nám.

"Ještě než začneme," spustil, "dám panu... panu rozhodčí autoklíče." Vyndal z kapsy klíčky a podal mi je. "Papíry," dodal, "doklady auta a pojištění, jsou v autě v přihrádcích."

Pak znovu vešla černá pokojská. V jedné ruce nesla malý sekáček, jaký se používá v řeznictví k

přesekávání kostí, a v druhé ruce kladívko a krabičku s hřebíky.

"Dobře! Máte všechno. Díky, díky. Už můžete jít." Počkal, až se za pokojskou zavřou dveře, pak položil náčiní na postel a řekl: "A teď hezky připravíme se, ano?" Pak se obrátil na chlapce: "Pomozte mi prosím s tím stůl. Poneseme ho kousek."

Byl to běžný hotelový psací stolek s obdélníkovou deskou, zhruba metr dvacet na metr, na němž ležel

kalamář s pery, psací podložka a několik papírů. Sklidili psací potřeby a poodnesli stolek od stěny

doprostřed místnosti.

"A teď," zavelel, "židle." Popadl židli a postavil ji ke stolku. Jednal velmi čile a hbitě: jako člověk organizující hry na dětské besídce. "A teď hřebíky. Musím přibít hřebíky," Došel si pro ně a začal je zatloukat do desky stolu.

Stáli jsme v hotelovém pokoji, mladík, dívka a já, drželi v rukou martini a sledovali jsme mužíkovo

počínání. Pozorovali jsme ho, jak zatlouká do stolu dva hřebíky, zhruba patnáct centimetrů od sebe.

Nezatloukl je až po hlavičku: nechal oba maličko vyčnívat. Pak zkusil, zda drží pevně.

Člověk by řekl, že to ten parchant nedělá poprvé, blesklo mi hlavou. Nikdy není na vahách co dál.

Stůl, hřebíky, kladívko, sekáček z kuchyně. Přesně ví, co chce a jak to má připravit.

"A teď," prohlásil, "potřebujeme jenom už kus provázek." Vyštrachal jej odněkud. "Dobře, nakonec jsme připravení. Sedněte prosím ke stůl," vybídl mladíka.

Mladík odložil sklenici a usedl. "Teď ložíte levou ruku mezi tito dvě hřebíky. Ti jsou tam k tomu, aby držela vám ruka v místě. Tak, výborně. Teď vážu vám ruku pevně hezky na stůl... to je ono."

Omotal mladíkovi provaz kolem zápěstí, pak několikrát kolem dlaně a nakonec provázek pevně

přivázal k hřebíkům. Odvedl důkladnou práci, a když byl hotov, mladík rukou nemohl pohnout ani o

píď. Volné byly pouze prsty.

"Teď prosím svíráte pěst, jen malíček necháváte ven. Ten jediný musí tak zůstat, aby ležel na stůl."

"Vý-bor-ně! Vý-bor-ně! Teď můžeme začít! Pravou rukou pracujete zapalovač. Okamžik ještě,

prosím."

Přiskočil k posteli a popadl sekáček. Vrátil se a postavil se vedle stolku se sekáčkem v ruce.

"Všichni jsme připravení?" zeptal se. "Pane rozhodčí, vy musíte startovat."

Angličanka stála v bledě modrých plavkách za opěradlem mladíkovy židle. Stála, ani nedutala. Mladík

seděl zcela nehybně, zapalovač držel v pravé ruce, oči upíral na sekáček. Mužík upíral oči na mě.

"Připraven?" zeptal jsem se mladíka.

"Ano."

"A vy?" otočil jsem se k mužíkovi.

"Docela připraven," potvrdil, zdvihl sekáček a držel jej asi půl metru nad mladíkovým prstem, aby mohl bez meškání seknout. Mladík ho sledoval, ale nepokusil se ucuknout a zachoval klidnou tvář.

Jen pozvedl a svraštil obočí.

"Tak dobře," řekl jsem. "Začněte."

Mladík řekl: "Počítejte prosím nahlas, kolikrát ho zapálím."

"Ano," přikývl jsem. "Budu vám počítat."

Palcem odklopil víčko zapalovače, stejný prst přitiskl na kolečko a prudce škrtl. Z kamínku vykřesly

jiskry, knot se vznítil a rozhořel se žlutým plamínkem.

"Jedna!" zvolal jsem.

Mladík plamínek nesfoukl; zaklapl víčko zapalovače a takových pět vteřin čekal, než ho znovu otevřel.

Silně a rázně škrtl kolečkem a na knotu znovu vyšlehl plamínek. "Dva!"

Mluvil jsem jen já. Mladík upínal oči na zapalovač. Mužík držel sekáček v napřažené ruce a rovněž

visel očima na zapalovači.

.Tři!"

.Čtyři."

"Pět!"

"Šest!"

"Sedm!" Byl to očividně spolehlivý zapalovač. Z kamínku létaly velké jiskry a knot měl správnou délku.

Sledoval jsem mladíkův palec, jak překlopil víčko přes plamen. Pak chvíli nic. Potom palec znovu víčko

odklopil. Všechno dělal palec. Palec měl všechno pod palcem. Nadechl jsem se, abych řekl osm. Palec

škrtnul kolečkem. Z kamínku křísly jiskry. Vyskočil plamínek.

"Osm!" řekl jsem a v tom okamžiku se otevřely dveře. Všichni jsme se otočili a spatřili malou starší ženu s černými vlasy, která stála ve dveřích; zastavila se jen asi na dvě vteřiny, načež se vrhla dopředu

a vykřikla: "Carlosi! Carlosi!" Chňapla ho za zápěstí, vykroutila mu sekáček a odhodila nástroj na postel. Pak popadla mužíka za klopy sněhobílého oblečku a začala jím vehementně lomcovat, přičemž

k němu celou dobu cosi brebentila silným, rozezleným hlasem, asi španělsky. Třásla jím tak rychle, že

najednou přestal být vidět. Zbyla z něj jen sotva patrná silueta, rozmazaná jako paprsky rychle se

otáčejícího kola.

Zpomalila a malý muž se znovu objevil. Odvlekla ho přes celou místnost k jedné posteli a strčila do

něj, až si pozadu kecnul na zadek. Seděl na kraji postele, mžikal očima a zkoušel, jestli mu hlava stále

sedí na krku.

"Omlouvám se," řekla žena. "Je mi strašně líto, co se tady stalo." Mluvila anglicky téměř bezchybně.

"Je to hrozné," pokračovala žena. "Asi za to mohu já. Člověk ho nemůže nechat deset minut o samotě! Na chvíli odejdu, abych si nechala umýt vlasy, vrátím se a on už zase tropí neplechu." V tváři měla hlubokou účast a lítost

Mladík si odvazoval ruku od stolu. Angličanka i já jsme stáli mlčky.

"Ten člověk je postrach," durdila se žena. "U nás na jihu usekal různým lidem už celkem čtyřicet sedm prstů a přišel o jedenáct aut. Nakonec hrozilo, že ho dají někam zavřít. Proto jsem ho také odvezla

sem."

"Dělali jsme malou sázku," zamumlal mužíček z postele..

"Předpokládám, že jste se vsadili o auto," řekla žena.

"Ano," odpověděl mladík. "O cadillaka."

"Žádný vůz nemá. Ten cadillac je můj. Ale o to je to horší," povzdychla si, "když se sází, ačkoli nemá nic, co by mu patřilo. Stydím se za něj; je mi to všechno opravdu velice líto." Připadala mi jako

ohromně milá dáma.

"Nic se nestale," řekl jsem, "tady jsou klíčky od auta." Položil jsem je na stolek.

"Dělali jsme malou sázku," mumlal mužík.

"Už nemá nic, co by mohl vsadit," dodala žena. "Nic mu nezbylo. Zhola nic. Pravda je taková, že já sama jsem na něm kdysi všechno vyhrála. Dalo mi to velkou práci a trvalo to léta, dlouhá léta, ale

nakonec jsem na něm vyhrála úplně všechno." Vzhlédla, podívala se na mladíka a na tváři se jí

rozhostil mírný, posmutnělý úsměv. Přešla ke stolku a natáhla ruku, aby si vzala klíček od vozu.

Vidím to jako dnes: ruka měla jen ukazováček a palec.

/ Láska má, holubička sivá /

Již dlouhá léta mám ve zvyku si dát po obědě šlofíka. Uvelebím se do klubovky v obývacím pokoji,

podložím si hlavu polštářkem, natáhnu si nohy na nízkou koženou podnožku a čtu si, dokud se mi

nezačnou klížit víčka.

Tento pátek odpoledne jsem si jako obvykle spokojeně hověl v křesílku s knihou - se svými

zamilovanými Rody denních motýlů od pánů Doubledaye a Westwooda - v ruce, když na mě z protější

pohovky promluvila má paní, jež nebyla nikdy v řeči zrovna zdrženlivá. "Tihle dva," zeptala se, "v kolik že to mají přijet?"

Nic jsem na to neřekl, a tak zvýšila hlas a zeptala se podruhé.

Odvětil jsem zdvořile, že nevím.

"Nemůžu říct, že by se mi dvakrát zamlouvali," pokračovala. "Zvlášť on."

"Hm, dobře, miláčku."

"Arture. Povídám, že nemůžu říct, že by se mi dvakrát zamlouvali."

Sklonil jsem knihu a pohlédl jsem k pohovce. Seděla s nohama položenýma na čalounění a letmo

obracela stránky nějakého módního žurnálu. "Viděli jsme je pouze jednou," podotkl jsem.

"Vážně hrozný chlap. Pořád musel vykládat vtipy nebo historky nebo prostě něco."

"Určitě si s nimi budeš vědět rady, drahá."

"A ta ženská je taky pěkně strašná. Kdy myslíš, že dorazí?"

Přibližně v šest hodin, tipoval jsem.

"Copak tobě nepřišli děsní?" zeptala se a namířila na mě ukazováčkem.

"Ani ne."

"Jsou naprosto děsní, a ne že ne." "Teď už můžeme jejich návštěvu jen těžko odložit, Pamelo."

"Nemožná chamraď!"

"Tak proč jsi je zvala?" Ta otázka mi vyklouzla z úst dřív, než jsem se stačil zarazit, a hned jsem toho zalitoval, neboť pokud se tomu lze vyhnout, ze zásady se varuji svou drahou polovičku dráždit. Čekal

jsem v nastalé odmlce, co odpoví, a pozoroval její tvář - širokou bělostnou tvář, která mě přitahuje

tak zvláštním kouzlem, že se občas jen stěží přinutím odtrhnout od ní oči. Někdy - když navečer

zasedne k vyšívání nebo k těm svým kresbičkám spletitých květinových motivů - jí tvář zpřísní a

rozsvítí se křehkou vnitřní silou, která jí propůjčí nevýslovnou krásu, a já pak dlouhé minuty jen

sedím, visím na ní očima a předstírám zaujetí četbou. Dokonce i v této chvíli, navzdory té kyselé

grimase, zkrabacenému čelu a podrážděně pokrčenému nosíku, jsem musel připustit, že tu ženu

provází jakási majestátní aura, cosi vznosného, téměř královského. A navíc je tak vysoká, mnohem

vyšší než já - ačkoli dnes, v jejích jedenapadesáti, by ji myslím lépe než slovo "vysoká" vystihoval výraz

"mohutná".

"Víš moc dobře, proč jsem je zvala," odsekla nabroušeně. "Na bridž, kvůli ničemu jinému. Hrají ho naprosto prvotřídně a o pořádné sázky." Zvedla oči a všimla si, že ji pozoruji. "V tom se snad

shodneme," dodala. "Nebo ne?"

"Ale ano, jenže..."

"Nebuď tupec, Arture."

"Musím říct, že na mě napoprvé udělali dobrý dojem."

"To dělá kdekdo."

"Pamelo, drahoušku - prosím tě. Přece se nebudeme hádat."

"Poslyš," utrhla se a pleskla časopisem o klín, "viděls stejně dobře jako já, co jsou zač. Párek přitroublých šmoků, co si myslí, že jenom proto, že umí bridž, se můžou hned cpát mezi lepší lidi."

"Máš určitě pravdu, drahoušku, ale pak namouduši nechápu, proč -"

"Kolikrát ti to mám říkat? - abychom si konečně jednou pořádně zahráli. Už mě nebaví hrát se

samými poseroutkami. Ale to neznamená, že by se mi taková chátra měla roztahovat po baráku."

"Ovšemže, má milá, ale není už trochu pozdě -"

"Arture?*

"Co?"

"Proboha, proč se pořád musíš hádat? Přiznej si, že tobě taky vůbec nešli pod nos."

"Myslím, Pamelo, že si kvůli nim vážně nemusíš dělat žádné starosti. Působili koneckonců po všech

stránkách jako milý, vychovaný mladý pár."

"Arture, nech si ty pokrytecké žvásty." Hypnotizovala mě těma svýma široce otevřenýma šedýma

očima, a abych jim unikl - někdy se před nimi necítím ve své kůži vstal jsem a přistoupil k proskleným

dveřím, které vedou do zahrady.

Rozlehlý travnatý koberec před domem byl čerstvě posečený a svažoval se ve střídajících se světle a

tmavě zelených pruzích. Na druhé straně zahrady konečně rozkvétaly dva keře štědřence a dlouhé

zlatožluté deště hroznů zářily proti temné stěně stromů za nimi. V květu byly také růže a šarlatové

begonie i dlouhý okrasný záhon s orlickém, stračkou, vlčím bobem, hvozdíkem vousatým a

obrovskými světlými voňavými kosatci. Po příjezdové cestě se vracel z oběda jeden z našich

zahradníků. Skrze stromy jsem zahlédl střechu zahradního domku a za ní bylo po straně vidět

železnou bránu, kterou se vyjíždí na silnici do Canterbury.

Manželčina vila. Její zahrada. Jak krásně se tu žilo! Jaký tu byl klid! Jen kdyby si Pamela odpustila tu

věčnou péči o mé blaho, to vytrvalé přesvědčování, abych udělal to či ono pro své dobro, nikoli však

pro své potěšení - pak by všechno bylo božské. Rozumějte: nechci vyvolávat dojem, že ji nemiluji -na

rukou bych ji nosil nebo že ji nedokážu zkrotit, nebo snad že nestojím pevně u kormidla. Snažím se

jen vysvětlit, že mě chvílemi svými manýry maličko popuzuje. Kupříkladu ty její drobné návyky (kéž by

se všech naráz zbavila!) - zvlášť zlozvyk namířit na mě prstem, aby zdůraznila slovní obrat. Musíte mít

na paměti, že jsem muž nevelkého vzrůstu, a používá-li někdo podobné gesto příliš často - jako moje

žena -, může to snadno vzbudit dojem zastřešování. Někdy jen stěží přesvědčuji sama sebe, že mě

Pamela v jednom kuse nediriguje.

"Arture!" zavolala. "Pojď sem."

"Co je?"

"Právě jsem dostala úžasný nápad. Pojď sem." Obrátil jsem se a vykročil k pohovce, na níž ležela.

"Poslouchej," spustila, "nechceš se trochu pobavit?" "Záleží na tom, čemu říkáš trochu se pobavit."

"Se Steelovými?" "Jakými Steelovými?"

"No tak," řekla netrpělivě. "Budíček. S Henrym a Sally Steelovými. Našimi víkendovými hosty." "A co jako s nimi?"

"Tak poslouchej. Jak jsem tady tak ležela a přemyslela o tom, jak jsou příšerní... jak nemožně se

chovají... jak on pořád vykládá vtipy a ona do toho čimčaruje jako zfamfrnělá vrabčice..." Odmlčela

se, zlomyslně se ušklíbla - a já jsem kdovíproč získal dojem, že se chystá pronést něco šokujícího.

"Napadlo mě - jestli se takhle chovají před námi, jak to asi krindapána vypadá, když jsou spolu sami?"

"Počkej, Pamelo -"

"Nebuď trouba, Arture. Pojď si dnešní večer špetku zpestřit - ale ať to pro jednou stojí za to." Zdvihla se napůl z pohovky, tvář rozzářenou náhlou bezuzd-ností, pootevřela ústa a upřela na mě pohled

velkých svítících šedých očí, v nichž tancovaly plamínky.

"Co nám brání?"

"V čem zase?"

"To je snad jasné. Nic tě nenapadá?" "Ne, nic."

"Prostě a jednoduše jim dáme do pokoje mikrofon." Připouštím, že jsem čekal pěknou sprosťárnu, ale když vypustila z úst tohle, lekl jsem se tak, že jsem se nejdřív vůbec nezmohl na odpověď.

"Uděláme, co říkám," prohlásila.

"Tak moment!" vyjekl jsem. "Počkej, počkej. Ne. To nemůžeš."

"Proč ne?"

"Je to nejošklivější levota, co znám. Je to - je to totéž jako špehování za dveřmi nebo čtení cizích

dopisů, jenže mnohem, mnohem horší. Nemyslíš to vážně, že ne?"

"Ovšemže myslím."

Věděl jsem, jak nemá ráda, když jí odporuji, ale jsou případy, kdy navzdory značnému riziku považuji

za nezbytné trvat na svém. "Pamelo," vyštěkl jsem a ostře usekával jednotlivá slova, "zakazuji ti to!"

Stáhla nohy z pohovky a napřímila se. "Na co si to proboha hraješ, Arture? Vůbec nevím, o co ti jde."

"Už jsem to jednou řekl."

"Nekecej! Moc dobře vím, že máš na triku mnohem horší věci, než je tohle." "Ne ne!"

"Ale ano ano, máš. Proč si najednou myslíš, že jsi o tolik lepší než já?"

"Nikdy jsem nic takového neudělal."

"Tak si, hochu, pocvič paměť," řekla a namířila na mě prst jako pistoli. "Co třeba minulý rok na Vánoce u Milfordových? Už si vzpomínáš? Málem ses potrhal smíchy. Musela jsem ti zacpat pusu

rukou, aby nás neslyšeli. To bylo podle tebe co?"

"To bylo něco jiného," bránil jsem se. "Nespali v našem domě. A nezvali jsme je na víkend."

"V tom není žádný rozdíl." Seděla se vztyčenou hlavu, zabodávala do mě ty své velikánské šedé oči a vysunovala bradu do zvláštního, pohrdavého výrazu. "Nehraj si přede mnou na svatouška," zavrčela.

"Co ti to sakra přelítlo přes nos?"

"Ale podle mě je to vážně bezcharakterní jednání, abys věděla. Fakticky."

"Ale Arture! Já přece jsem naprosto bezcharakterní. A ty jakbysmet, i když to tutláš. Proto si tak

rozumíme."

"V životě jsem neslyšel větší hloupost."

"Samozřejmě - pokud by ses rozhodl, že se od základu změníš, byla by to jiná."

"Přestaň s těmi nesmysly, Pamelo."

"Totiž jestli ses doopravdy rozhodl polepšit se," nevšímala si mě, "co budu proboha dělat já?"

"Mluvíš hlouposti."

"Copak by se mohl takový slušňák jako ty, Arture, spolčovat s mrchou?"

Pomalu jsem klesal do protějšího křesla, zatímco mě spoutávala pohledem. Pochopte, Pamela je

mohutná žena s širokým bělostným obličejem, a když se do mě zaboří očima tak upřeně jako teď,

zmocňuje se mě dojem, že mě obtéká a pohlcuje: jako hluboká máselnice plná smetany, do níž jsem

zapadl.

"Nemyslíš to vážně s tím nastrčeným mikrofonem, viď, že ne?"

"Jistěže myslím. Je načase to trochu roztočit. No tak, Arture. Nedělej drahoty."

"Takové věci se, Pamelo, nedělají."

"A to se dělá," znovu tasila prst, "vzít někomu z kabelky dopisy, jako jsi to udělal tehdy Mary Probertové, a zhltat je všechny od prvního do posledního řádku - to se dělá?"

"Ovšem - to jsme udělali velkou chybu."

"My?"

"Ty sis je pak taky přečetla, Pamelo."

"Nikomu se nestala žádná újma. Sám jsi to tehdy říkal. A teď se taky nikomu nic neděje."

"Jak by se asi líbilo tobě, kdyby tě někdo odposlouchával?"

"Jak by se mi to mohlo nelíbit, kdybych o tom nevěděla? Arture, nebuď taková bačkora."

"Nechám si to projít hlavou."

"Že by slavný kutilek nevěděl, jak se připojuje mikrofon k reproduktoru?"

"To je to nejmenší."

"Tak jen do toho. Běž a připoj ho."

"Rozmyslím se a později ti dám vědět."

"Na to není čas. Každou chvíli se tu můžou objevit."

"V tom případě to neudělám. Nenechám se chytit při činu.

"Když přijedou dřív, než skončíš, prostě je zdržím dole v přízemí. Žádné strachy. Kolik je vůbec

hodin?"

Bylo krátce před třetí.

"Pojedou autem z Londýna," uvažovala, "a určitě vyrazí až po obědě. Tím pádem máš spoustu času."

"Do kterého pokoje je uložíš?"

"Do toho velkého žlutého na konci chodby. Není doufám moc z ruky?"

"Tam by to myslím klidně šlo."

"A jen tak mimochodem," zajímala se, "kam chceš dát reproduktor?"

Ještě jsem neřekl, že to udělám."

"Můj bože!" vykřikla, "ráda bych viděla, jak by tě teď někdo chtěl zastavit. Měl by ses vidět. Jsi tak natěšený, že ti lezou oči z důlků. Proč nedáš reproduktor třeba k nám do ložnice? Ale dělej - není

čas."

Váhal jsem. To dělám vždy, když se mě snaží komandovat, místo aby hezky poprosila. "Pamelo, mně

se to nelíbí."

Pak už neřekla ani slovo. Seděla bez nejmenšího pohybu a pozorovala mě, ve tváři rezignovaný,

vyčkávací výraz, jako by stála dlouhou frontu. Ten výraz, jak už jsem ze zkušenosti věděl, byl

výstražné znamení. Připomínala mi bombu s vytrženou pojistkou, u níž je jen otázkou času, než udělá

bum! - a drahá choť vybuchne. V nastalém tichu se mi zdálo, že slyším, jak odtikává.

Tiše jsem tedy vstal a odebral se do dílny, abych vyzvedl mikrofon a padesátimetrový kus kabelu.

Musím se zahanbeně přiznat, že ve chvíli, kdy jsem se ocitl sám, pocítil jsem i já jisté vzrušení, sotva

patrné lechtivé mravenčení běžící pod kůží ke konečkům prstů. Nebylo to nic zvláštního, abyste si

nemysleli - opravdu nic mimořádného. Dobré nebe! Vždyť zažívám tentýž pocit každé ráno, když

rozkládám noviny, abych obhlédl závěrečné kurzy akcií u dvou tří největších manželčiných

společností. Takovým hloupým žertíčkem se přece nenechám vyvést z míry. Přes to všechno jsem se

neubránil jistému pobavení.

Schody do prvního patra jsem bral po dvou a na konci chodby jsem vkročil do žlutého pokoje. Měl

světle žluté stěny a byla v něm dvě samostatná lůžka se žlutým saténovým přehozem a zlatavé

závěsy; jako všechny pokoje pro hosty i tenhle dýchal uklizenou, neobývanou atmosférou. Začal jsem

se rozhlížet po vhodném úkrytu pro mikrofon. Ten byl ze všeho nejdůležitější, protože odposlech

nesměl být v žádném případě odhalen. Nejdřív mě napadl košík s dřívím vedle krbu. Dát mikrofon

pod polínka? Ne - málo bezpečné. Za radiátor? Nahoru na šatník? Pod stůl? Ani jedna z těchto

možností se mi nezdála příliš profesionální. Do všech těch míst mohli kdykoli náhodou nahlédnout

kvůli zakutálenému manžetovému knoflíčku nebo něčemu podobnému. Nakonec jsem se mazaně

rozhodl zastrčit ho mezi pera otomanu. Stál u stěny, poblíž okraje koberce, a přívodní vedení jsem tak

mohl položit pod kobercem až ke dveřím.

Překlopil jsem otoman a rozřízl spodní potah. Pak jsem pevně přivázal mikrofon mezi pera a ujistil

jsem se, že směřuje do místnosti. Kablík jsem potom natáhl pod kobercem ke dveřím. Veškeré tyto

úpravy jsem dělal s rozmyslem a s chladnou hlavou. V místě, kde bylo nutné vyvést kabel zpod

koberce a dále dveřmi do chodby, jsem v parketě vydlabal tenkou drážku; byl téměř neviditelný.

Tohle všechno pochopitelně zabralo spoustu času, a když náhle venku po štěrku příjezdové cesty

zakřupala kola, pak bouchla dvířka a ozvaly se hlasy našich hostů, byl jsem teprve v polovině chodby a

přibíjel jsem vedení podle podlahové lišty. Přestal jsem, s kladívkem v ruce jsem se narovnal a musím

se přiznat, že ve mně byla malá dušička. Nemáte představu, jak silně mi ty zvuky pocuchaly nervy.

Strachy jsem dostal svíravé křeče do žaludku stejně jako toho odpoledne za války, kdy jsem si v

knihovně preparoval motýly a na druhý konec čtvrti shodili bombu.

Neboj, uklidňoval jsem se. Pamela se o ty lidi postará. Sem nahoru je nepustí.

Poněkud horečně jsem se vrhl do závěrečných úprav a zakrátko jsem měl kabel přibitý po celé délce

chodby a protažený až do naší ložnice. Tady již nebylo utajení tak důležité, přesto jsem si kvůli

služebnictvu ani teď nedovolil nic odbýt. Natáhl jsem tedy kabel pod kobercem a vyvedl ho

nenápadně k zadní stěně rádia. Závěrečné připojení kontaktů bylo tím nejprostším technickým

úkonem a otázkou ani ne minuty.

Nuže - hotovo. Odstoupil jsem a pohlédl na malé rádio. Vypadalo teď nějak jinak - už ne jako

bezduchá krabička na výrobu rámusu, ale jako zlý, poťouchlý tvor, který se krčil ve střehu na stolní

desce a potají natahoval dlouhý výběžek těla daleko do zapovězených míst. Zapnul jsem ho.

Neozývalo se nic než slabé šumění. Z nočního stolku jsem vzal hlasitě tikající budík, odnesl jsem ho do

žlutého pokoje a položil na podlahu k pohovce. Když jsem se vrátil, rádiová stvůrka podle očekávání

odtikávala stejně hlasitě, jako by budík byl v naší ložnici - dokonce ještě hlasitěji.

Vrátil jsem budík na původní místo. Pak jsem se v koupelně opláchl, odnesl jsem nářadí zpět do dílny

a chystal jsem se přivítat hosty. Ale nejprve, abych se uklidnil a nemusel jsem se před nimi objevit

abych tak řekl, s rukama potřísněnýma čerstvou krví, zasedl jsem v knihovně na pět minut ke své

sbírce. Soustředil jsem se na muzejku krásných Vaness cardui - baboček bodlákových - a udělal jsem

si pár poznámek k připravované studii s názvem "Vztah mezi barevným vzorkem a stavbou křídel",

kterou jsem zamýšlel přednést na příštím zasedání naší společnosti v Canterbury. Během chvfle jsem

tak znovu nabyl své obvyklé rozvahy a nadhledu.

Když jsem vešel do obývacího pokoje, oba naši hosté, jejichž jména jsem si zaboha nemohl

zapamatovat, již seděli na pohovce. Manželka míchala nápoje.

"Á, tady jsi, Arture," řekla. "Kde jsi, prosím tě, byl?"

Zbytečná poznámka, pomyslel jsem si. "Velmi se omlouvám," řekl jsem našim hostům a podával jim

ruku. "Zabral jsem se do práce a úplně jsem zapomněl na hodiny."

"Všichni přece víme, co jste dělal," usmála se dívka vědoucně. "Ale odpustíme mu, co říkáš, miláčku?"

"Jistěže," odpověděl manžel.

Přepadla mě úděsná fantaskní vidina, jak jim manželka vybuchujíc smíchy popisuje zcela přesně, co

jsem nahoře dělal. To by přece neudělala - tohle ne. Ohlédl jsem se po ní: také se usmívala, zatímco

odměřovala gin.

"Vyrušili jsme vás nechtěně," řekla dívka.

Usoudil jsem, že jestli to má být žert, měl bych se k nim rychle připojit; nucené jsem opětoval dívčin

úsměv.

"Musíte nám ji ukázat," pokračovala dívka. "Ukázat co?"

"Vaši sbírku. Vaše paní říkala, že máte opravdu krásné motýly."

Zvolna jsem se spustil do křesla a uvolnil jsem se. K smíchu, jak dokážu být zbytečně lekavý a

nervózní. "Zajímáte se o motýly?" prohodil jsem.

"Ty vaše bych viděla moc ráda, pane Beauchampe."

Všichni jsme dostali svá martini a usadili jsme se, abychom ty dvě hodinky, jež zbývaly do večeře,

vyplnili popíjením a lehkou konverzací. Qd té chvíle jsem si o našich hostech začal vytvářet jen ten

nejlepší dojem. Moje manželka, která pochází z urozené rodiny, je citlivá na dobrý původ a třídní

příslušnost a cizí lidi, kteří se k ní chovají přátelsky, posuzuje kolikrát ukvapeně - obzvlášť jde-li o

vysoké muže. Mnohdy má pravdu, ale v tomto případě jsem tušil, že se mýlí. Zpravidla ani ve mně

nebudí vysocí muži zalíbení; rádi se dívají na člověka spatra a vševědoucně. Ale Henry Steele - žena

mi pošeptala, jak se jmenuje - na mě zapůsobil jako milý přímý mladík dobrých způsobů, jehož

prvním a hlavním zájmem je, jak to má být, paní Steelová. Měl hezký, poněkud koňsky podlouhlý

obličej a tmavě hnědé oči mírného a přívětivého výrazu. Záviděl jsem mu jeho hustou černou kštici a

přistihl jsem se, jak dumám, jaké asi používá tužidlo, že vypadá tak zdravě. Pár vtipů si sice opravdu

neodpustil, ale byly na úrovni a nedalo se proti nim nic namítat.

"Ve škole," vyprávěl, "mi přezdívali Scervix. Víte proč?"

"Nemám nejmenší tušení," odpověděla moje paní.

"Protože cervix je latinsky týl."

To byla dosti komplikovaná hříčka a chvíli mi trvalo, než jsem ji rozluštil.

"Do které školy jste chodil, pane Steele?"

"Do Etonu," řekl a má žena na souhlas rychle, krátce přikývla. Teď ho vezme na milost, pomyslel jsem si, a tak jsem obrátil pozornost k druhému hostu* Sally Steelová byla půvabná dívka s pěkným

poprsím. Potkat ji před patnácti lety, sám bych možná ztratil hlavu. Za současného stavu mi stačilo ke

štěstí, že jí mohu podrobně vyprávět o svých krásných motýlech. Pozorně jsem dívku během povídání

sledoval a po chvíli jsem si všiml, že není ve skutečnosti tak veselá a usměvavá, jak se mi na první

pohled zdálo. Připadala mi stažená do sebe, jako by měla tajemství, které úzkostlivě střeží. Její tmavě

modré oči neklidně těkaly po místnosti a nikdy nezůstaly ani nespočinuly po delší dobu na jednom

místě; a po celé tváři se jí táhly jemňounké svislé nitky smutku - třebaže tak nezřetelně, že se mi to

také mohlo jenom zdát.

"Ohromně se těším na naši partičku bridže," řekl jsem, abych konečně obrátil list.

"A co teprve my," odpověděla. "Víte, že hrajeme skoro každý večer? Strašně nás to baví."

"Také hrajete opravdu špičkově, oba dva. Kde jste se to vlastně takhle dobře naučili?"

"Všechno je otázka cviku," odvětila. "Nic jiného v tom není. Jen cvik a zase cvik."

"A zúčastnili jste se nějakého mistrovství?"

"Zatím ne, ale Henry by moc chtěl. Musíte na sobě tvrdě pracovat, víte, když se chcete dostat na

takovou úroveň. Nesmírně tvrdě." Zaslechl jsem správně v jejím hlase odstín rezignace? zauvažoval

jsem. Ano, to je patrně ono: manžel na ni příliš tlačí a nutí ji, aby bridž brala vážně, a chudák holka má už toho všeho dost.

V osm hodin jsme se bez převléknutí přesunuli do jídelny. Večeře probíhala příjemně a Henry Steele

nám ji okořenil několika velmi humornými historkami. Velmi mě také potěšilo, když mi nanejvýš

znalecky pochválil mé oblíbené richebourghské, ročník '34. Zhruba v době, kdy se podávala káva,

jsem si uvědomil, že mi oba mladí lidé přirostli k srdci, a následkem toho jsem začínal mít z oné

mikrofonové habaďúry špatný pocit. Kdyby to byli nějací ohavní lidé, nevadilo by mi to, ale z toho, že

jsme ušili boudu na takovou roztomilou mladou dvojici, se mě zmocnil silný pocit viny. Nevykládejte

si to špatně. Neměl jsem zaječí úmysly. Nechtěl jsem celou věc odvolat. Ale nechtělo se mi otevřeně

si v ní libovat, jako to podle všech známek - pomrkáváním, potutelnými úsměšky a nenápadnými

posunky hlavou - dělala manželka.

Kolem půl desáté jsme se sytí a příjemně naladěni vrátili do prostorného obývacího pokoje k úvodní

bridžové partii. Hráli jsme o pěkné sumy - deset šilinků za sto bodů a tak jsme se rozhodli, že

nebudeme trhat páry, a celou dobu jsem tvořil linku s manželkou. Všichni čtyři jsme vyznávali k bridži

vážný přístup, ostatně jediný správný, a podle toho jsme také hráli: mlčenlivě, soustředěně a vyjma

hlášek více méně beze slova. Nešlo nám o peníze. Bůh ví, že těch má moje žena dost a ani Steelovi o

ně zjevně nouzi neměli. Ale hrát o přiměřené částky je mezi znalci takřka tradice.

Karty padaly toho večera spravedlivě, ale manželka hrála výjimečně jako ponocný a se zlou jsme se

potázali. Viděl jsem, že Pamela není plně soustředěná, a jak se blížila půlnoc, přestala se o hru zajímat

docela. Každou chvíli po mně sklouzla těma svýma velkýma šedýma očima, se zdviženým obočím a

doširoka roztaženým chřípím, a kolem úst jí zahrál poťouchlý úšklebek.

Naši soupeři hráli znamenitě. Jejich dražba byla mistrovská a za celý večer udělali jedinou chybu: to

když dívka v jednu chvíli nadhodnotila partnerův list a zadražila šest piků. Kontroval jsem; v druhém

manši pak neuhráli ze závazku tři zdvihy, což je stálo osm set bodů. Byl to pouze ojedinělý výpadek,

ale pamatuji si, že z něj byla Sally Steelová celá špatná, přestože jí manžel ihned odpustil, políbil jí

ruku nad stolkem a řekl jí, aby si z toho nic nedělala.

Kolem půl jedné má choť prohlásila, že se jí chce spát.

"Nedáme ještě jeden rabr?" navrhoval Henry Steele.

"Ne, pane Steele. Mám toho pro dnešek dost. A jak pozoruju Artura, taky sotva mžourá. Pojďte už

všichni spát."

Vyhnala nás houfně z pokoje a všichni čtyři jsme se odebrali společně nahoru. Po cestě se vedla

obvyklá rozprava o snídani, co si budou přát a jak přivolat pokojskou. "Váš pokoj se vám určitě bude

líbit," dodala manželka. "Je z něj skvělý výhled do údolí a sluníčko zasvítí do oken kolem desáté dopoledne."

Zastavili jsme se v chodbě přede dveřmi naší ložnice a já jsem pokukoval po kabelu* který jsem

instaloval odpoledne, jak vede podle podlahové Ušty k jejich pokoji. Měl sice téměř stejnou barvu

jako malba stěn, ale i tak mi připadalo, že každého musí praštit do očí. "Dobrou noc, paní Steelová,"

loučila se moje paní. "Hezky se vyspěte. Dobrou noc, pane Steele." Následoval jsem ji do našeho

pokoje a zavřel dveře.

"Rychle!" křikla. "Zapni to!" To je celá ona: nejvíc se bojí toho, aby jí něco neuteklo. Říkalo se, že při honech - na něž já zásadně nejezdím - bez ohledu na riziko žene koně v patách psí smečky, jen aby

nezmeškala skolení štvaného zvířete. Bylo mi jasné, že ani tento úlovek si nehodlá nechat ujít.

Rádijko se nažhavilo právě včas, aby zachytilo, jak vrzly otevírané dveře a jak se vzápětí zabouchly.

"Slyšíš!" řekla moje manželka. "Už jsou vevnitř." Stála uprostřed místnosti v modrých šatech, s předkloněnou hlavou, našpicovanýma ušima a rukama sepnutýma u prsou, a ten velký bělostný

obličej jako by se jí roztáhl a vypjal, jako měch plný vína.

Vzápětí se z rádia zvučně a zřetelně ozval hlas Henryho Steela. "Tý seš taková kráva blbá," říkal a ten hlas zněl jinak, než jak jsem si jej zapamatoval, tak rezavě a nepříjemně, že jsem sebou překvapeně

trhl. "Celej večer na prd! Osum set bodů - to máš celkem ošum liber!"

"Popletla jsem to," řekla dívka. "Už se to nestane, slibuju."

"Co to je?" žasla moje manželka. "O čem to mluví?" Otevřela ústa dokořán, vyhrnula nevěřícně obočí a rychle přistoupila k rádiu. Předklonila se a natočila ucho k reproduktoru. Musím říct, že i já jsem

pocítil nemalé vzrušení.

"Slibuju, že už se to nikdy víckrát nestane," dušovala se dívka.

"Nemůžem si dovolit nic riskovat," pravil muž neúprosně. "Znova si teď všecko procvičíme."

"Ne, prosím! Všechno, jen ne to!"

"Hele," zavrčel muž, "jedem sem takovou dálku, jenom abysme tu zazobanou čubku oškubali, a ty to musíš takhle zvorat."

Tentokrát sebou pro změnu trhla manželka.

"Tenhle tejden už podruhý," pokračoval.

"Slibuju, že už se to nestane."

"Sedni si. Budu říkat hlášky, ty říkej, co která znamená."

"Henry, prosím tě, ne! Ne všech pět set. To bude trvat tři hodiny."

"Tak dobře. Vynecháme prstový postavení. V těch máš snad jasno. Projdem si základní hlášky na

ukázání honérů."

"Musí to být, Henry? Jsem strašně unavená."

"Je naprosto nutný, abys je uměla, jako když bičem mrská," zaskřehotal. "Víš přece, že od pondělka teď hrajem každej den. A musíme taky něco jíst."

"O čem to mluví?" šeptla moje manželka. "Co to proboha je?"

"Psst!" sykl jsem. "Poslouchej!"

"Dobrá," říkal mužský hlas. "Vezmem to od začátku. Připrav se."

"Ach, Henry, prosím!" Hlas se jí plačtivě chvěl.

"No tak, Sally, seber se."

Pak Henry Steel dokonale proměněným hlasem, tím, který používal v obývacím pokoji, pronesl: Jeden

tref." Postřehl jsem, že slovo "jeden" vyřkl se zvláštním, zpěvavým důrazem a první slabikou protáhlou.

"Trefové eso a dáma," odpověděla dívka vyčerpaně. "Pikový král a kluk. Žádné srdce a kárové eso a kluk."

"A kolik karet od každý barvy? Dobře si všimni postavení prstů."

"Ríkals, že prsty mužem vynechat."

"Tak dobře - jestli seš si stoprocentně jistá, že je umíš.

"Jo, jsem."

Pomlka. Potom řekl: "[edit note: doplnit]."

"Trefový král a kluk," odříkávala dívka. "Pikové eso. Srdcová dáma a kluk a kárové eso a dáma."

Znovu ticho. Pak se ozvalo: "Když řeknu jeden tref."

"Trefové eso a král..."

"Proboha živého!" vyhrkl jsem. "To je dražební šifra! Prozrazuje každou kartu v listě!" "To není možné, Arture!"

"To máš stejné, jako když kabaretiér vstoupí mezi diváky a od jednoho si půjčí nějaký předmět a pak

se dívky, která stojí na jevišti se zavázanýma očima, zeptá, co to je, a ona podle způsobu, jakým tu

otázku formuluje, dokáže ten předmět přesně popsat -třeba jízdenku na vlak, a dokonce i z které je

stanice.

"To nejde!"

"Ale jde. Jen stojí obrovské úsilí se to naučit. Poslouchej je."

"Co když zahlásím jedno srdce" přednášel mužský hlas.

"Srdcový král, dáma a desítka. Pikové eso a kluk. Žádná kára. Trefová dáma a kluk..."

"Navíc," dodal jsem, "postavením prstů označuje počet karet od každé barvy." Jak?"

"Nemám tušení. Ale slyšela jsi, jak o tom mluvil, ne?"

"Pane bože, Arture! A víš to určitě?"

"Už to tak vypadá." Sledoval jsem ji, jak svižně přešla k nočnímu stolku a vytáhla cigaretu. Zapálila si zády ke mně, pak se pootočila a vyfoukla tenký pramínek kouře ke stropu. Uvědomoval jsem si, že

budeme muset nějak zakročit, ale nebylo mi jasné jak, protože jsme je nemohli obvinit, aniž bychom

odhalili, odkud ony informace čerpáme. Čekal jsem na to, jak rozhodne manželka.

"Ty blaho, Arture," řekla zvolna a vypustila oblak kouře. "To je přece úúžasný nápad! Myslíš, že bychom se to taky naučili?"

"Cože?!"

"Ovšem. Proč ne?"

"Tak počkat! Ne! Zabrzdi, Pamelo..." Ale manželka hbitě přeřazovala místností, přistoupila ke mně, sklonila hlavu a přibila mě očima na místo, na tváři ten dobře známý, usměvavý výraz, jenž nemá s

úsměvem nic společného, s povytaženými koutky úst a pohrdavě roztaženým chřípím, a upřela na mě

velké šedé kulaté magnety očí s jiskřivými černými zornicemi a ty pak zšedly celé a jen bělmo

protkávala řídká síť červených vlásečnic - a když se na mě takhle dívá, neúprosně, zblízka, přísahám,

že mám vždycky pocit, jako když se topím.

"Ano," řekla. "Proč ne?"

"Ale Pamelo!.. Dobrý bože... Ne... Vždyť..."

"Arture, vážně bych ocenila, kdyby ses se mnou přestal věčně hádat. Uděláme, co říkám. A dojdi

rovnou pro balíček karet. Začneme teď hned."

/ Kůže /

Toho roku, 1946, se zima vlekla. Přestože byl duben, ulicemi fičel mrazivý vítr a nad hlavou se po

obloze táhla sněhová oblaka.

Starý muž, který se jmenoval Drioli, se ztěžka plahočil po chodníku na Rue de Rivoli. Choulil se jako

ježek, zamotaný do špinavého černého kabátu, a bylo mu bídně a zima. Z ohrnutého límce mu

vykukovaly jenom oči a temeno hlavy.

Náhle otevřenými dveřmi bufetu zavanula vůně pečených kuřat a jemu se žaludek sevřel palčivou

touhou. Šinul se dál a bez zájmu přejížděl očima věci ve výlohách obchodů - parfémy, hedvábné

kravaty a košile, diamanty, porcelán, starožitný nábytek, knihy ve vzácných vazbách. A pak obrazová

galerie. Galerie se mu vždycky líbily. Tahle měla ve výkladu vy"* stavené jediné plátno. Zastavil se, aby si ho prohlédl. Otočil se á chtěl jít dál, ale vzápětí se zarazil a ohlédl: a najednou pocítil zvláštní neklid, tápání paměti, vzdálenou vzpomínku na něco, co už kdesi kdysi viděl. Prohlédl si obraz ještě

jednou. Byla to krajina s hloučkem stromů, zběsile nakloněných, jako by je ohnul silný poryv větru, na

pozadí zvířené a kroužící oblohy. K rámu obrazu byla přišroubovaná destička, na níž stálo: CHAÍM

SOUTINE (1894-1943).

Drioli civěl na obraz a snažil se rozpomenout, čím je mu tak povědomý. Výstřední obraz, pomyslel si.

Zvláštní a výstřední - ale líbí se mi... Chaim Soutine... Soutine... "Pane Bože!" vyrazil najednou. "Vždyť je to ten můj Kalmyček! A má obraz vystavenej v nejlepší výloze v Paříži! No tohle!"

Starý muž přitiskl obličej k výkladní skříni. Pamatoval si na toho chlapce - ano, pamatoval si na něj

velice jasně. Ale kdy to bylo? Nebylo jednoduché si vybavit podrobnosti. Uplynulo už tolik let Kolik

vlastně? Dvacet... ne, spíš tak třicet Počkat; ano: bylo rok před válkou, tou první, 1013. Rok 1913. A

tenhle Soutine - to byl takový malý, šeredný Kalmyk, zasmušilý, stále zadumaný chlapec, kterého měl

rád, ba kterého téměř zbožňoval asi z jediného možného důvodu: že ten kluk uměl malovat.

Ale jak, panel Vybavovalo se mu to teď jasněji: ulice lemovaná řadami popelnic, zápach rozkladu,

hnědé kočky, které se zlehka kradly po hromadách odpadků, a upocené, nakynuté ženštiny, které

seděly na schodech u zápraží s chodidly položenými na dlažebních kostkách ulice. Jak se ta ulice

jmenovala? Kde to jenom ten kluk bydlel?

Na Cité Falguiěre, ano! Stařec několikrát spokojeně pokýval hlavou, že si vzpomněl. Pak si vybavil

ateliér s jedinou židlí a potřísněnou červenou válendou, na které hoch spával; a pijácké mejdany,

laciné bílé víno, prudké hádky a při tom všem věčně, věčně zasmušilou, nevlídnou tvář chlapce, který

se v myšlenkách stále obíral svým dílem.

Je divné, pomyslel si Drioli, jak snadno se mu teď všechno vrací, jak jedna podrobnost jedna

vzpomínka vyvolává okamžitě druhou.

Například ta pitomina s tetováním. Pěkně šílený nápad, to se musí nechat. Jak to vůbec začalo? Aha -

jednoho dne se mu sešlo víc peněz pohromadě a nakoupil spoustu vína. Tak tak. Uviděl sám sebe, jak

vstupuje do ateliéru s balíčkem láhví v podpaždí: chlapec seděl před malířským stojanem a uprostřed

místnosti stála jeho, Drioliho, vlastní žena modelem pro portrét.

"Dneska večer budeme slavit," halasil. "Uděláme si takovou menší oslavu ve třech."

"A co že to slavíme?" zeptal se chlapec, aniž vzhlédl od plátna. "Konečně ses rozhod, že se rozvedeš se ženou, abych si ji moh vzít?"

"Kdepak," odtušil Drioli. "Slavíme, protože dneska jsem vydělal fůru peněz."

"A já nevydělal nic. To mužem oslavit taky."

"Jak je libo." Drioli stál u stolu a rozbaloval balíček. Byl umořený a chtěl si konečně dát lok vína. Bylo sice hezké, že měl devět zákazníků za jediný den, ale ničilo mu to oči. Devět ještě nikdy neudělal.

Devět namazanejch námořníků: a světe div se, sedm matrózů u sebe mělo jenom hotovost. Proto se

mu sešlo tolik penízků. Ale ta práce byla na oči mor. Drioli přivíral víčka únavou, bělmo protkané sítí

červených žilek a kousek za oběma očními bulvami pulzující jádra bolesti. Ale teď už byl večer, měl

peněz jako slupek a balík s třemi láhvemi - jednu pro ženu, druhou pro přítele a třetí pro sebe.

Vyštrachal odněkud vývrtku a s dutým luskáním vytahoval zátky z láhví, jednu po druhé.

Mladík položil štětec. "Ježíši," ozval se. "Jak má člověk v tom rámusu pracovat?"

Dívka se šla podívat k plátnu. Drioli šel též, v jedné ruce láhen v druhé sklenici.

"Ne!" vykřikl chlapec a tváře mu zaplanuly. "Ne - ještě ne!" Strhl plátno ze stojanu a opřel je čelem ke zdi. Ale Drioli už je zahlédl.

"Líbí se mi"

"Je strašnej."

"Je skvělej. Jako všechno, co maluješ - je skvělej. Líbej se mi všechny tvý obrazy."

"Co je to platný," zakabonil se chlapec, "když obrazů se nenajím. Nejsou moc výživný."

"Ale jsou báječný." Drioli mu podal sklenku světle žlutého vína. "Pij," kázal. "Pij a budeš šťastnej."

Nikdy předtím, pomyslel si, neviděl nešťastnějšího človíčka nebo truchlivější kukuč. Všiml si v jedné

kavárně asi před sedmi měsíci, jak popíjí o samotě u stolu, a protože vypadal jako Rus nebo Asiat,

Drioli si přisedl a oslovil ho. Jste Rus?" "Ano." "Odkud?" "Z Minsku."

Drioli vyskočil a objímal ho se slzami v očích, protože právě tam se narodil i on.

"Vlastně ne přímo z Minsku," pokračoval chlapec. "Ale ze sousedního městečka."

"Kterýho?"

"Ze Smilaviči, asi dvanáct mil od Minsku."

"Ze Smilaviči!" zvolal Drioli a znovu ho objímal. "Párkrát jsem byl ve Smilaviči jako kluk." Znovu se posadil a hleděl dojatě do rodákovy tváře. "Víte," řekl, "že nevypadáte jako Bělorus? Spíš jako Tatar nebo Kalmyk. No ano, úplný Kalmyk."

Teď když stál Drioli v ateliéru, prohlížel si chlapce znovu, jak do sebe na jediný lok klopí sklenku vína.

Ano, měl kalmyckou tvář: širokánskou, s vysokými lícními kostmi a širokým, hrbolatým nosem.

Širokost tváří ještě zvýrazňovaly nápadně odstávající uši. Také měl kalmycké šikmé oči, černé vlasy a

tlusté, kalmycké rty se svěšenými koutky; ale ruce, ruce ho vždycky překvapily: byly žensky drobné a

bílé, s tenkými, štíhlými prsty.

"Nalij mi ještě," poručil kluk. "Když už slavíme, tak pořádně."

Drioli každému podal sklenku s vínem a sám se posadil na židli. Chlapec s Drioliho ženou usedli na

starý gauč. Tři láhve vína stály na podlaze mezi nimi.

"Dneska se zlijeme, jak zákon káže," zvěstoval Drioli. "Jsem totiž výjimečně prachatej. Snad abych šel rovnou koupit ještě pár láhví. Kolik jich mám přinést?"

"Ještě šest," rozhodl chlapec. "Dvě pro každýho." "Dobře. Dojdu pro ně." "Pomůžu ti."

V nejbližším baru koupil Drioli šest láhví bílého vína a spolu je odnesli do ateliéru. Rozestavili je po

podlaze do dvou řad, Drioli se chopil vývrtky a vytahal všech šest špuntů. Pak se znovu usadili.a

popíjeli dál.

"Takový fajnový večírky," tvrdil Drioli, "jako máme my, pořádají jenom ohromně zazobaný lidi."

"To je teda fakt," přikývl chlapec. "Že jo, Josie?" "To bych řekla." "Máš se, Josie?" "Bezvadně."

"Opustíš Drioliho a vezmeš si mě?" "Ne."

"Vynikající víno," řekl Drioli. "Pijme na jeho počest."

Pomalu, metodicky se začali opíjet. Pitky byly sice na programu běžně, ale přesto nepostrádaly jistou

obřadnost a zachovávaly si vážný ráz: bylo třeba si říct mnoho věcí, a pak ty věci opakovat, víno bylo

třeba velebit, a také byla důležitá pozvolnost, aby si dopřáli čas a vychutnali si tři slastné stupně

opojení, obzvláště ten, kdy se člověk (přesněji Drioli) začal vznášet a nohy už nějak nepatřily k tělu. Ze všech stavů byl právě tenhle nejlepší - když se zadíval na svoje nohy, které byly hrozitánsky daleko, a

přemítal, komu patří a proč je ten blázen nechal povalovat tamhle v dálce na podlaze.

Po chvíli vstal, aby rozsvítil. Překvapilo ho, když viděl, že i nohy jdou, zvláště když ani necítil, jak se dotýkají podlahy. Měl příjemný pocit, že pluje vzduchem. Pustil se po obvodu místnosti a kradmo

okukoval plátna naskládaná u stěn.

"Poslyš," řekl nakonec. "Mám nápad." S lehkým kymácením se zastavil před válendou. "Kalmyčku, hele." "Co?"

"Dostal jsem senza nápad. Posloucháš mě?" "Poslouchám Josii."

"Teď poslouchej mě, buď tý lásky. Jsi kamarád - ošklivej Kalmyček z Minsku - a taky tě uznávám jako

kumštýře, a tak bych od tebe chtěl mít krásnéj obraz, obraz, kteréj..."

"Měj si je třeba všechny. Vezmi si všechno, co najdeš, ale hlavně mě nepřerušuj, když se bavím s tvojí ženou."

"Ne, ne. Poslouchej. Myslím obraz, co by byl pořád u mě... navždycky... kdekoli... kdykoli., za všech okolností... pořád u mě... obraz od tebe." Rukou zatřásl chlapcovým kolenem. "Prosím tě, poslouchej me.

"Poslouchej ho," Šťouchla do něj loktem dívka. "Představuju si to takhle: namaluješ mi obraz na kůži -

na záda. A chci, abys pak tu malbu přetetoval, aby tam byla navždycky." "Máš šílený nápady."

"Naučím tě používat tetovací jehlu. Je to snadný. Zvládlo by to i malý dítě." "Já ale nejsem malý dítě."

"Kalmyčku..."

"Jsi úplnej cvok. Cože to chceš?" Malíř se zahleděl druhému muži do temných, zpomalených, jiskřivě ovíněných očí. "Co to po mně kristapána chceš?"

"Bude to pro tebe hračka! Úplná hračka! Vážně!"

"Myslíš tetování?"

"Jo, tetování! Naučím tě to za dvě minuty!"

"Nesmysl!"

"Chceš snad říct, že nevim, o čem mluvim?" Ne, to si chlapec myslet nemoh, protože jestli měl někdo tetování v malíčku, tak to byl on - Drioli. Co před měsícem - nepokryl snad jednomu Inuži celý břicho

nádherným spletitým vzorem, kterej poskládal ze samejch květin? A co jak přišel ten zákazník, kterej

měl tak ukrutně chlupatý prsa, že mu na ně namaloval obrázek grizzlyho a porost na prsou proměnil v

hustej medvědí kožich? A neuměl snad nakreslit věrně ženskou postavu a umístit ji chlapovi na ruce 8

takovým citem pro detail, že když zatnul svaly, žena ožila a svůdně kroutila tělem?

"Já jenom řikám," mlaskl chlapec, "že ses namazal a vymejšlíš ptákoviny."

.Josie by mohla bejt modelem. Chtěl bych mít její studii na zádech. Nemám snad právo mít na zádech

obraz svý ženy?"

"Obraz Josie?"

"Ano." Drioli věděl, že stačí zmínka o jeho ženě, a chlapci se chvějivě pootevřou tlusté hnědé rty.

"Ne," ozvala se dívka.

"Josinko, miláčku, prosím. Na - tady máš láhev; dopij ji, ať jsi velkorysejší. Je to úžasnej nápad. V

životě mě nic tak báječnýho nenapadlo."

"Jakej nápad?"

"Že mi tě Kalmyček namaluje na záda. Nemám snad právo na tvůj portrét?" "Můj portrét?"

"Studii aktu," nadchl se chlapec. "To není špatnej nápad."

"Je to geniální nápad," souhlasil Drioli.

"Pěkně trhlej nápad," upřesnila dívka.

"Každopádně je to nápad," uzavřel chlapec. "Nápad, kterej chce oslavit."

Společně vyprázdnili další láhev. Pak chlapec prohlásil: "Nepůjde to. Tetování nezvládnu. Neumím

tetovat. Uděláme to tak, že ti namaluju ten obraz na záda a ty ho budeš nosit tak dlouho, dokud

nevlezeš do vany a nesmyješ ho. Jestli se už nikdy v životě nevykoupeš, budeš ho mít na sobě

navždycky, na celej život."

"To ne," bránil se Drioli.

"Ale jo - a v den, kdy se sebereš a vykoupeš se, budu vědět, že sis přestal vážit mejch obrazů. Bude to taková zkouška tvýho obdivu k mýmu umění."

"To se mi nelíbí," pronesla dívka skepticky. "On má takovej obdiv k tvýmu umění, že by se sto let neumyl. Lepší bude tetování. Ale ne akt"

"V tom případě jenom hlavu," souhlasil Drioli.

"Neumím tetovat."

"Je to strašně jednoduchý. Máš mý slovo, že tě to naučím za dvě minuty. Uvidíš. Dojdu pro nástroje.

Pro jehly a pro barvy. Mám nejrůznější barvy inkoustů: stejně odstínů, jako máš ty, ale mnohem

krásnějších..."

"Nejde to."

"Ale já mám hromady barev. Josie, že mám hromady nejrůznějších barev?" "Máš."

"Uvidíš," zadrmolil Drioli. "Dojdu pro ně." Vstal ze židle a vratkým, ale odhodlaným krokem se vypotácel z místnosti.

Za půl hodiny byl zpátky. "Tady všechno nesu," volal a mával hnědým kufříkem. "V tyhle brašně nesu veškerý náčiní, který tetovač potřebuje."

Položil brašnu na stůl, otevřel ji a rozkládal elektrické jehly a lahvičky s barevnými inkousty. Zapojil

jehlu do zásuvky, pak uchopil nástroj do ruky a stiskl spínač. Strojek se rozbzučel a asi půl centimetru

dlouhá jehla, která vyčnívala na jednom konci, se rychle rozkmitala nahoru a dolů. Odhodil sako a

vyhrnul si levý rukáv. "Teď sleduj. Ukážu ti, jak je to jednoduchý. Tady na ruce si vytetuju vzor."

Téměř celé předloktí již pokrývaly modré linie, ale na ukázku našel volný kousek kůže.

Nejdřív zvolíš barvu - teď řekněme obyčejnou modrou -, do inkoustu namočíš špičku jehly... tak...

kolmo přiložíš jehlu ke kůži a lehounce ji přejíždíš po povrchu... takhle... jak ji pohání elektrickej

motorek nahoru a dolů, vpichuje se jehla do kůže, vstřikuje inkoust - a kreslí. Vidiš, je to docela

snadný... dívej se, jak si na tady předloktí namaluju chrta..."

V chlapci se probudil živý zájem. "Puč mi to taky - vyzkouším si to na tvojí ruce."

Jehla s bzukotem kreslila modré čáry po Drioliho paži. "Je to jednoduchý," opakoval. "Stejný, jako když kreslíš inkoustovým perem. Není v tom žádnej rozdíl, akorát je to pomalejší."

"Je to hračka. Tak co? Mužem?"

"Třeba hned."

"Předloha!" zahlaholil Drioli. Josie, pojď!" Vjelo do něj nadšení, vrávoral po místnosti a připravoval malířské a tetovací náčiní jako dítě, které se nemůže dočkat, až začne jeho oblíbená hra. "Kde ji chceš mít? Kam si má stoupnout?"

"Ať si stoupne tamhle k mýmu toaletnímu stolku. A češe si vlasy. Namaluju ji, jak si češe vlasy

rozpuštěný přes rameno."

"Fantazie. Seš génius."

Se sklenkou vína v ruce přešla dívka zdráhavě ke stolku a stoupla si vedle něj.

Drioli si svlékl košili, spustil kalhoty a udělal krok. Zůstal stát jenom ve spodkách, ponožkách a botách

a mírně se kymácel ze strany na stranu, s pevným štíhlým tělem a bílou holou kůží. "Tak," zachrčel,

"jsem plátno. Kam se má plátno postavit?"

Jako vždycky, na stojan."

"Neblázni Plátno jsem já."

"Tak se polož na stojan. Tam patříš."

"A jak asi?"

"Tak seš plátno, nebo nejseš?"

"Sem plátno. Začínám se tak dokonce cejtit."

"Tak se polož na stojan. Na tom nemůže bejt nic těžkýho."

"Namouduši to nejde."

"Tak si sedni na židli. Čelem k opěradlu, aby sis moh opřít tu svou opilou kebuli. A dělej, už chci začít"

"Už sedim. Čekám."

"Nejdřív," vysvětloval chlapec, "namaluju normální obraz. A když se mi bude líbit, tak ho přetetuju."

Širokými tahy maloval na mužova nahá záda.

"Jé! Jé!" kvičel Drioli. "Po hřbetě se mi prohání obří stonožka!"

"Klid! Nevrť se!" Chlapec pracoval svižně a nanášel modrou vodovou barvu v tenké vrstvě, aby

později nepřekážela pohybu tetovací jehly. Jakmile začal medovat, ponořil se do soustředění tak

hlubokého, že se zdálo pohltit i jeho opilost. Vedl štětec pevným zápěstím, krátkými energickými

šťouchanci a za necelou půlhodinu byl obraz hotov.

"Dobře. A je to," prohodil k dívce, která se okamžitě vrátila na gauč, lehla si a usnula.

Drioli zůstal vzhůru. Sledoval, jak chlapec bere jehlu a namáčí ji do inkoustu; pak ucítil ostré, svědivé

píchnutí do kůže zad. Bolest, která byla sice nepříjemná, ale snesitelná, ho udržovala v bdělém stavu.

Bavil se tím, že se soustředil se na pohyb jehly a sledoval, jaké barvy chlapec používá, a snažil se

podle toho představit si, co se na jeho zádech děje. Mladík pracoval s ohromným úsilím. Zjevně se

zcela pohroužil do vytváření zvláštních účinků, jichž byl s malým strojkem schopen dosáhnout.

Strojek bzučel a chlapec pracoval až do časných ranních hodin. Drioli si dobře vzpomínal, že když

umělec konečně odstoupil a zachraptěl: "Hotovo", venku už bylo světlo a po ulici šramotily kroky chodců.

"Chci to vidět," řekl Drioli. Chlapec mu podržel zrcadlo a Drioli otočil hlavu, aby se podíval.

"Bože!" vyrazil ze sebe. Úplně ho to udeřilo do očí. Celá záda, od ramen až ke kořeni páteře, planula výbuchem barev: zlatou, zelenou, modrou, černou, šarlatovou. Tetování tvořilo tak silný

podpovrchový nános, že vypadalo téměř jako pastózní malba. Hutná výplň kopírovala co nejvěrněji

původní tahy štětce a bylo úžasné, jak chlapec dokázal do celkové kompozice začlenit i páteř a

výčnělky lopatek. Navíc - přes pomalost celého procesu - se chlapci kdovíjak podařilo dosáhnout jisté

živelnosti. Portrét byl nabitý životem; obsahoval tentýž rys víření a zkroucenosti, který byl příznačný

pro celé Soutinovo dílo. Nebyl to portrét nebo věrná podobizna, ale spíše nálada: modelčina tvář byla

pokřivená a rozmlžená a pozadím kolem hlavy kroužil a vlnil se vír temně zelených čar.

"To je fantastický!"

"Samotnýmu se mi to docela líbí." Chlapec ustoupil od obrazu a zkoumavě si ho prohlížel. "Víš co,"

dodal, "řek bych, že to stojí i za podpis." Rozbzučel strojek ještě jednou a červeným inkoustem připsal na pravou stranu (nad Drioliho ledvinu) své jméno.

Stařec Drioli stál jako v transu a upíral nepřítomný pohled na malbu ve výloze obrazárny. Uplynulo už

tolik času a všechno bylo pryč - jako by se to stalo v nějakém jiném životě.

A chlapec? Kam se poděl? Vybavoval si, jak mu kluk chyběl, když se vrátil z války, tedy té první, a jak

se vyptával Josinky.

"Kdepak je můj Kalmyček?"

"Odjel," odpověděla. "Nevim sice kam, ale slyšela sem, že se ho prej ujal nějakej obchodník a poslal ho do Céretu, aby pro něj maloval."

"Možná se vrátí." "Možná. Kdo ví?"

To bylo naposledy co o něm mluvili. Krátce poté se odstěhovali do Le Havru, kde bylo víc námořníků a

obchodu se vedlo lépe. V té době mezi válkami se jim dařilo: měli krámek u přístaviště s útulnými

zadními pokoji a práce bylo pořád dost, když každý den přicházelo třeba až pět námořníků a chtěli

obrázek na ruce. Tak tak, tehdy se jim dařilo báječně.

Pak přišla druhá válka, a Josinku zastřelili, a přijeli Němci, a bylo po obchodech. Nikdo najednou

nestál o malovánky na rukou. A na to, aby si hledal jinou práci, byl už starý, V zoufalství se rozhodl

zkusit znovu štěstí v Paříži, protože neurčitě doufal, že ve velkém městě by se mohl protloukat

snadněji. Ale kdepak.

A teď když bylo po válce, neměl už ani sílu, ani prostředky na to, aby rozběhl svou malou živnost

nanovo. Pro starého člověka nebylo vůbec jednoduché umět si poradit, zvlášť když nechtěl chodit po

žebrotě. Ale jak jinak se měl uživit?

Vida, pomyslel si, hledě upřeně na obraz. Tak sem se poděl můj Kalmyček. A stačí zahlédnout malý

obrázek, a v člověku se probudí tolik vzpomínek. Ještě před okamžikem ani nevěděl, že má na zádech

tetování. Nevzpomněl si na ně celou věčnost. Přitiskl tvář k výloze a pohlédl do galerie. Na stěnách

viděl mnoho dalších obrazů - všechny byly zřejmě dílem téhož umělce. Spousty Udí se pomalu

procházely sem a tam. Zjevně tam probíhala zvláštní výstava.

Z náhlého popudu se Drioli otočil, žďuchnutím otevřel dveře galerie a vešel dovnitř.

Byla to podlouhlá místnost se silným vínově červeným kobercem a, bože, bylo tam tak krásně a teplo!

Podél stěn se trousilo množství lidí, důstojných a čisťounkých, prohlíželi si obrazy a každý z nich měl v

ruce katalog. Drioli zůstal stát na ptahu, nejisté se rozhlížel a váhal, jestli si má troufnout vmísit se do davu. Ale než stačil sebrat odvahu, ozval se vedle něj mužský hlas: "Co chcete?"

Muž měl na sobě černý žaket. Byl malý, kulatý a obličej měl bílý jako papír. Rozměklé tváře byly tak

vykrmené, že mu visely po stranách huby ve dvou masitých faldech jako buldočkovi. Přistoupil až k

Drio-limu a zeptal se znovu: "Co tady chcete?"

Drioli stál a neodpovídal.

"Buďte tak laskav," říkal muž, "a kliďte se f mé galerie."

"Copak si nesmím prohlížet obrazy?"

"Žádal jsem vás, abyste odešel."

Drioli se ani nehnul. Najednou ho zaplavil pocit nesmírného vzteku a pokoření.

"Nedělejte potíže," řekl muž tiše. "Ták jdeme, tudy." Tlustou bílou tlapou chňapl Drioliho za ruku a rázně ho postrčil ke dveřím.

To byla poslední kapka. "Sundejte ze mě ty svoje zpropadený pracky!" vykřikl Drioli. Jeho hlas se zvučně rozlehl podlouhlou galerií a všichni otočili hlavy jako jeden muž - a se zděšenými výrazy

hleděli přes celou galerii na osobu, která takhle povykovala. Na pomoc přiběhl sluha v livreji a oba

muži se pokoušeli vystrčit Drioliho ze dveří. Hosté sledovali žďuchanici nepohnutě. Ve tvářích se jim

zračil vlažný zájem, který jako by vyjadřoval: Je to pod kontrolou. Nic nám nehrozí. Však oni se

postarají o pořádek.

"Mám taky jeden!" zakrákal Drioli zuřivě. "Mám od toho malíře taky jeden obraz! Byl to můj přítel a mám jeden obraz, který mi věnoval!"

"Blázen."

"Šílenec. Nepříčetný šílenec."

"Někdo by měl zavolat policii."

Drioli náhle škubl tělem, vyskočil ze sevření obou mužů, a než ho mohl kdokoli zastavit, rozběhl se

galerií a chrlil ze sebe: "Koukejte! Koukejte!" Strhl si kabát, pak sako i košili a obrátil se k publiku holými zády.

"Tak co!" křičel bez dechu. "Vidíte? To je on!"

V místnosti zavládlo náhle absolutní ticho, všichni strnuli a sledovali jeho počínání v jakémsi

zděšeném, nechápavém úžasu. Před jejich zkoprnělými zraky se objevil vytetovaný obraz. Pořád byl

na svém místě, se stejně jasnými barvami jako kdysi, jen stařík měl záda pohublejší a vysedlé lopatky,

což se na obrazu projevilo - byť jen mírně - vysušeným a svraštělým dojmem.

Někdo pronesl: "Bože, ale to je Soutine!"

Najednou nastalo vzrušení a zvedla se změť hlasů, jak se lidé hrnuli dopředu a snažili se natlačit

kolem staříka.

"Nezaměnitelný Soutine!"

"Rané období, že?"

"Je fantastický, fantastický!"

"Podívejte, dokonce je i s podpisem!"

"Příteli, nahrbte se ještě, ať se ten obraz vypne."

"Starochu, kdy ho maloval?"

"Devatenáct set třináct," odpovídal Drioli, aniž se otočil. "Na podzim devatenáct set třináct."

"Kdo naučil Soutina tetovat?"

"Já."

"A ta žena?"

"To byla moje manželka."

Tlačenicí si k Driolimu razil cestu majitel galerie. Náhle byl klidný a smrtelně vážný a na rtech měl

nasazen úsměv. "Monsieur," zabučel, "koupím ho." Drioli si všiml, jak se při pohybech čelistí tučné, masité faldy otřásají. "Řekl jsem, že ho koupím, pane."

"Jak ho můžete koupit?" zeptal se Drioli mírně.

"Dám vám za něj dvě stě tisíc franků." Obchodník itiěl malé tmavé oči a široké chřípí, které se mu teď rozechvělo.

"Nedělejte to!" zamumlal kdosi z davu. "Má cenu dvacetkrát větší."

Drioli otevřel ústa, aby promluvil. Nevydal ani hlásku, a tak je zase zavřel. Pak je otevřel znovu a řekl

pomalu: "Ale jak ho můžu prodat?" Zvedl ruce a nechal je zplihle klesnout podél těla. "Copak ho můžu prodat, pane?" V jeho hlase zněl veškerý smutek světa.

"Ano!" ozývalo se z mezi lidmi. "Copak ho může prodat? Má ho k sobě přirostlý!"

"Poslyšte," ztišil obchodník hlas. "Pomůžu vám. Bude z vás boháč. My už se spolu přece v soukromí nějak dohodneme, co říkáte?"

Drioli ho pozoroval nechápavýma, bojácnýma očima. "Ale jak ho chcete koupit, pane? Co s ním

uděláte; až ho koupíte? Kam ho uložíte? Kam ho dáte dneska? A kam zejtra?"

"Hm, kam ho dám? Kam ho dám? Vida, kampak já ho dám? Podívejme..." Obchodník si promnul

kořen nosu bílými špalíky prstů. "Vypadá to," zahuhňal, "že když koupím obraz, koupím i vás. To je nevýhoda." Odmlčel se a znovu se škrábal na nose. "Dokud nezemřete, vlastní obraz je bez ceny.

Kolik je vám, příteli?"

"Šedesát jedna."

"Ale zdravý kořínek asi zrovna nemáte, ne?" Obchodník spustil ruku z nosu a pomalu přejížděl očima po Driolim odshora dolů jako sedlák oceňující starou herku.

"Tohle se mi nelíbí," zaskřehotal Drioli a dal se na ustup. "Řeknu vám upřímně, pane, že tohle se mi vůbec nelíbí." Nacouval přímo do náručí vysokého muže, který rozpřáhl ruce a uchopil ho jemně za

ramena. Drioli se s omluvami ohlédl. Muž se na něj z výšky usmál a rukou, kterou kryla kanárkově

žlutá rukavice, konejšivě poklepal staříka po holém rameni.

"Poslyšte, příteli," pronesl neznámý, stále s úsměvem. "Máte rád pláže, koupání, slunění se?"

Drioli poněkud ulekaně zvedl zrak.

"Chtěl byste si pochutnávat na dobrém jídle a červeném víně z vynikajících bordeauxských

chateaux?" Muž s neutuchajícím úsměvem odhaloval silné bílé zuby, v nichž se blýskalo zlato. Měl

tichý, marnivý hlas a dlaní v rukavici stále spočíval na Drioliho ramenu. "Líbilo by se vám to?"

"No - jo," odpověděl navýsost zmatený Drioli. "Jistě."

"Rád byste společnost krásných žen?" "Proč ne?"

"Rád byste skříně plné obleků a košil šitých na míru? Zdá se, že máte v ošacení jisté mezery."

Drioli sledoval toho uhlazeného pána a čekal, co mu vlastně navrhne.

"Obul jste někdy boty šité speciálně na vaše chodidla?"

"Ne."

"Zamlouvalo by se vám to?" "Asi jo..."

"A líbilo by se vám mít kadeřníka, aby vás každé ráno přeholil a přistřihl vám účes?"

Drioli jen stál s pusou otevřenou dokořán.

"A pěknou baculatou dívku, aby vám dělala manikúru? Rád?"

Mezi lidmi se kdosi zahihňal.

"A zvonek, kterým byste si ráno přivolal služebnou, aby vám přinesla snídani do postele? Chtěl byste

si takhle žít? Láká vás to?"

Driloli stál bez hlesu s vyvalenýma očima.

"Totiž, věc se má tak, že jsem majitel hotelu Bristol v Cannes. Tímto vás zvu, abyste se mnou odjel do mého hotelu a po zbytek života žil v pohodlí a přepychu jako můj host." Muž se odmlčel, aby poskytl

oslovenému dostatek času na vychutnání si této radostné vyhlídky.

"Vaší jedinou povinností - či spíše zábavou - bude trávit čas na mé pláži, procházet se v plavkách mezi hosty, slunit se, koupat se, popíjet koktejly. Líbilo by se vám to?"

Ticho.

"Abychom si rozuměli - všichni hosté tak budou mít na očích tento fascinující Soutinův obraz. Budete

slavný a lidé budou říkat: ‚Koukejte, to je ten chlapík s deseti miliony franků na zádech. Jak je vám,

když si to představíte? Příjemně?"

Drioli vzhlížel k vysokému muži v kanárkových rukavicích a lámal si hlavu nad tím, jestli to celé není

nějaký žert. "Zní to legračně," řekl pomalu. "Myslíte to vůbec vážně?"

"Ovšem, naprosto vážně."

"Počkat," vložil se do toho obchodník. "Starochu, poslyšte. Už vím, jak vyřešíme náš problém. Koupím obraz, kůži vám ze zad chirurgicky odstraníme a pak už si můžete jít po svém a užívat si za balík

prachů, který vám za něj dám."

"Bez kůže na zádech?"

"Ale ne, člověče! Vy mi nerozumíte. Chirurg vám nahradí starou kůži novou kůží. Je to prosté."

"Copak to jde?" "Jistě, velmi jednoduše."

"To je holý nesmysl!" zvolal muž v kanárkových rukavicích. "Na tak rozsáhlou kožní transplantaci je příliš starý. Zabila by ho. Zemřel byste při ní, příteli."

"Zemřel?"

"Bohužel. Nepřežil byste ji ani náhodou. Jenom obraz by se zachoval."

"Proboha!" vyjekl Drioli. Zděšeně se rozhlédl po knihu tváří, jež ho pozorovaly, a v nastalém tichu se vzadu v hloučku ozval mužský hlas, který říkal: "Kdyby tomu starci nabídli dost peněz, možná by se

ochotně sprovodil ze světa sám a rovnou tady. Kdo ví?" Několik lidí se uchechtlo. Obchodník

znejistěle přešlápl.

Pak na Drioliho rameno znovu poklepala kanárková rukavice. "Tak co?" říkal muž s širokým bílým

úsměvem. "Sebereme se, vy a já, povečeříme a probereme to u jídla. Co vy na to? Máte hlad?"

Drioli ho zamračeně pozoroval. Nelíbilo se mu dlouhý ohebný krk neznámého pána, a jak ho k němu

při mluvení natahuje; připomínal mu hada.

"Dáme si pečenou kachýnku a chambertin," řekl muž. Každé slovo vábně zdůraznil a s rozkoší

převaloval v ústech vlhkým jazykem. "A jako zákusek třeba soufflé aux marrons, nadýchané, jako z

pěny."

Driolimu se oči obrátily v sloup a vlhké rty se mu odchlíply. Bylo vidět, že chudák staroušek začal

blaženou představou doslova slintat.

"Jak máte rád kachýnku?" odkapával muž. "Kůžičku křupavou, do hnědá, anebo spíš..."

"Jdu s váma," breptl Drioli rychle. Už si sebral košili a horečně si ji rval přes hlavu. "Počkejte na mě, pane. Jdu s váma." A během minuty zmizel se svým novým ochráncem z galerie.

O pouhých pár týdnů později byl v Buenos Aires nabídnut k prodeji pozoruhodně stylizovaný obraz

ženské hlavy od Soutina, v krásném, bohatě glazurovaném rámu. Tato skutečnost (stejně jako fakt, že

v Cannes není žádný hotel jménem Bristol) vyvolává v člověku jisté pochyby a vede ho k tomu, aby se

modlil za staříkovo zdraví a vroucně doufal, že - ať už je v tuto chvíli kdekoli - snad je tam s ním i

baculatá dívka, která mu pečuje o nehty, a pokojská, jež mu každé ráno přináší snídaně do postele.

/Krk/

Vzpomínám si, že když před nějakými osmi lety zemřel starý sir William Turton a Turtonovo novinové

nakladatelství (společně s titulem) zdědil jeho syn Basil, začaly se na Fleet Street uzavírat sázky, jak

dlouho bude trvat, než se nějaké mladé kůstce podaří toho drobného mužíka přesvědčit, že o něj

musí pečovat. Přesněji řečeno: o něj a o jeho peníze.

Novému siru Basilu Turtonovi bylo tehdy kolem čtyřiceti, byl starý mládenec a člověk mírné a

skromné povahy, který až doposud jevil zájem o jedinou věc: svou sbírku moderních obrazů a soch.

Ženy ho nechávaly klidným, klepy a skandály se mu vyhýbaly. Ale teď, když se stal majitelem

poměrně rozsáhlého novinového a časopiseckého impéria, mu nezbývalo než opustit závětří otcova

venkovského panského sídla a přijet do Londýna.

Přirozeně se okamžitě začali slétat supové a mám za to, že nejen novináři z Fleet Street, ale takřka

celý Londýn dychtivě přihlížel tomu, jak se rvou o tuto kořist. Mrchožrouti se ovšem stahovali

cíleným, vražedně pozvolným kroužením, které tak spíše než slétání dravců připomínalo kraby

hemživě vířící vodu kolem fláku koniny.

Ke všeobecnému překvapení se však ukázalo, jak nepolapitelným ptáčkem je ten drobný chlapík, a

hon se vlekl celé jaro až do začátku léta. Neznal jsem sira Basila osobně ani jsem neměl zvláštní

důvod být mu přátelsky nakloněn, ale chtě nechtě jsem stranil příslušníku svého pohlaví, a tak kdykoli

vyklouzl z háčku, přistihl jsem se, jak mu provolávám slávu.

Někdy začátkem srpna, zjevně pomocí nějakého tajného samičího signálu, vyhlásily dívky příměří a po

dobu svých zahraničních cest si dopřály volno, aby se přeskupily a rozvrhly čerstvý plán pro zimní

štvanici. To byla chyba, neboť přesně v onom momentě se přihnaFa z kontinentu oslnivá návnada

jménem Natálie (jak dál netuším), o níž předtím nikdo neslyšel, pevně popadla sira Basila za zápěstí,

odvlekla jaksi ochromeného nebožáka k civilnímu úřadu na radnici v Caxtonu a tam se za něj provdala

dřív, než se stačil kdokoli - a ženich ze všech naposledy -vzpamatovat.

Dovedete si zajisté představit, jak byly londýnské dámy pobouřeny, a přirozeně že o nové paní

Turtonové (přezdívané "lejdy z Pytlákova") hbitě roztrousily nezměrné množství šťavnatých klevet.

Ale těmi se zaobírat nemusíme. Pro účely našeho příběhu můžeme dokonce přeskočit celých dalších

šest let, čímž se dostáváme až do současnosti - k okamžiku přesně před týdnem, kdy jsem měl to

potěšení se setkat s lady osobně. Jak jste nejspíš uhodli, během té doby nejenže ovládla celé

Turtonovo novinové nakladatelství, ale stala se v důsledku toho významnou politickou silou v zemi.

Vím dobře, že podobné kousky dokázaly i jiné ženy, její případ byl však výjimečný tím, že byla cizinka,

a nikdo navíc zřejmě nevěděl, odkud vlastně pochází - snad z Ruska, snad z Bulharska, snad z

Jugoslávie.

Minulý čtvrtek jsem se tedy účastnil malého večírku u přátel v Londýně, a zatímco jsme postávali

před večeří v salonku, popíjeli dobré martini a probírali atomovou bombu a Bevana s tou jeho

reformou, strčila do dveří hlavu služebná, aby ohlásila posledního hosta.

"Lady Turtonová," pípla.

Nikdo nepřestal mluvit, na něco takového máme příliš dobré vychování. Nikdo neotočil hlavu ke

dveřím. Jen jsme k nim všichni sjeli očima a čekali, až vstoupí.

Vešla svižně a s úsměvem, vysoká a štíhlá v rudých šatech třpytících se zlatem, a rozpřáhla ruce k

hostitelce - a, bože, musím říct, že to byla vážně krasavice.

"Mildred, dobrý večer!"

"Drahá lady Turtonová! Jak milé!"

Tehdy, myslím, skutečně Sum hlasů ustal, všichni se otočili, civěli na ni a trpně čekali, až budou

představeni, zrovna jako kdyby se jednalo o samotnou královnu nebo věhlasnou filmovou hvězdu.

Svým vzhledem však obě předčila. Měla černé vlasy rámující takový ten bledý nevinný vlámský oválný

obličej, typický pro obrazy madon z patnáctého století, jako malovali Memling nebo van Eyck. Aspoň

takový byl první dojem. Později, když přišla řada na mě a podali jsme si ruce, prohlédl jsem si ji zblízka a zjistil, že kromě oválného obličeje a bílé pleti vlastně vůbec nevypadá jako madona - ne ne, ani

zdaleka.

Kupříkladu měla velmi zvláštní nosní dírky, takové vyklenuté nozdry, tak široké a roztažené, jaké jsem

ještě nikdy neviděl. Dodávaly jí jakéhosi otevřeně pohrdavého výrazu, který mi čímsi připomínal

nezkrotné, odfrkující zvíře: mustanga.

A při bližším pohledu se ukázalo, že oči nemá veliké a kulaté, jako je kreslívali mistři madon, ale

protáhlé a trochu přivřené, napůl zádumčivé, napůl usměvavé a kapku chlípné, takže jejímu pohledu

propůjčovaly tak či onak lehce prostopášný podtón. Navíc nehleděly na člověka zpříma. Smekly se po

vás zvláštním, pomalým, klouzavým pohybem, který mě znervózňoval, ze strany na stranu. Snažil

jsem se určit jejich barvu; snad byly světle šedé, ale jistý jsem si nebyl.

Pak ji hostitelka odvedla na druhou stranu místnosti, aby jí představila další hosty. Stál jsem a

pozoroval ji. Čišelo z ní vědomí, že je středem pozornosti, že jí tihle Londýňané leží u nohou. Jen se

koukněte," jako by říkala, "jsem v Anglii jen pár let, a přitom mám už teď víc bohatství i moci než kdokoli z vás." Vykračovala si s bujarostí vítěze.

Po chvilce jsme se odebrali ke stolu a já jsem s překvapením zjistil, že jsem byl usazen Její

Bohorovnosti po pravici. Předpokládal jsem, že se tak stalo z laskavosti naší hostitelky, kterou

napadlo, že bych mohl nasbírat materiál pro svou pravidelnou společenskou rubriku. Uvelebil jsem se

na židli v očekávání vydatného pokrmu. Ale slavná dáma si mě vůbec neráčila všimnout; celou dobu

se bavila s mužem po své levé ruce, s naším hostitelem. Až když jsem dojídal zmrzlinu, se náhle

otočila, natáhla ruku po mé jmenovce, zvedla ji a přečetla si jméno. Pak se mi tím zvláštním,

klouzavým pohledem smekla po obličeji. Usmál jsem se a mírně uklonil. Nehnula ani brvou a se

zvláštní hltavostí v hlase mě zasypala salvou otázek dosti osobního rázu - věk, povolání, rodina a

podobně -, a mně nezbývalo než snažit se uspokojivě odpovídat.

Během tohoto výslechu vyšlo mimo jiné najevo, že jsem milovník obrazů a soch.

"Tak to byste měl někdy přijet k nám na zámeček prohlédnout si manželovu sbírku." Utrousila to jen tak, jako pouhý konverzační obrat, ale pochopte, že při mém povolání si Člověk nemůže nechat

proklouznout takovou příležitost mezi prsty.

"To je od vás velice laskavé, lady Turtonová. Přijel bych nesmírně rád. Kdy by se vám to hodilo?"

Zvedla hlavu, nerozhodně svraštila obočí, pak pokrčila rameny a pronesla: "Poslyšte, mně je to jedno.

Kdykoli."

"Co příští víkend? Hodilo by se vám to?"

Krátce na mě spočinula pohledem svých přivřených, unylých očí a zase ho odvrátila. "Třeba, jak

chcete. Pro mě za mě."

A tak se stalo, že jsem následující sobotu odpoledne mířil s kufrem vzadu ve voze do Wootonu.

Možná si řeknete, že jsem se tak trochu pozval sám, ale jiným způsobem bych se tam nikdy nedostal.

A pominu-li profesní stránku věci, měl jsem i osobní touhu ten dům spatřit. Jak asi víte, Wooton je

jeden z nejvýznamnějších raně renesančních kamenných domů v Anglii. Stejně jako příbuzné stavby,

Longleat, Wollaton a Mantacute, byl postaven v druhé polovině šestnáctého století, kdy bylo poprvé

možno navrhnout šlechtické sídlo jako pohodlné obydlí a nikoli jako hrad, a kdy po celé zemi

vyrůstaly úžasné výtvory nové skupiny architektů, jako byl John Thorpe nebo Smithsonovi. Wooton

leží ná jih od Oxfordu poblíž městečka zvaného Princes Risborough (hodinku jízdy z Londýna), a když

jsem zatáčel k domu a vjížděl hlavní branou dovnitř, obloha se zatahovala a nastával časný zimní

večer.

Jel jsem krokem po dlouhé příjezdové cestě a snažil jsem se prohlédnout si z pozemku co nejvíce,

zvláště ony slavné tvarované stromy a keře, o nichž jsem tolik slySel. A musím říct, že to byl úchvatný

pohled. Po všech stranách se tyčily mohutné tisy, ořezané a sestříhané do nejrůznějších komických

podob - slepice, holubi, láhve, boty, křesla, hrady, lucerny, kalíšky na vejce, stařeny s širokými

sukněmi, vysoké sloupy, některé ukončené koulí, jiné zas zaoblenou stříškou nebo křížovou kytkou -,

a jak se stmívalo a zeleň černala, každý strom a každá figura nabyly v pološeru temné hladké

kamenné tvářnosti. Na jednom místě jsem zahlédl loučku pokrytou gigantickými šachovými

figurkami, úžasně vytvarovanými z jednotlivých živých tisů. Zastavil jsem vůz, vystoupil a vydal se na

procházku mezi figurami, které byly dvakrát vyšší než já. A co víc, sada byla kompletní: králové,

královny, střelci, koně, věže a pěšci stáli v zahajovací pozici hry.

Za další zatáčkou jsem spatřil samotný velký šedý dům a před ním rozlehlé vstupní nádvoří obehnané

vysokou balustrádovou zdí s malými sloupovými besídkami ve vnějších rozích. Sloupky balustrád

zdobené kamennými obelisky prozrazovaly italský vliv na tudorského ducha; k domu vedlo schodiště

široké alespoň třicet metrů.

Když jsem vjel na nádvoří, téměř s úlekem jsem si všiml, že nádržka středové kašny slouží jako

podstavec pro velkou sochu od Epsteina. Byla to sice krásná práce, nic proti ní, ale se svým okolím

jaksi neladila. Když jsem pak stoupal po schodišti k hlavnímu vchodu, ohlédl jsem se a uviděl, že na

trávnících a teráskách jsou po celé zahradě rozestavena další moderní sochařská díla i různé kuriózní

skulptury. Měl jsem za to, že z dálky poznávám Gaudiera Brezsku, Brancusiho, Saint-Gaudense,

Henryho Moora a dalšího Epsteina.

Dveře otevřel mladý lokaj a odvedl mě do ložnice v prvním patře. Paní i ostatní hosté odpočívají,

vysvětlil, ale všichni se sejdou dole v hlavním salonu k večeři ve společenském oblečení zhruba za

hodinu.

Zde je třeba podotknout, že mé povolání vyžaduje, abych většinu víkendů jezdil po návštěvách.

Počítám, že trávím zhruba padesát sobot a nedělí ročně v domech cizích lidí, následkem čehož jsem

se stal poměrně citlivým na neznámá prostředí. Ve chvíli, kdy vkročím do dveří, okamžitě už po čuchu

rozeznám dobrou atmosféru od špatné; a místo, kam jsem vstoupil teď, se mi nelíbilo ani trochu. Ve

vzduchu viselo něco podivného. Udeřil mě do nosu mdlý, zatuchlý pach nešváru. Uvědomoval jsem si

ho i tehdy, když jsem se s požitkem rozvalil v ohromné pářící mramorové vaně. Nezbývalo než doufat,

že se tu do pondělka nepřihodí žádná nepříjemnost.

První překvapení (spíše než nepříjemnost) mě potkalo o deset minut později. Seděl jsem na posteli a

navlékal si ponožky, když se tiše otevřely dveře a do pokoje vklouzl věkovitý křivý skřet v černém

fraku. Prý že je majordomus, jmenuje se Jelks a uctivě doufá, že jsem spokojený a mám vše, co

potřebuji

Řekl jsem mu, že jsem spokojený a mám vše, co potřebuji

Řekl, že udělá vše, co bude v jeho silách, abych zde strávil příjemný víkend. Poděkoval jsem mu a

čekal, až se odporoučí. Zaváhal a pak medovým, zdvořilostí přetékajícím hlasem poprosil o prominutí,

ale zdali by prý mohl učinit poznámku v jisté ožehavé záležitosti. Pobídl jsem ho, ať mluví.

Aby byl upřímný, odkapával, týká se to spropitného. Celá ta věc se spropitným ho silně zkrušuje.

Skutečně? Proč to?

Tedy, pokud to chci opravdu vědět, rmoutí ho vědomí, že se hosté cítí při odjezdu povinováni dávat

mu spropitné. Celá záležitost je pro obě strany nedůstojná. Navíc si dobře uvědomuje, jaká muka

často prožívají hosté jako například já, prominu-li jeho troufalost, kteří se ze společenských ohledů

cítí být nuceni dávat více, než si mohou skutečně dovolit.

Odmlčel se a malýma poťouchlýma očima pozoroval, jak se tvářím. Zamumlal jsem, že pokud jde o

mne, nemusí si s takovými věcmi dělat starosti.

Naopak, zaskřehotal, upřímně doufá, že od počátku svolím k tomu, že mu nebudu dávat vůbec žádné

spropitné.

"Hni," řekl jsem. "Nebudeme se teď kvůli tomu vzrušovat, co vy na to, a až přijde čas, uvidíme co a jak."

"Nikoli, pane!" zakrákoral. "Opravdu na tom musím trvat."

Tak jsem svolil.

Poděkoval a přišoural se o krůček blíž. Pak dal hlavu na stranu, sepjal ruce před sebou jako kněz a

nepatrným pohybem omluvně pokrčil rameny. Malá pichlavá očka mě nepřestávala pozorovat a já

jsem čekal s jednou ponožkou nataženou a s druhou stále v ruce a snažil jsem se odhadnout, s čím se

teď vytasí.

Poprosil by o jediné, zaševelil jemným hlasem, tichoučkým jako vzdálená hudba linoucí se z koncertní

síně na ulici, poprosil by pouze o to, abych mu místo spropitného přenechal třicet tři celých tři

procenta z toho, co vyhraji přes víkend v kartách. Pokud prohraji, není třeba platit.

Pronesl to tak klidně, uhlazeně a nečekaně, že jsem se ani nestačil podivit.

"Hrají se tu karty často, Jelksi?"

"Ano, pane, každou chvíli."

"Nepřehnal jste to trochu s těmi třiceti třemi celých třemi procenty?"

"Ani bych neřekl, pane."

"Dám vám deset procent"

"Ne, pane, na to nemohu přistoupit?. S trpělivě pomačkaným čelem si prohlížel nehty na levé ruce.

"Tak tedy patnáct Co vy na to?"

"Třicet tři celých tři, pane. To je velmi rozumná nabídka. Ostatně vzhledem k tomu, že ani nevím, jak hrajete, dělám vlastně totéž, neračte si to brát nijak osobně, jako bych sázel na koně, kterého jsem

nikdy neviděl běžet."

Bezpochyby si říkáte, že jsem se v první řadě neměl do handrkování s nějakým komorníkem vůbec

pouštět, a asi máte pravdu. Ale jako člověk liberálně smýšlející se vždy snažím jednat s prostým lidem

přátelsky. A kromě toho: čím déle jsem o tom uvažoval, tím více se mi samotnému zdálo, že takovou

nabídku nemůže člověk se smyslem pro hru odmítnout.

"Dobrá, Jelksi. Jak chcete."

"Děkuji, pane." Bokem jako krab se pomalu sunul ke dveřím; když však položil ruku na kliku, znovu zaváhal. "Směl bych dát pánovi nezávaznou radu?

"Smím?"

"Co ještě?"

"Chtěl jsem jen podotknout, že paní hraběnka zpravidla nadhodnocuje svůj list."

Tak tohle už opravdu zacházelo příliš daleko. Zděšením jsem upustil ponožku. Jedna věc je domluvit

se s komorníkem jen tak pro povyražení o pár drobných, a druhá kout s ním pikle jak obrat hostitelku.

Pak je načase dát ruce pryč.

"Dobře, Jelksi. To už by stačilo."

"Nic ve zlém, pane, opravdu. Chci jenom říct, že se vší pravděpodobností budete hrát proti paní

hraběnce. Spoluhráče jí vždycky dělá major Haddock."

"Major Haddock? Myslíte majora Jacka Haddocka?"

"Ano, pane."

Všiml jsem si, že kdykoli se Jelks o tom muži zmiňuje, v jízlivém náznaku mu tuhnou křídla nosu. S

ještě větším opovržením mluvil o lady Turtonové. Spojení "paní hraběnka" pokaždé vyslovil

ohrnutými rty, jako by hryzl do citronu, a hlas mu při tom zaskřípěl potlačeným výsměchem.

"Teď mě prosím omluvte, pane. V sedm hodin bude paní hraběnka dole v salonu. I s majorem

Haddockem a s ostatními." Vytratil se a v pokoji po sobě zanechal jaksi navlhlo a nezřetelný zápach

mastičky na revma.

Krátce po sedmé jsem vkročil do velkého salonu a vždy krásná lady Turtonová vstala na uvítanou z

pohovky.

"Ani jsem pořádně nevěděla, jestli přijedete," pronesla tím svým zvláštně zpěvavým hlasem. "Jak jste říkal, že se jmenujete?"

"Obávám se, že jsem zneužil vaší laskavé nabídky, paní Turtonová. Doufám, že jsem nepřijel nevhod."

"Co vás nemá," prohodila blahosklonně. "V domě ^je čtyřicet sedm ložnic. Tohle je můj manžel."

Zpoza ní se vynořil malý mužík a řekl: "Jsem moc rád, že jste si na nás udělal čas." Měl příjemný, srdečný úsměv, a když mi podával ruku, z jeho stisku jsem okamžitě ucítil vřelou náklonnost

"A Carmen la Rosa," představila dalšího hosta lady Turtonová.

Slečna la Rosa byla žena mohutné postavy, která měla od pohledu něco do činění a koňmi. Pokývla

hlavou, ale když jsem k ní napřáhl dlaň, zůstala stát s rukama u těla, takže mi nezbývalo než plynulým

pohybem sáhnout po kapesníku, jako bych se chtěl vysmrkat.

"Máte rýmu?" podivila se. "Jak nemilé." Slečna Carmen la Rosa ve mně zalíbení tedy rozhodně nevzbudila.

"A tohle je Jack Haddock."

Toho chlapa jsem trochu znal. Je ředitelem několika firem (čert ví jakých) a známou figurou

smetánky. Párkrát jsem se o něm zmínil ve své rubrice, ale v lásce jsem ho zrovna neměl, hlavně asi z

toho důvodu, že lidé, kteří si v civilním životě přistrkují před jméno vojenské hodnosti, ve mně už

předem budí hlubokou nedůvěru. Nejhorší jsou majoři a plukovníci. Tenhle přede mnou stál ve

smokinku, s černým obočím, silnými bílými zuby a postojem plnokrevníka v říji - a vypadal tak mužně,

že to člověka skoro uráželo. Kdykoli se usmál, ohrnul se mu horní ret a odhalily zuby a s tímto

úsměvem mi teď podával chlupatou hnědou ruku.

"Doufám, že o nás ve svém sloupku napíšete něco hezkého."

"To bych mu radila,"‚ utrousila lady Turtonová, "nebo ho nehezky rozmáznu na své první straně."

Zasmál jsem se, ale to už se ke mně všichni tři výtečníci - lady Turtonová, major Haddock a Carmen la

Rosa - obrátili zády a uvelebovali se zpět na pohovku. Jelks mi podal pití a sir Basil mě jemně odtáhl

stranou, abychom si mohli v klidu popovídat. Každou chvíli lady Turtonová na manžela zahalekala,

aby jí něco přinesl - další martini, cigaretu, popelník nebo kapesníček -, ale než se stačil zvednout z

křesla, předešel ho bdělý Jelks a donesl, co si dámička poručila.

Jelks byl pánovi očividně oddán tělem i duší; a stejně očividně nenáviděl jeho ženu. Kdykoli ji

obsluhoval, pohrdavě pokrčil nos a našpulil rty tak, že se svraštily jako krůtí řiťka.

Pak byla večeře a hostitelka si posadila oba své přátele k sobě, majora Haddocka z jedné strany,

slečnu la Rosa z druhé. Proti zvyklostem jsme se tak spolu se sirem Basilem ocitli na druhém konci

stolu, kde jsme mohli nerušeně pokračovat v příjemné debatě o výtvarném umění. Tou dobou jsem

už samozřejmě pochopil, že je major do hraběnky blázen. A zdálo se, ačkoli to strašně nerad říkám, že

la Rosa má na mušce tutéž koroptvičku.

Hostitelku celá hloupá zápletka zjevně těšila. Rozhodně však netěšila jejího muže. Viděl jsem, že

celou dobu, co jsme spolu hovořili, nepustil trapnou situaci z hlavy. Často se zarazil v půli věty, jak

odběhl myšlenkami od tématu, zabloudil očima na druhou stranu stolu a utkvěl usouzeným

pohledem na krásné hlavě s černými vlasy a širokým chřípím. Musel si všimnout, jak je rozjařená, jak

živě gestikulující rukou každou chvíli spočine majorovi na předloktí, nebo jak ta druhá žena, ta, která

od pohledu měla něco do činění s koňmi, donekonečna opakuje: "Na-fd-lko! Na-řd-linečko! Kdybys

nepovídala!"

"Zítra," řekl jsem, "mě musíte provést po zahradě a ukázat mi sochy, které jste tam dal postavit."

"Jistě," odpověděl, "moc rád." Znovu zalétl pohledem k manželce a v očích měl úpěnlivý výraz, žalostný až běda. Uvědomil jsem si, že ten člověk je v každém ohledu příliš mírný a neškodný na to,

aby z jeho strany hrozilo jakékoli nebezpečí, rozčilený výstup, výbuch vzteku.

Hned po večeři mě povolali ke karetnímu stolku, abych dělal spoluhráče slečně Carmen la Rosa proti

majoru Haddockovi a lady Turtonové. Sir Basil se uchýlil s knížkou na pohovku.

Na hře samotné nebylo nic mimořádného, vlastně byla jednotvárná a dost nudná. Ale Jelks byl v

jednom kuse na obtíž. Celý večer kolem nás šmajdal, vysypával popelníky, doléval sklenky a v jednom

kuse pošilhával po kartách. Byl zjevně krátkozraký a dost pochybuji, že z průběhu hry cokoli pochytil,

protože v Anglii, jak možná víte, se majordomům zásadně netrpí, aby nosili brýle - a ostatně (když už

jsme u toho) ani knír. Obojí je zlaté a posvátné pravidlo a vůbec velmi rozumné opatření, i když

netuším, co přesně za ním vězí. Předpokládám, že s knírem by nebyl k rozeznání od gentlemana a s

brýlemi by zas vypadal jako Američan, a kam bychom pak, prosím, přišli, ptám se? Každopádně celý

večer nestál za nic: Jelks neúnavně obtěžoval a lady Turtonovou pro změnu každou chvíli volal někdo

z nakladatelství k telefonu.

V jedenáct zvedla oči od karet a zavolala: "Basile, je čas jít na kutě."

"Když myslíš, drahá." Zaklapl knížku, vstal z pohovky a chvilku vstoje pozoroval naši hru. "Bavíte se dobře?" zeptal se.

Nikdo neodpovídal, a tak jsem řekl: "Ano, moc dobře."

"To rád slyším. Jelks vás bude obsluhovat a obstará vše potřebné."

"Jelks už si taky může jít lehnout," nechala se slyšet paní domu.

Slyšel jsem, jak major Haddock vedle mě odfukuje nosem, tiché pleskání karet, když jedna po druhé

padaly na stolek, a potom šourání Jelksových nohou po koberci, když se k nám blížil.

"Nemám raději zůstat, paní hraběnko?"

"Ne. Jdi spát. A ty taky, Basile."

"Ano, drahá. Dobrou noc. Dobrou noc všem."

Jelks mu otevřel dveře a sir Basil jimi pomalu prošel, následován majordomem.

Jakmile jsme dohráli rabr, ohlásil jsem, že i mně se už chce spát.

"Dobře," kývla lady Turtonová. "Dobrou noc."

Odebral jsem se nahoru do svého pokoje, zamkl dveře, vzal jsem si prášek a usnul.

V neděli, druhého rána, jsem vstal kolem desáté, ustrojil se a sešel jsem do malé jídelny v přízemí. Sir

Basil už tam byl a Jelks mu servíroval ledvinky na roštu se slaninou a pečenými rajčaty. Nadšeně mě

uvítal a navrhl, abychom si hned po snídani vyšli na delší procházku po pozemku. Odpověděl jsem, že

mi bude velkým potěšením.

O půl hodinky později jsme vyrazili. Nedovedete si představit, jak se mi ulevilo, když jsme unikli z

toho domu na čerstvý vzduch. Byl teplý, slunečný den, jaký občas nastane uprostřed zimy, když celou

noc padá hustý déšť a ráno najednou vyjde oslnivě slunko a je bezvětří. Holé stromy se nádherně

leskly ve slunečním svědě, po větvích ještě stékaly krůpěje a země se třpytila vodními ploškami jako

posetá drahokamy. Po obloze byly roztroušeny malé, řídké obláčky.

"To se nám dnes ale udělalo krásně!" "Opravdu nádherný den!"

Celou cestu jsme téměř nepromluvili; nebylo třeba. Ale provedl mě po celé zahradě a já jsem viděl

vše - obrovské šachové figury a vůbec celou sbírku tvarovaných stromů. A jezírka, kašny, zdobené

altány, dětské bludiště s živými ploty z habrů a líp, ve kterém lze zabloudit jen v létě, kdy jsou stromy

olistěné, okrasné květinové záhony i skalky a skleníky s révou a nektarinkami. A pak samozřejmě

sochy. Většina současných evropských sochařů tam měla svá díla z bronzu, žuly, dřeva a vápence. A i

když mě těšilo prohlížet si je, vidět, jak září v teplých slunečních paprscích, stejně mi připadalo, že se do těchto rozlehlých, geometricky uspořádaných prostor příliš nehodí.

"Sedneme si na chvíli?" navrhl sir Basil, když jsme se procházeli více než hodinu. Posadili jsme se na bílou lavičku poblíž rybníčku s lekníny, v němž se mrskali kapři a karasi, a zapálili jsme si. Byli jsme už pěkný kus od domu na místě, které se zvedalo nad okolí a odkud se pod námi rozprostírala zahrada

jako na obrázcích ze starých knížek o zahradní architektuře, kde živé ploty, trávníky, terasy a fontány

vytvářejí souměrné vzorce čtverců a kruhů.

"Otec koupil zámeček krátce před mým narozením," poznamenal sir Basil. "Žiji tady odmalička a znám tu každý kout. Den ode dne to tu mám raději."

"V létě tu musí být krásně."

"To bych řekl. Měl byste vidět zahrady v květnu nebo v červnu. Slíbíte mi, že přijedete?"

"Ovsem," řekl jsem. "Moc rád." A jak jsem to řekl, padl mi zrak na vzdálenou ženskou postavičku v červených šatech, která se pohybovala mezi záhony. Provázena kratičkým stínem si křepče

vykračovala přes otevřenou travnatou plochu, a když dorazila k jejímu okraji, obrátila se doleva a

ubírala se podél vysoké tisové stěny, až přišla k jinému, menšímu trávníku kruhového půdorysu, v

jehož středu stála socha.

"Zahrada je mladší než dům," pokračoval sir Basil. "Na začátku osmnáctého století ji navrhl Francouz jménem Beaumont, tentýž člověk, který dělal Levens ve Westmorlandu. Měl tady dvě stě padesát

Udí, přesto na ní pracovali více než rok."

K ženě v červených šatech se teď přidružil muž a oba stáli na onom travnatém kolečku necelý metr od

sebe, čelem k sobě, přímo vprostřed celého našeho zahradního panorámatu, a očividně spolu živě

konverzovaU. Muž držel v ruce nějaký černý předmět.

"Jestli vás to zajímá, mohu vám ukázat účetní listiny, které předkládal Beuamont starému vévodovi za

vykonávanou práci."

"Prohlédl bych si je moc rád. Musí být nesmírně zajímavé**

"Platil dělníkům šilink denně při desetihodinové pracovní době."

Na sluncem jasně osvíceném trávníku byly pohyby a gesta obou postaviček dobře viditelné. Obrátili

se mezitím k soše a zřejmě posměšně na ni ukazovali - podle všeho se smáli a vtipkovali na účet jejího

tvaru. Poznával jsem Henryho Moora, mimořádně krásný štíhlý objekt z hladkého dřeva se dvěma či

třemi otvory a několika jakoby tápajícími výčnělky.

"Když sázel Beaumont tisy na šachové figury a ostatní předměty, věděl veUce dobře, že než z nich

něco vyroste, potrvá to ještě nejméně sto let. Připadá mi, že dnes už nic nepodnikáme tak trpělivě,

nezdá se vám?"

"Mám stejný dojem," souhlasil jsem.

Ukázalo se, že černý předmět, který drží muž v ruce, je fotoaparát. Poodstoupil a fotografoval ženu

vedle Henryho Moora. Zaujímala roztodivné pózy, které, jak jsem viděl, měly vyznívat groteskně

komicky. Nejdřív objala jedno z dřevěných ramen a přitulila se k němu, pak se na něj vyšvihla, usedla

bokem a chopila se pomyslných opratí. Vysoký tisový plot ukrýval oba dva před pohledem od domu a

vlastně z jakéhokoli jiného místa kromě malé vyvýšeniny, na níž jsme seděli. Měli všechny důvody

domnívat se, že je nikdo nepozoruje, a i kdyby pohlédli naším směrem - tedy proti slunci -, pochybuji,

že by postřehli dvě malé postavičky nehybně sedící na lavičce u rybníka.

"Víte, ty tisy mám rád," pokračoval sir Basil. Jejich barva působí v zahradě blahodárně, protože dává odpočinout očím. A v létě člení zářivou scenérii do malých ploch, kterými se lze příjemněji kochat

Všiml jste si různých odstínů zelené na jednotlivých plochách a fasetách zastřihaných stromů?"

"Krásné, že?"

Muž teď ukazoval k Henrymu Moorovi, zřejmě ženě cosi vysvětloval, a z toho, jak pohodili hlavami,

jsem poznal, že se znovu rozesmáli. Muž stále posunkoval k soše, načež žena vyřezávanou dřevěnou

skulpturu obešla, předklonila se a jedním otvorem prostrčila hlavu. Plastika byla vysoká přibližně jako

menší kůň, ale na šířku slabší a z místa, kde jsem seděl, bylo vidět na obě strany: nalevo stálo ženské

tělo, napravo vykukovala hlava. Živě mi to připomnělo takové ty atrakce na pobřeží, žertovné tabule s

otvorem, jímž prostrčíte hlavu a necháte se vyfotografovat jako rozšafná matrona. Muž stiskl spoušť.

"A ještě jedna věc se mi na tisech líbí," dodal sir Basil. "Začátkem léta, když vyraší výhonky..." Vtom se zarazil, narovnal se a nepatrně předklonil; vycítil jsem, jak celé jeho tělo náhle tuhne.

"Ano," pobídl jsem ho, "když vyraší výhonky?"

Muž už měl sice snímek hotový, ale žena dosud stála s hlavou v otvoru a sledoval jsem, jak muž složil

ruce za zády (i s aparátem) a přikročil k ní. Naklonil se, přiblížil se na dotek k jejímu obličeji a pak ji uchopil za bradu, aby ji počastoval několika letmými polibky, předpokládám, či dotyky úst. V

následujícím tichu se mi zdálo, že prosluněnou zahradou k nám z dálky slabě doléhá zvonivý ženský

smích.

"Nevrátíme se do domu?" řekl jsem.

"Do domu?"

"Ano, nevrátíme se na sklenku před obědem?"

"Na sklenku? Ano, dáme si aperitiv." Ale nepohnul se. Seděl strnule, s pohledem napjatě upřeným na obě postavy a s myšlenkami daleko ode mě. Zíral jsem na ně stejně jako on. Nemohl jsem odtrhnout

oči; musel jsem se dívat. Připadal jsem si jako člověk, který sleduje dálkou zmenšený taneček na kraji

propasti, a ačkoli zná tanečníky i hudbu, neví, jaká je choreografie ani to, jak příběh skončí, ani co se

stane v příští chvíli, a zírá jako uhranutý, protože si prostě nemůže pomoct.

"Gaudier Brzeska," přerušil jsem ticho. "Jakého významu by podle vás dosáhl, kdyby nezemřel tak mladý?"

"Kdo?"

"Gaudier Brzeska."

"Ano," řekl nepřítomně. "Jistě."

Postřehl jsem, že se děje něco zvláštního. Žena měla stále hlavu prostrčenou otvorem, ale najednou

začala pomalými rytmickými pohyby vrtět tělem ze strany na stranu, zatímco muž postával nehybně

asi krok opodál a sledoval ji. Najednou mi připadalo, že stojí nějak rozpačitě; nachýlení hlavy a ztuhlé,

napjaté držení těla prozrazovaly, že ho smích přešel. Chvíli se nehýbal, pak jsem viděl, že položil

fotoaparát na zem, přistoupil k ženě a vzal jí hlavu do dlaní. Spíše než jako balet to najednou

vypadalo jako loutkové divadlo s titěrnými dřevěnými panáčky, pimprlaty, která sebou zběsile trhala

a škubala na vzdáleném sluncem ozářeném jevišti.

Seděli jsme beze slova na bílé lavičce a pozorovali, jak loutkový panáček začal kroutit druhé loutce

hlavou. Dělal to jemně, o tom nebylo pochyb, pomalu a jemně, a každou chvíli přemýšlivě ustoupil a

několikrát přidřepl, aby prozkoumal situaci z jiného úhlu. Kdykoli ji pustil, začala znovu vrtět tělem a

její úporné pohyby mi připomínaly psa, který prvně cítí na krku obojek.

"Uvízla," konstatoval sir Basil.

Muž se vydal na druhou stranu řezby, kde trčelo ženské tělo, a natáhl ruce a začal jí něco provádět s

krkem. Pak jí jakoby náhle podrážděn dvakrát třikrát prudce škubl krkem k sobě a ženin hlas vyjekl

hněvem či bolestí nebo obojím, a tentokrát k nám dolétl prosluněnou zahradou ostře a zřetelně.

Koutkem oka jsem zahlédl, jak sir Basil tiše pokýval hlavou. "Jednou mi uvízla pěst ve sklenici s

bonbony," řekl, "a nemohl jsem ji vyndat."

Muž ustoupil o několik metrů, vztekle založil ruce v bok a podrážděně vztyčil hlavu. Žena byla stále v

nepohodlném předklonu a něco mu říkala, asi pěkně od plic, a i když měla tělo poměrně pevně

zaklesnuté, nohy byly volné a bez ustání zlostně přešlapovaly a podupávaly.

"Sklenici jsem rozbil kladivem a matce jsem řekl, že mi spadla z poličky." Připadalo mi, že se uvolnil a je klidnější, i když hlas měl podivně bezbarvý. "Asi bychom měli sejít dolů a zkusit jí pomoci."

"Snad."

Ale stále se nepohnul. Vytáhl cigaretu, zapálil si a vyhořelou zápalku vložil pečlivě zpátky do krabičky.

"Promiňte," zvedl hlavu. "Dáte si taky?"

"Díky, dal bych ii." Poněkud obřadně mi podal cigaretu, zapálil mi a znovu dal použitou zápalku zpět do krabičky. Pak jsme se zvedli a zvolna pustili dolů po travnatém svahu.

Tise jsme je přepadli klenutým průchodem v živém tisovém plotu; samozřejmě nás ani trochu

nečekali.

"Co se to tu děje?" zeptal se sil Basil. Jsem si jist, že zlověstně tichý tón, kterým promluvil, jeho žena doposavad nikdy neslyšela.

"Ale... povedlo se jí strčit hlavu tady do té díry, a teď ji nemůže vyndat," vysvětloval major Haddock.

"Jen tak z prči, víte."

"Z čeho?"

"Basile!" zavřeštěla lady Turtonová. "Přestaň se sakra tvářit jako hlupák a udělej něco!" Tělem možná hýbat nemohla, ale ústy se jí to stále dařilo až dost

"Budeme muset ten špalek rozsekat, to jasné jako facka," zachrčel major. Na šedivém knírku měl

nepatrnou červenou šmouhu, která - tak jako jediný nadbytečný tah štětce zničí celý obraz - jedním

mávnutím zrušila veškeré jeho mužné kouzlo. Vypadal najednou komicky.

"Jakže? Rozsekat Henryho Moora?"

"Milý pane, jinak lady nikdy nevyprostíme. Bůh ví, jak se jí podařilo protlačit hlavu tou skulinou, ale vím zcela určitě, že ji nevytáhne. Uši jí brání v pohybu zpátky."

"Ale ne," zhrozil se sir Basil. "Taková hrozná škoda. Můj krásný Henry Moore."

Lady Turtonová se na manžela rozkřikla a kdo ví, jak dlouho by ho zasypávala nevybíravými výrazy,

kdyby se ze stínů nevynořil Jelks. Kde se vzal, tu se vzal, přišinul se tiše trávou a stanul v uctivé

vzdálenosti od sira Basila, jako by očekával pokyny. Jeho černý oblek působil v dopoledním slunečním

svitu jako pěst na oko a léty scvrklým růžovobílým obličejem a bílýma rukama se podobal nějaké

lezoucí havěti, která se kradla celý život dírami pod zemí.

"Ráčífe si něco přát, sire Basile?" Mluvil klidným hlasem, ale neřekl bych, že zachoval kamennou tvář.

Když pohlédl na lady Turtonovou, v očích mu vítězoslavně zablesklo.

"Ano, Jelksi. Běž do domu a přines mi pilu nebo něco, čím bych mohl vyříznout kus tohoto dřeva."

"Mám zavolat někoho ze služebnictva, sire Basile? William je dobrý tesař."

"Ne, udělám to sám. Stačí, když přineseš nástroje. A pospěš si."

Zatímco čekali na Jelkse, poodešel jsem stranou, abych nemusel poslouchat, jak se lady Turtonová

osopuje na manžela. Když jsem se vracel, uviděl jsem, že se právě blíží majordomus, tentokrát v

doprovodu té druhé ženy, Carmen la Rosa, která se rozčileně hrnula k hostitelce.

"Na-tó-lko! Na-řd-linečko! Drahoušku! Co ti to proboha udělali?"

Ježíši, sklapni," utrhla se hostitelka. "A laskavě se tady přestaň motat."

Sir Basil přikročil k hraběnčině hlavě a čekal na Jelkse. Majordomus se zvolna přivlekl s pilou v jedné

ruce a se sekyrou v druhé a zastavil se krok před nimi. Pak podržel oba nástroje před sebou, aby si

mohl pán vybrat, a nastal krátký vyčkávavý okamžik ticha - ne delší než dvě tři vteřinky -, a shodou

okolností jsem v té chvíli Jelkse pozoroval. Viděl jsem, jak se ruka se sekyrou posunula o malý

kousíček dopředu k siru Basilovi. Byl to drobný, sotva postřehnutelný pohyb - nepatrný posunek

rukou, pomalý a kradmý, jemná pobídka, vábivá nápověda doprovázená neznatelně povytaženým

obočím.

Nevím jistě, zda to sir Basil postřehl, ale zaváhal a ruka se sekyrou se znovu kousíček povysunula -

zrovna jako když vás karetní kouzelník vyzve, abyste si vytáhli "libovolnou kartu", a vy si pokaždé vy*

berete tu, kterou chce on. Sir Basil si vybral sekyru. Pozoroval jsem, jak po ní sahá v jakémsi zvláštním

zasnění a přebírá ji z Jelksových rukou; jakmile ucítil topůrko v dlani, jako by mu vlil novou krev do žil, a on ji odhodlaně sevřel.

Co následovalo, připomínalo - alespoň mně -onen okamžik děsu, kdy vidíte, jak vbíhá dítě na silnici

pod kola přijíždějícího vozu, a jediné, co můžete udělat, je pevně sevřít víčka a čekat, dokud se

neozve rána, která věstí, že je po všem. Ta chvíle čekání se promění ve vleklý, ostře osvětlený úsek

času s žlutočervenými tečkami roztančenými na černém pozadí, a když otevřete oči a zjistíte, že se

nikomu nic nestalo, není vám to nic platné, protože máte žaludek přesto jako na vodě: jako kdybyste

viděli na vlastní oči celé neštěstí.

Měl jsem pocit, jako bych viděl všechno ve vší barvitosti i teď a oči jsem otevřel, až když jsem zaslechl

hlas sira Basila, ještě tišší než obvykle, jak vlídně napomíná majordoma.

"Jelksi," ozvalo se. Otevřel jsem oči a uviděl, že stojí klidný jako Buddha a stále třímá sekyru. A hlava lady Turtonové byla dosud na svém místě a vykukovala škvírou ve dřevě, ale tvář jí příšerně

zpopelavěla a ústa se jí s bublavým chroptěním střídavě zavírala a otvírala.

"Neblázni, Jelksi," říkal sir Basil. "Na co, proboha, myslíš. Tahle věc je příliš nebezpečná. Podej mi tu pilu." A když vyměňoval jedno nářadí za druhé, zpozoroval jsem, že mu poprvé rozkvetly tváře živými

ruměnci a z koutků očí se vesele rozběhly nitky úsměvu.

/ Vzhůru k nebesům /

Celý život trpěla paní Fosterová téměř patologickým strachem z toho, že zmešká vlak, loď, letadlo,

nebo dokonce i zdvih divadelní opony. Po jiných stránkách se neprojevovala nikterak neuroticky, ale

pouhé pomyšlení na to, že se v podobných případech opozdí, ji tak rozrušovalo, že dostávala tik. Byly

to pouze nepatrné záchvěvy svalu v levém očním koutku (jako by na kohosi spiklenecky pomrkávala) -

opravdu nic vážného ale cukání, potvora, nechtělo ustat, dokud alespoň hodinu neseděla bezpečně

na svém místě, ať už ve vlaku, v letadle nebo kdekoli jinde.

Je vskutku zvláštní, jak u některých lidí může pouhá obava ze zmeškaného vlaku přerůst v těžkou

obsesi. Nejméně půl hodiny před odjezdem z domova na nádraží vystoupila paní Fosterová z výtahu 8

kloboučkem, v kabátě a v rukavicích, ustrojená a nachystaná jen vyrazit, a začala v neposedném

rozčilení poletovat z jednoho pokoje do druhého. Její manžel, jenž si její stav musel dobře

uvědomovat, se vynořil z ústraní své pracovny až po drahné době a suše strohým hlasem nadhodil, že

by už raději měli vyrazit, nebo ne?

Pošetilostí své ženy se pan Foster mohl cítit popuzen, jistě ho však nic neopravňovalo k tomu, aby

bezdůvodným otálením její muka ještě stupňoval. Rozumějte: není jisté, zda ji takto soužil vědomě,

přesto kdykoli se někam chystali, načasoval si postup tak přesně (totiž přesně se zpožděním minutky

až dvou) a vypravoval se tak volným tempem, že se vše zdálo nasvědčovat tomu, že svou nešťastnou

ženu krutě, tajmo, důmyslně a jen tak pro zábavu trýzní. A jedno musel vědět dobře: že by si nikdy

nedovolila zvýšit na něj hlas a zavolat, aby si pospíšil. Natolik ji už vycvičil. Musel vědět i to, že kdyby ji nechal čekat jen o chvilinku déle, než čas dovoluje, dohnal by ji na pokraj hysterického záchvatu.

Jednou nebo dvakrát se za poslední léta jejich manželství zdálo, jako by si zmeškat daný vlak snad

přímo přál, aby nebohé ženě způsobil trápení ještě větší.

Za předpokladu (jakkoli nejistého), že manžela obviňujeme právem, bylo jeho jednání o to

nepochopitelnější, že s výjimkou tohoto drobného úporného zlozvyku byla paní Fosterová svému

manželovi ženou dobrou a milující. Sloužila mu déle než třicet let oddaně a věrně, o tom nebylo

pochyb. I ona sama, přes veškerou skromnost, si byla svých zásluh vědoma, a třebaže si dlouhá léta

vymlouvala, že by byl její manžel schopen týrat ji úmyslně, v poslední době se několikrát přistihla, jak

se jí na mysl vkrádají pochybnosti.

Pan Eugen Foster, jemuž táhlo na sedmdesát, žil se svou ženou v New Yorku v šestipatrovém domě

na Východní šedesáté druhé ulici; měli čtyři sloužící. Byl to ponurý dům a mnoho hostů k nim

nepřicházelo. Onoho lednového rána však celý ožil a naplnil se horečným vzruchem a hemžením.

Jedna služebná roznášela do všech pokojů hromady protiprachových potahů, zatímco druhá je

přetahovala přes nábytek. Správce snášel kufry do přízemí a skládal je ve vstupní hale. Kuchtička se

každou chvíli objevila ve dveřích kuchyně, aby poklábosila se správcem, a paní Fosterová poletovala z

pokoje do pokoje ve staromódním kožichu a s černým kloboučkem upevněným v účesu a předstírala,

že vykonává nad vším tím zmatkem přísný dozor. Ve skutečnosti nemyslela na nic jiného než na to, že

jestli se její manžel co nejrychleji nevypraví ze své pracovny, určitě jí uletí letadlo.

"Kolik je, Walkere?" zeptala se správce, když se míjeli.

"Devět hodin deset minut, milostpaní." "Taxi už přijelo?"

"Ano, paní, čeká před domem. Právě se chystám naložit zavazadla."

"Na letiště se jede hodinu," počítala. "Letím v jedenáct. Musím tam být aspoň půl hodiny předem kvůli formalitám. Nestihnu to. Já prostě vím, že přijedu pozdě."

"Myslím, že máte spoustu času, milostpaní," pravil správce laskavě. "Upozornil jsem pana Fostera, že musíte odjet ve čtvrt na deset. Máte ještě pět minut čas."

"Ano ano, Walkere, já vím. Ale pospěšte si prosím s tím nakládáním, ano?"

Přecházela halou sem a tam, a kdykoli šel správce kolem ní, zeptala se ho, kolik je hodin. Nesmím ho

zmeškat, nesmím, opakovala si; tohle letadlo ne. Trvalo měsíce, než svého manžela přesvědčila, aby jí

cestu povolil. Jestli odlet zmešká, mohl by si také usmyslet, že by to celé měla zrušit. Nejhorší bylo, že si nedal říct a chtěl ji bezpodmínečně vyprovodit až na letiště.

"Bože můj," vyhrkla. "Přijedu pozdě. Já vím, že přijedu pozdě, vím to." V koutku levého oka jí zběsile cukalo a slzy měla na krajíčku.

"Kolik je, Walkere?"

"Devět hodin osmnáct minut, milostpaní."

"Tak teď už to opravdu nestihnu!" vykřikla. "Bože, ať už vyjde!"

Paní Fosterová přikládala této cestě velký význam. Odlétala sama do Paříže za svým jediným dítětem,

dcerou, která se provdala do Francie. Na Francouze moc zvědavá nebyla, ale dceru měla ráda, a

kromě toho v ní vzklíčilo toužebné přání spatřit na vlastní oči svá tři vnoučata. Znala je pouze z

mnoha fotografií, které dostávala poštou a rozestavovala po celém domě. Byly to krásné ratolístky.

Zbožňovala je, a kdykoli přišly nové fotografie, odnesla si je stranou a dlouze, s láskou si prohlížela

malé tvářičky a pátrala po společných rodinných rysech, stopách příbuzenství, jež bývají srdci

nejdražší. V poslední době také začínala mít pocit, že ze všeho nejraději by chtěla strávit zbytek svých

dnů dětem na blízku, moci je vídat, kupovat jim dárky, chodit s nimi na procházky, vidět, jak rostou.

Věděla samozřejmě, že takovými myšlenkami by se zaobírat neměla, že se jimi do jisté míry

zpronevěřuje svému dosud žijícímu manželovi. Navíc věděla, že ačkoli manžela již nezaměstnával

široký okruh činností jako kdysi, nikdy by se nenechal přesvědčit, aby opustili New York a žili v Paříži.

Byl zázrak, že vůbec svolil k tomu, aby odletěla na vlastní pěst a zůstala šest týdnů u dcery a vnoučat.

A přitom tolik, tolik toužila, aby mohla žít tam a být v jejich blízkosti! "Walkere, kolik je?"

"Devět hodin dvaadvacet minut, milostpaní."

Jako v odpověď se otevřely dveře a pan Foster vešel do haly. Zastavil se, změřil si ji a ona jeho: byl to

drobný, ale na svůj věk čiperný stařík s širokou vousatou tváří, který jako by z oka vypadl Andrewovi

Carnegiemu, jak ho znala ze starých fotografií.

"Tak co?" pronesl. "Jestli to chceš stihnout, asi bychom měli brzy vyrazit."

"Ano, Eugene - ano! Taxi už naložili. Stojí před domem."

"To je dobře," mínil. S nakloněnou hlavou ji bedlivě pozoroval. Měl zvláštní zvyk vztyčit hlavu a rychlými, trhavými pohyby jí otáčet do stran. Částečně kvůli tomu a částečně proto, že při tom svíral

dlaně před sebou, jí neodbytně připomínal veverku - čiperného vychytralého starého veveráka z

Central Parku.7192/

"Walker ti nese kabát, Eugene. Obleč se." "Hned jsem u vás," řekl. Jen si opláchnu ruce." Čekala na něho a vedle ní stál vysoký správce 8 manželovým kabátem a kloboukem. "Walkere, uletí mi to?"

"Ne, milostpaní," uklidňoval ji správce. "Řekl bych, že tam budete včas."

Pan Foster se znovu objevil a správce mu pomohl do kabátu. Paní Fosterová chvatně vyšla z domu a

nasedla do přistaveného cadillaku. Manžel ji následoval, ale po schodech od domu scházel zvolna a v

polovině schodiště se zarazil, rozhlédl se a vtáhl nosem chladný ranní vzduch.

"Nevím nevím, v téhle mlze," pravil, když usedl vedle ní. "A na letišti u pobřeží bývá vždycky mizerné počasí. Vůbec bych se nedivil, kdyby ten let zrušili."

"Neříkej takové věci, Eugene - prosím"

Ve voze se rozhostilo mlčení až do chvíle, kdy přejížděli most přes řeku na Long Island.

"Se služebnictvem jsem všechno domluvil," ozval se pan Foster. "Dneska všichni odcházejí. Dostali za těch šest týdnů poloviční gáži a Walkerovi jsem řekl, že až je budeme zase potřebovat, pošlu mu

telegram."

"Já vím," odpověděla. "Řekl mi to."

"Do klubu se odstěhuju už dnes večer. Bude to příjemná změna, bydlet tam."

"Ano, drahý. Budu ti psát."

"Občas se v domě zastavím, abych zkontroloval, jestli je všechno v pořádku, a vyzvedl poštu."

"A opravdu si nemyslíš, že by bylo lepší, kdyby Walker zůstal a staral se o dům?" optala se krotce.

"Hlouposti. Co by tam dělal? A kromě toho bych mu musel dávat plný plat."

"Ovšem," řekla. "To je pravda."

"Nehledě na to, že nikdy nevíš, co začnou lidi tropit, když je necháš samotné bez dohledu v cizím

domě," prohlásil pan Foster, načež vytáhl doutník, stříbrnými kleštičkami mu odstřihl špičku a zlatým zapalovačem si zapálil.

Paní Fosterová seděla tichounce s rukama pevně sevřenýma na kolenou pod plédem.

"Napíšeš mi?" zeptala se.

Ještě nevím," pokrčil rameny. "Spíš ne. Víš přece, jak nerad píšu dopisy, pokud nechci říct něco konkrétního."

"Ano, drahý, já vím. Tak se tím nezatěžuj."

Cadillac ujížděl dál, po Queen's Boulevard, a jak se blížili k rovné mokřinaté krajině, v níž se prostíral letištní komplex Idlewild, mlha houstla a vůz musel zpomalit

"Proboha!" vykřikla paní Fosterová. "Teď to určitě nestihneme! Kolik je hodin?"

"Přestaň vyvádět," odvětil stařec. "Teď už je to stejně jedno. Určitě to zrušili. V takovémhle počasí se lety nevypravují. Nevím, proč se na to letiště vůbec ženeš."

Nebyla si tím jistá, ale zdálo se jí, že v jeho hlase zazněl nový tón, a obrátila se k němu. Pod

manželovým hustým vousem bylo těžké vysledovat jakoukoli změnu výrazu. K tomu byla spolehlivým

vodítkem jen ústa. Jako už tolikrát předtím ji napadlo, jak ráda by viděla ta ústa zřetelněji. Oči nikdy

nic neprozrazovaly, pokud se zrovna neblyštěly hněvem.

"A i kdyby to náhodou letělo," pokračoval, "souhlasím, že teď už to stoprocentně nestihneš. Proč se s tím nesmíříš?"

Odvrátila hlavu a zírala okénkem do mlhy. Jak se pomalu šinuli kupředu, zdálo se, že mlha ještě

houstne, a při pohledu ven rozeznávala už jen okraje silnice a proužek trávníku vedle ní. Uvědomila si,

že ji manžel stále pozoruje. Střelila po něm očima a tentokrát si s hrůzou všimla, že jí upřeně hledí na

levý oční koutek, ve kterém cítila křečovité záškuby.

"Nemám pravdu?" dodal. "V čem?"

"Že i kdyby to letělo, teď už to nestihneš. V téhle slotě nemůžeme zrychlit."

Pak už na ni nepromluvil. Vůz jel krokem. Řidič namířil žlutou mlhovku na kraj vozovky a jen díky

tomu viděl na cestu. Proti nim se z mlhy vynořovalo jedno světlo po druhém, tu bílé, tu žluté, a jeden

jasný kužel světla se vytrvale držel v těsném závěsu za nimi.

Najednou taxi zastavilo.

"Vidíš!" zvolal pan Foster. "Teď tu budeme trčet! Já to věděl."

"Ne, pane," ozval se řidič a otočil se k nim. "Jsme na místě. Tohle je letiště."

Paní Fosterová beze slova rozrazila dvířka a spěchala k hlavnímu vchodu do haly. Ve vestibulu se tlačil

zástup lidí, většinou zoufalých cestujících, kteří se tísnili kolem odbavovacích přepážek. Prodrala se

davem a oslovila úředníka u registrace.

"Ano," přikývl. "Váš let je dočasně odložen. Ale neodcházejte, prosím. Předpokládáme, že se mlha každou chvíli zvedne."

Vrátila se k vozu, v němž stále seděl její manžel, a hlásila mu, co se dozvěděla. "Ale nečekej na mě, Eugene," dodala. "To by nemělo smysl."

"Nebudu čekat," souhlasil. "Pokud se odsud vyhrabeme. Řidiči, dostanete mě zpátky do města?"

"Myslím, že ano," soudil muž.

"Vyložil jste zavazadla?"

"Ano, pane."

"Na shledanou, Eugene," loučila se paní Fosterová a naklonila se do vozu, aby manžela letmo políbila na šedou, drsně porostlou tvář.

"Na shledanou," odvětil. "Šťastnou cestu." Taxi odjelo a paní Fosterová zůstala sama. Zbytek dne prožila jako ve špatném snu. Seděla hodinu za hodinou na lavičce co nejblíže odletové přepážce a

zhruba každých třicet minut vstávala a ptala se odletového dispečera, jestli je něco nového. Pokaždé

se jí dostalo stejné odpovědi: musí čekat, protože mlha se může zvednout každou chvíli. Bylo už po

šesté večer, když se z amplionů ozvalo sdělení, že let byl přeložen na jedenáct nula nula druhého dne.

Po tomto oznámení se paní Fosterové zmocnila naprostá bezradnost. Další půlhodinu zůstala sedět

na lavičce a jako v mlhách unaveně rozvažovala, kde má strávit noc. Zoufale se jí nechtělo opustit

letiště. A nechtěla vidět manžela. Hrozila se toho, že nakonec dosáhne svého a tak či onak jí odlet do

Francie překazí. Nejraději ze všeho by zůstala tam, kde je, a seděla na lavičce celou noc. To by bylo

nejjistější. Ale byla k smrti unavená a brzy si uvědomila, že polehávání na letišti se pro dámu v letech

nehodí. Nakonec tedy došla k telefonnímu automatu a zavolala domů.

Sluchátko zvedl sám manžel, který byl právě na odchodu do klubu. Řekla mu, jak se věci mají, a

zeptala se, zda je ještě v domě služebnictvo. "Všichni už odešli," odpověděl. "V tom případě si najdu ubytování někde ve městě, Eugene. Nedělej si se mnou žádné starosti."

"Taková hloupost," odfrkl. "Máš tady k dispozici velký dům. Tak ho využij." "Ale je prázdný, Eugene."

"Tak s tebou zůstanu já." "Není tam jídlo. Není tam nic." "Tak se najez někde cestou. Neblázni, ženská. Proč musíš se vším dělat takové cavyky?"

"Promiň," omlouvala se. "Máš pravdu. Dám si něco lehkého na letišti a přijedu za tebou."

Venku už mlha poněkud prořídla, ale jízda taxíkem byla stále zdlouhavá a pomalá, a než dorazila do

domu na Šedesáté druhé ulici, večer" dosti pokročil.

Když manžel zaslechl, jak paní Fosterová vchází dovnitř, vyšel z pokoje. "Tak co?" Stanul přede dveřmi pracovny. "Jak bylo v Paříži?"

"Odlétáme v jedenáct ráno," řekla. "S konečnou platností."

"Chceš říct: když se ztratí mlha."

"Už se ztrácí. Zvedá se vítr."

"Vypadáš unaveně," poznamenal. "Musíš za sebou mít namáhavý den."

"Nebylo to moc příjemné. Asi si hned půjdu lehnout"

"Na ráno jsem objednal taxi," oznamoval. "Přijede v devět."

"To jsi hodný, Eugene, díky. Jen doufám, že tě nenapadlo, že by ses se mnou měl zase obtěžovat

celou cestu až na letiště."

"Ne," pronesl zvolna. "To mě nenapadlo. Ale nic myslím nebrání tomu, abys mě cestou vysadila v klubu."

Pohlédla na něj a vtom se jí zmocnil pocit, že ho vidí stát ve veliké dálce, zcela mimo její dosah.

Připadal jí náhle tak maličký a vzdálený, že nerozeznávala, co vlastně dělá, co mu táhne hlavou,

dokonce ani co je zač.

"Klub je v centru," namítla. "Je to zajížďka."

"Ale drahá, budeš mít spoustu času. Copak mě nechceš vyložit před klubem?"

"Ale ano - jistě."

"Dobře. Tak se uvidíme ráno v devět." Odebrala se do své ložnice ve druhém patře a vyčerpáním z

náročného dne usnula, jako když ji do vody hodí.

Druhého dne si paní Fosterová přivstala a již v osm třicet popocházela halou připravená k odjezdu.

Krátce po deváté se objevil i manžel. "Udělala jsi kávu?" zajímal se.

"Ne, drahý, říkala jsem si, že se pořádně nasnídáš až v klubu. Taxi už čeká před domem. Můžeme

vyrazit."

Stáli naproti sobě v hale (napadlo ji, že poslední dobou se ani jinde nevídají); ona v kožichu, s

kloboučkem a kabelkou, on ve zvláštně střiženém edwardiánském saku s úzkými klopami.

"Kde máš zavazadla?"

"Na letišti."

"Pravda," uvědomil si. "Samozřejmě. Takže - jestli mě předtím chceš zavézt do klubu, měli bychom asi co nejdříve vyrazit, ne?"

"Ano!" vykřikla. "Ach ano - prosím tě!"

"Jenom si vezmu pár doutníčků. Hned jsem zpátky. Zatím si nastup."

Obrátila se a prošla halou, a když se objevila před domem, šofér jí otevřel dvířka.

"Kolik je hodin?" chtěla vědět.

"Zhruba čtvrt na deset."

Pan Foster vyšel z domu o pět minut později, a když ho pozorovala, jak zvolna schází po schodišti,

všimla si, jak má v těch svých úzkých rourách tenké nohy - jako kozel. Stejně jako předešlého dne se v

polovině schůdků zastavil, aby zavětřil a rozhlédl se po obloze. Dosud se úplně nevyjasnilo, ale

mlžným oparem už slabě prosvítalo slunko.

"Tentokrát budeš mít možná kliku," utrousil a usedl vedle ní na zadní sedadlo.

"Prosím vás, pospěšte si," pobídla řidiče. "Pléd nechte být. Přikryji si kolena sama. Hlavně už jeďte.

Mám zpoždění."

Řidič si sedl za volant a nastartoval.

"Počkejte chvilku!" zarazil ho náhle pan Foster. Ještě nejezděte, ano?"

"Co se děje, Eugene?" Viděla, jak šátrá v kapsách svrchníku.

"Chtěl jsem, abys Elleně předala takový malý dárek," řekl. "Kam se ksakru poděl? Vím určitě, že jsem to měl v ruce, když jsem scházel po schodech."

"Vůbec jsem si nevšimla, že bys něco nesl. Jak to vypadalo?"

"Taková malá krabička zabalená do bílého papíru. Už včera jsem ti ji zapomněl dát. Nerad bych ji

zapomněl i dneska."

"Malá krabička!" zajíkla se rozčileně paní Fosterová. "Žádnou malou krabičku jsem nikde neviděla!"

Začala s horečnou zběsilostí prohledávat zadní sedadlo a přihrádky.

Manžel dál šátral po kapsách* kabátu. Pak ho rozepjal a ohmatal kapsy saka. "To jsem blázen,"

zamračil se, "musel jsem ji nechat u sebe v ložnici. Za moment jsem zpátky."

"Prosím tě ne!" vyhrkla. "Není na to čas! Nech krabičku krabičkou, prosím tě! Můžeš ji poslat poštou.

Stejně je to zase jenom nějaký pitomý hřebínek. Už jich od tebe má mraky."

"Můžeš mi říct, co máš proti mým hřebínkům?" obořil se na ni, rozezlený, že si pro jednou nedala pozor na pusu.

"Ale nic, Eugene, vůbec nic. Jenom že..."

"Seď a čekej!" nakázal. "Dojdu pro to."

"Tak si pospěš, Eugene! Snažně tě prosím!"

Strnule seděla - a čekala.

"Prosím vás* kolik je hodin?"

Řidič vrhl krátký pohled na náramkové hodinky. "Já mám skoro půl desátý."

"Dostaneme se na letiště za hodinu?" "Jen tak tak."

V tu chvíli paní Fosterová zpozorovala růžek jakéhosi bílého předmětu vklíněného do spáry v sedadle

na místě, kde předtím seděl její manžel. Naklonila se a vylovila malou, do papíru zabalenou krabičku,

přičemž si nemohla nevšimnout, že je vklíněná tak pevně a hluboko, jako by ji tam někdo úmyslně

vmáčkl.

"Tady je!" vykřikla. "Našla jsem ji! Panebože, teď ji tam bude donekonečna hledat! Prosím vás, řidiči, rychle - doběhněte pro něj nahoru."

Šofér byl Ir s malými vzpurnými ústy a trable milostpanstva ho vůbec nezajímaly, ale vystoupil z auta

a vyšel po schodech k domovním dveřím. Pak se otočil a vrátil se k vozu. "Zamčíno," hlásil. "Máte klíč?"

"Ano - hned." Zoufale šátrala v kabelce. Tvářičku měla staženou napětím a úzkostí a ústa sešpulená jako hubičku konvice.

"Nate! Ne - půjdu sama. Budu rychlejší. Vím, kde je."

Vyskočila z auta a s klíčem v ruce vyběhla po schodech ke vchodu. Vsunula klíč do zámku a chystala se

jím otočit - a najednou se zarazila. Zvedla hlavu a celé její tělo jako by právě v okamžiku, kdy chtěla

otočit klíčem a vpadnout dovnitř, zkamenělo. Paní Fosterová čekala - pět, šest, sedm, osm, devět,

deset vteřin. Vyčkávala. Vztyčená hlava a napjaté držení těla nasvědčovaly tomu, že naslouchá, zda se

opět ozve nějaký zvuk, který před chvilkou zazněl odněkud z nitra domu.

Ano - nebylo pochyb, že naslouchá. Celý její postoj byl zosobněním naslouchání. Dokonce začala

otáčet hlavu: blíž a blíž uchem ke dveřím. Teď přitiskla ucho přímo na dveře a po několik vteřin

zůstala v této pozici - se zdviženou hlavou, uchem přilepeným na dveřích a rukou položenou na klíči,

jako by zůstala na pomezí mezi vstupem a setrváním a snažila se, jak se alespoň zdálo, zachytit a

rozpoznat původ zvuků, které se nezřetelně ozývaly odkudsi z útrob budovy.

Pak náhle jako by jí vlil do žil novou krev. Vytrhla klíč ze zámku, seběhla po schůdcích a utíkala zpět k

vozu.

Je pozdě!" volala na řidiče. "Nemůžu na něj čekat, nedá se nic dělat. Zmeškala bych letadlo. Pospěšte si, řidiči, rychle! Na letiště!"

Kdyby se jí byl řidič pozorně zahleděl do tváře, byl by si mohl všimnout, jak nepřirozeně zbělala a jak

nápadně se jí proměnil výraz. Rys bezbranné ústupnosti byl pryč. Ve tváři měla vepsánu nečekanou

tvrdost. Dříve měkká malá ústa se semkla v tenkou čárku, v očích jí jiskřilo a hlas náhle zvučel

nebývalou sebejistotou.

"Pospěšte si přece, jedeme!"

"Manžel vás nevyprovodí?" zeptal se řidič užasle.

"To rozhodně ne! Jenom jsem ho chtěla vysadit před klubem. On se nezblázní. Pochopí to. Zavolá si

jiné taxi. A hoďte sebou, člověče. Na vybavování není kdy. Za chvíli letím do Paříže!"

Řidič, stále popoháněný ze zadního sedadla, ujížděl celou cestu jako o závod a paní Fosterová stihla

odlet právě včas. Za chvíli byla vysoko nad Atlantikem, opírala se spokojeně v sedadle, naslouchala

hukotu motorů a konečně směřovala k Paříži. Stále byla prodchnutá novým sebevědomím. Cítila v

sobě neobyčejnou sílu a také jakési zvláštní povznesení. Poslední události jí trochu vzaly dech, ale to

bylo spíše z čirého úžasu nad tím, co dokázala, než čímkoli jiným, a zatímco vzdálenost, která dělila

letadlo od New Yorku a Východní šedesáté druhé ulice, vzrůstala, usazoval se v ní podivuhodný pocit

klidu. Než přistáli v Paříži, byla k nepoznání pevná a silná.

Spatřila svá vnoučata, a ta byla ve skutečnosti ještě krásnější než na fotografiích. Jsou to krásné

dětičky, říkala si, úplní andílkové. A každý den je brala na procházky, pekla jim koláče, nakupovala

dárky, vyprávěla jim kouzelné pohádky.

Jednou týdně, vždy v úterý, posílala manželovi dopis, milý a upovídaný, plný novinek a klípků, a na

závěr ho vždy nabádala: "A ne aby ses odbýval v jídle, drahý, i když jak tě znám, obávám se, že beze

mě to s tím tvým stravováním bude všelijaké."

Šest týdnů uplynulo jako voda a všichni zesmutněli, že se musí vrátit do Ameriky k manželovi. Všichni

- kromě ní. Nevypadala kupodivu zdaleka tak sklíčeně, jak by se dalo čekat, a když je líbala na

rozloučenou, něco v jejím chování i slovech jako by naznačovalo možnost brzkého návratu.

Nicméně jak se sluší na oddanou manželku, neprodloužila pobyt ani o den déle, než bylo domluveno.

Přesně šest týdnů po příletu do Francie odeslala manželovi telegram a nastoupila na zpáteční let do

New Yorku.

Sotva stanula na idlewildském letišti, udiveně zaznamenala, že jí nikdo nepřijel naproti. Možná

pocítila i jisté rozveselení. Přesto byla naprosto klidná a nosiči, který jí pomohl se zavazadly do vozu

taxislužby, dala přiměřené spropitné.

V New Yorku bylo chladněji než v Paříži a ve stokách ulic se povalovaly hroudy špinavého sněhu. Taxík

zastavil před domem na Šedesáté druhé ulici a paní Fosterová přiměla řidiče, aby jí vynesl oba velké

kufry po schodech ke vchodu. Zaplatila mu a stiskla tlačítko zvonku. Čekala, ale nic se nedělo.

Pro jistotu zazvonila ještě jednou a uslyšela pronikavé crnknutí zvonku vzadu v přípravně mezi

kuchyní a jídelnou.

Vytáhla tedy vlastní klíč a odemkla si.

První, co spatřila, byla kupa dopisů, které propadly dovnitř schránkou ve dveřích a vršily se na

podlaze. V hale byla tma a chladno. Skříňové pendlovky pokrýval přehoz proti prachu. Navzdory zimě

byl vzduch téměř nedýchatelný, prostoupený podivným nasládlým zápachem, který se v domě objevil

poprvé.

Rázně prošla halou a zmizela vlevo vzadu za rohem. Kráčela jako někdo, kdo míří na zcela určité

místo; působila dojmem člověka, který si jde ověřit nějakou zprávu nebo si potvrdit podezření. Když

se po několika vteřinách vrátila, tváří jí prosvítalo uspokojení.

Zastavila se vprostřed haly, jako by váhala, co má dělat dál. Pak se náhle otočila a prošla halou do

manželovy pracovny. Na psacím stole našla ležet adresář a po chvíli hbitého listování zdvihla

sluchátko a vytočila číslo.

"Dobrý den," řekla. "Poslyšte - volám z Východní šedesáté druhé ulice, číslo devět... Ano, přesně tak.

Můžete sem někoho poslat, co nejdříve, jestli mohu prosit? Ano, zdá se, že se zasekl mezi druhým a

třetím podlažím. Aspoň podle ručičky počitadla... Hned teď? To budete moc hodný. Víte, jsem už

špatná na nohy a dlouhé chození do schodů mě zmáhá. Děkuji vám. Nashledanou."

Položila sluchátko, usedla za manželův stůl a trpělivě čekala na opraváře, který měl každou chvíli

přijít, aby zprovoznil výtah.

/ Panf Bixbyová a kožich od Plukovníka /

Amerika je země velkých možností - zvlášť pro ženy. Američanky již nyní vlastní pětaosmdesát

procent národního majetku. Co nevidět ho budou mít všechen. Rozvod se stal výnosným obchodem -

snadno se zařizuje a lehko pouští z hlavy. Cílevědomé ženy si jej mohou zopakovat, jak často se jim

zlíbí, a vyhnat jackpot do astronomické výše. Ale slušné zisky přináší i manželova smrt a některé

dámy se raději spoléhají na tuto metodu. Dobře vědí, že čekací lhůta nebývá příliš dlouhá, neboť

vysoký tlak a přepracovanost udělají tak jako tak s nebožákem krátký proces. Zemře za svým stolem,

v jedné ruce tubu s benzedrinem, v druhé krabičku sedativ.

Generace se střídají, ale mladí Američané se tímto hrůzostrašným řádem rozvodu a smrti nenechávají

ani v nejmenším odradit. Čím četnější je rozvodovost, tím dychtivěji strkají hlavy do chomoutů.

Mladíci, kteří si málem ještě neodbyli pubertu, se žení jako vzteklí a v době, kdy jim je šestatřicet,

většina z nich vykazuje na výplatních listinách několik exmanželek. Mají-li těmto dámám poskytovat

zaopatření na úrovni, jíž byly uvykly, nezbývá jim než dřít jako otroci, což samozřejmě není pouhé

přirovnání. Když pak vstupují do krize středního věku, do duší se jim začne vkrádat rozčarování a

strach a jejich poslední výspou se stává klub či bar, kde se o večerech shlukují, popíjejí whisky,

polykají prášky a navzájem se chlácholí vyprávěním historek.

Hlavní téma těchto příběhů je věčně stejné. Vystupují v nich tři hlavní postavy: manžel, manželka a

sviňák. Manžel je slušný, poctivý, pracovitý člověk. Manželka je úskočná, proradná a smilná a

pravidelně se zaplétá se sviňákem. Manžel je příliš velký dobrák, a tak ho ani nenapadne, aby ji

podezíral. Jeho vyhlídky jsou černé. Prokoukne, co se kolem děje? Je mu souzeno být paroháčem až

do konce života? Ano. Ale pozor! Nenadálým geniálním tahem vytře manžel zvrhlé choti zrak. Žena je

omráčena, ohromena, potupena, poražena. Publikum mužů u barového pultu se pousměje pod vousy

a načerpá z fikce pár kapek útěchy.

Podobných historek, báječných, vysněných plodů tužeb nešťastného mužského plemena, koluje

hodně, ale bývají příliš bezduché, než aby stály za opakování, nebo zase příliš šťavnaté, aby je bylo

možno svěřit papíru. Jedna ovšem, zdá se mi, nad ostatními vyniká, a to především proto, že ji zdobí

pravdivost Zvláštní zalíbení v ní nacházejí muži, již se dvakrát třikrát spálili a hledají jen útěchu, nic jiného; jste-li jedním z nich a ještě jste ji neslyšeli, snad si vychutnáte způsob, jakým se rozuzlí. Příběh se jmenuje "Paní Bixbyová a kožich od Plukovníka" a odehrál se nějak takto:

Pan a paní Bixbyovi bydleli v malém bytě kdesi v New Yorku. Pan Bixby byl zubař s průměrným

příjmem. Paní Bixbyová byla mohutná, rázná žena s uslintanou pusou. Jednou za měsíc, vždy v pátek

odpoledne, nasedala paní Bixbyová na Pensylvánském nádraží do vlaku a odjížděla do Baltimoru

navštívit svou starou tetu. Noc strávila u tetičky a druhého dne se vracela do Nevř Yorku právě včas,

aby ještě stačila připravit manželovi večeři. Pan Bixby přijímal řád věcí shovívavě. Věděl, že teta

Maude bydlí v Baltimoru a že si jeho manželka starou paní velmi oblíbila, a bylo by jistě nerozumné

upírat jim oboustranné potěšení z pravidelných měsíčních setkání.

"Hlavně když ode mě nebudeš vyžadovat, abych tě doprovázel," prohlásil pan Bixby na začátku.

"Jistěže ne, miláčku," odpověděla paní Bixbyová. "Koneckonců čí je to teta, tvoje, nebo moje?"

Doposud žádný háček.

Jak se ovšem ukázalo, tetička neznamenala pro paní Bixbyovou o mnoho více než vhodné alibi. V

temném pozadí se skrýval sviňák v podobě tak řečeného Plukovníka a právě v náručí tohoto ničemy

trávila naše hrdinka většinu baltimorského pobytu. Plukovník byl nesmírně bohatý. Bydlel v

půvabném domě na předměstí. K jeho blízkému okolí se nepojily děti ani manželka, jen několik

věrných a diskrétních sluhů, a v nepřítomnosti paní Bixbyové se Plukovník těšil jízdou na koni a

honem na lišky.

Tento příjemný dvojspolek se táhl dlouhá léta, aniž by narazil na sebemenší zádrhel. Setkávali se

zřídka - dvanáctkrát do roka není, připusťme, mnoho -, a tak bylo riziko, že se jeden druhého nasytí,

nízké, možná nulové. Naopak; dlouhý čas mezi schůzkami roznítil vzájemný cit ještě silněji, takže

každá byla láskyplným shledáním.

"U všech lišek!" zvolal Plukovník pokaždé, když nastupovala před nádražím do jeho velkého bouráku.

"Málem jsem zapomněl, miláčku, jak jsi nádherná. Rychle do doupěte.*

Uplynulo osm let.

Bylo krátce před Vánocemi a paní Bixbyová stála na baltimorském nádraží a čekala na zpáteční vlak

do New Yorku. Byla v dobrém rozpoložení, neboť pobyt se tentokrát vyvedl ještě lépe než obvykle.

Vlastně na ni poslední dobou působila Plukovníkova společnost blahodárně pokaždé. Uměl v ní

vyvolat pocit, že je zcela výjimečnou ženou, ženou vzácných a delikátních vloh, perlou mezi ženami.

Manžel dentista nikdy nic takového nedokázal - jeho zásluhou se doma cítila nejvýš jako věčná

pacientka, která vysedává v čekárně, tiše listuje starými časopisy a jež je stále řidčeji - pokud vůbec -

povolávána do hnidopišské péče jeho vymydlených růžových ruček.

7206/

"Plukovník mě pověřil, abych vám tohle předal," pronesl jakýsi hlas vedle ní. Otočila se a uviděla Plukovníkova komorníka Wilkinse, seschlého trpaslíka s popelavou kůží: podával jí velkou plochou

lepenkovou krabici.

"Jemináčku!" vyhrkla celá rozrušená. "To je ale veliká krabice! Co je to, Wilkinsi? Poslal mi vzkaz?

Vzkazuje mi něco?"

"Nevzkazuje," odtušil komorník a byl ten tam.

Jakmile nastoupila do vlaku, odnesla si krabici do soukromí dámské toalety a zamkla se. To je ale

senzační! Plukovníkův dárek k Vánocům! Začala rozvazovat provázek. "Jistě to budou šaty," rozjímala nahlas. "Možná dokonce dvoje. Nebo celý komplet krásného spodního prádla. Nebudu se dívat.

Schválně jestli poznám jen po hmatu, co to je. A schválně jestli uhodnu i barvu a střih. A taky kolik to

stálo!"

Pevně zavřela oči a pomalu odklopila víko krabice. Jednu ruku zasunula dovnitř. Navrchu ležel

hedvábný papír; na omak byl heboučký a šustil. Ucítila také nějakou obálku nebo lístek z tvrdého

papíru. Nevšímala si ho a zanořila ruce pod hedvábný papír, jemně hmatajíc prsty jako citlivými

úponky.

"Ne," vykřikla náhle. "To není možné!"

Otevřela doširoka oči a vytřeštila je na kožich. Pak po něm skočila a vytáhla ho z krabice. Při rozvíjení

tlustých záhybů kožešina krásně šustila o hedvábný papír, a když ji pozvedla a spatřila ji před sebou v

celé délce a kráse, zalapala po dechu.

V životě takový norkový kožich neviděla. Byl to přece norek? Ale ano, co jiného. A ta kouzelná barva!

Kožešina měla barvu téměř havraní černi. Zprvu si opravdu myslela, že je černá, ale teď, když ji

podržela blíž u okna, si všimla tmavě modrého nádechu, sytého, kobaltově modrého odstínu. Rychle

přelétla kartičku pohledem. Kartička uváděla jen NOREK LABRADORSKÝ. Nic jiného na ní nebylo, ani

náznak toho, kde byl kožich zakoupen, ani ničeho jiného. Ale to byla asi Plukovníkova práce. Starý

lišák se ujistil zatraceni dobře, že po sobě nezanechal stopy. To mu slouží ke cti. Ale kolik to proboha

mohlo stát? Ani se neodvažovala pomyslet. Čtyři, pět, šest tisíc dolarů? Možná i víc.

Nemohla od kožichu odtrhnout oči. A hlavně se nemohla dočkat, až si ho zkusí. Hbitě vyklouzla ze

svého tuctového červeného kabátu. Dýchala bezděky trochu zrychleně a oči měla široce rozevřené.

Ach bože, jak byl měkký na dotyk! A ty velké široké rukávy s tlustými ohrnutými manžetami! Jednou jí

někdo řekl, že na rukávy se používá samicí kůže a na ostatní části kožichu samčí. Ale kdo jí to říkal?

Asi Johana Rutfieldová, i když si nedovedla představit jak mohla zrovna Johana vůbec vědět, co je

norek.

Velký černý kožich jí padl jako ulitý, jako druhá kůže. Božínku! Cítila se tak výjimečně a jedinečně!

Pohlédla do zrcadla. Fantastické! Celá její osobnost se rázem dokonale proměnila. Vypadala oslnivě,

zářivě, skvostně, osobitě, dráždivě, a to všechno najednou. A jakým pocitem moci ji naplňoval! Ať v

něm přijde kamkoli, všichni kolem ní začnou cupat jako králíci. Byla před tou nádherou jako oněmělá!

Paní Bixbyová zvedla obálku, která zůstala ležet v krabici. Otevřela ji a vytáhla Plukovníkův lístek:

Jednou ses zmínila, že se ti líbí norek, tak jsem ti ho koupil Prý je kvalitní. Přijmi ho ode mě, prosím, s upřímným přáním všeho nejlepšího jako dárek na rozloučenou. Z důvodů, jež jsou čistě osobní, se již

nebudeme moct nadále vídat. Sbohem a hodně štěstí.

No tohle! To jsou věci!

Zčista jasna, a právě když byla tak šťastná.

Konec Plukovníka.

Taková hrozná rána.

Bude se jí po něm strašně stýskat.

Paní Bixbyová začala zvolna hladit krásný hebký černý kožíšek.

Všechno má holt svá plus a minus.

Usmála se a přeložila lístek, aby jej roztrhla a vyhodila z okénka, ale vtom si všimla, že na druhé

straně je také cosi napsáno:

P. S. Řekni, že jsi ho dostala k Vánocům od štědré tetičky.

Ústa paní Bixbyová, široce roztažená ve vláčném úsměvu, se rázem smrštila jako gumička od prádla.

"Ten chlap se snad zbláznil!" vykřikla. "Kde by teta Maude vzala tolik peněz? Takový kožich by mi dát nemohla."

Ale kdo jí ho dal, když ne teta Maude?

Proboha! Pro samé vzrušení z kožichu a z toho, jak si ho zkoušela, pominula stěžejní stránku celé věci.

Za pár hodin dorazí do New Yorku. A za dalších deset minut se uvidí s manželem, který bude doma,

aby ji přivítal. A dokonce i takový muž jako Cyril, pohroužený do temného hlenového světa

premolárů, zubního kazu a kořenových kanálků, položí ženě pár otázek, když se mu vrátí z víkendu, a

jako by se nechumelilo, vtančí do dveří v norku za šest tisíc dolarů.

Co tím asi ten prevít Plukovník sleduje? táhlo jí hlavou. Určitě mi to udělal naschvál, jen aby mě

mučil. Věděl moc dobře, že tetička nemá na to, aby mi kupovala kožichy. Věděl, že si ho nebudu moct

nechat.

7209/

Ale pomyšlení, že by se ho teď měla vzdát, paní Bixbyová přes srdce nepřenesla.

"Ten kožich musím mít! Musím á musím!" opakovala nahlas. "Za každou cenu!"

Dobrá tedy. Máš ho mít. Ale hlavně nejanči. Zachovej klid, neztrácej hlavu a mysli. Jsi chytrá holka,

ne? Už jsi ho párkrát převezla. Ten chlap si pře* ce nikdy neviděl na špičku nosu. Zachovej chladnou

hlavu a zapoj mozek. Času máš habaděj.

O dvě a půl hodiny později vystoupila paní Bixbyová z vlaku na Pensylvánském nádraží a rychle se

ubírala k východu. Na sobě měla původní červený kabát a v náručí nesla lepenkovou krabici. Mávla na

taxi.

"Pane řidiči," zeptala se, "nevíte náhodou o nějaké zastáváme v okolí, která by ještě měla otevřeno?"

Muž za volantem zdvihl obočí a pobaveně se obrátil.

"Na Šesté avenue je jich spousta," odpověděl. "Zastavte mi u první, kterou uvidíte, ano?" Nasedla a odjeli.

Brzy taxík zabrzdil před obchodem, jehož vývěsní štít hlásal "Zastavárna".

"Počkejte na mě, prosím," požádala paní Bixbyová řidiče, vystoupila z taxíku a vešla do krámku.

Na výplatním pultu se krčila veliká kočka a z bílé misky vyžírala rybí hlavy. Zvíře pohlédlo na paní

Bixbyovou světle žlutýma očima a odvrátilo se zpět k žrádlu. Paní Bixbyová přistoupila k pultu, co

nejdále od kočky, čekala, až se někdo objeví, a očima přejížděla po hodinkách, přezkách od bot,

emailovaných brožích, starých kukátkách, falešných zubech. Odkud se v těch zastavárnách bere tolik

falešných zubů? divila se.

"Přejete si?" řekl majitel, který se vynořil odkudsi z tmavých zadních prostor.

"Dobrý večer," odpověděla paní Bixbyová. Odvazovala provázek omotaný kolem krabice. Muž

přistoupil ke kočce a začal ji hladit po hřbetě. Zvíře nerušeně pořádalo rybí hlavy.

Jsem to ale husa," spustila paní Bixbyová. "Povedlo se mi ztratit kabelku - zrovna v sobotu, kdy mají všechny banky až do pondělka zavřeno, a já prostě pár liber na víkend potřebuju. Tenhle kožich je

sice velmi cenný, ale já za něj nechci moc. Jen tolik, abych to nějak přestála do pondělka. V pondělí se

vrátím a vykoupím ho."

Muž mlčky vyčkával. Jakmile však vytáhla norka a nádhernou hustou kožešinu rozprostřela na pultu,

obočí mu povyskočilo, nechal kočku kočkou a pokročil k přepážce, aby si kožich prohlédl. Zvedl jej do

výšky a podržel před sebou.

"Radši bych vám dala hodinky nebo prstýnek," pokračovala paní Bixbyová, "jen kdybych u sebe něco měla. Bohužel jsem si ale nevzala nic jiného než ten kožich." Na důkaz pozvedla ruku s roztaženými

prsty.

"Vypadá jako nový," poznamenal majitel a něžně pohladil hebkou kožešinu.

"Také že je. Ale jak říkám, potřebuji jen tolik, abych nějak přežila do pondělka. Co padesát dolarů?"

"Půjčím vám je."

"Má stokrát vyšší cenu, ale já vím, že bude mezitím v dobrých rukou."

Zastavárník přistoupil k zásuvce, vyndal lístek a položil jej na pult. Lístek vypadal jako visačka, která se připevňuje k držadlu kufru, iťiěl i stejnou velikost a tvar a byl z téhož hnědavého tuhého papíru. V půli

jej ovšem protínalo děrování, aby ho bylo možno roztrhnout na dvě shodné části.

"Jméno?" zeptal se.

"Jméno vynechte. I adresu."

Viděla, jak se muž zarazil a jak hrot pera zůstal vyčkávavě viset nad tečkovanou linkou.

"Nemusí se přece vyplňovat jméno a adresa?*

Muž pokrčil rameny a zavrtěl hlavou, hrot pera se posunul na další řádek.

"Prostě bych to tam raději nedávala," řekla paní Bixbyová. "Je to ryze soukromá věc."

"Pak byste ten lístek ale neměla ztratit."

"Neztratím ho."

"Je vám jasné, že každý, kdo sem s tímhle lístkem přijde, může uplatňovat nárok na zastavené zboží?"

"Ano, to vím."

"Jenom podle čísla."

"Ano, já vím."

"Co mám dát do popisu?"

"Popis taky nechci, díky. Nepotřebuji ho. Vyplňte jenom vypůjčenou částku."

Hrot pera znovu utkvěl nehybně nad tečkovanou | linkou u slova ZBOŽÍ.

"Myslím, že popis byste na lístku mít měla. Hodil by se, kdybyste ten lístek chtěla prodat. Nikdy

nevíte, jestli ho někdy nebudete chtít zpeněžit."

"Nemám zájem ho zpeněžit."

"Třeba budete muset. To se stává."

"Podívejte se," řekla paní Bixbyová rázně. "Jestli naznačujete, že jsem švorc, tak se pletete. Prostě jsem ztratila kabelku. Copak to nechápete?"

"Jak je libo," zabručel muž. "Je to váš kožich."

Vtom bleskla paní Bixbyové hlavou znepokojivá myšlenka. "Počkejte ještě," řekla.,"Když nemám na lístku popisek, jak můžu vědět, že až se vrátím, dáte mi skutečně kožich a ne něco jiného?"

"Zapisujeme zastavené věci do evidenční knihy."

"Ale já mám jen číslo. Takže mi de facto můžete podstrčit jakoukoli starou veteš?"

"Tak chcete popis, nebo ne?" zeptal se.

"Ne," odpověděla, "Věřím vám."

Majitel připsal na oba díly lístku do kolonky CENA "padesát dolarů", roztrhl ho v půli podle děrování a přisunul jeden z útržků přes pult k zákaznici. Z vnitřní kapsy saka vyňal peněženku a odpočítal pět

desetidolarových bankovek. "Úrok je tři procenta za měsíc," oznámil.

"Dobře. A děkuji. Budete na něj dávat pozor?"

Muž beze slova přikývl.

"Mám ho vložit zpátky do krabice?"

"Ne," řekl.

Paní Bixbyová se otočila a vyšla z krámku na ulici, kde na ni stále čekalo taxi. O deset minut později

byla doma.

"Miláčku," sklonila se k manželovi a políbila ho. "Bylo ti tu beze mě smutno?"

Cyril Bixby spustil večerník do klína a vrhl krátký pohled na náramkové hodinky. "Je dvanáct a půl

minuty po šesté," řekl. "Nejdeš náhodou trochu pozdě?"

"Já vím. Je to děs s těmi vlaky, znáš to. Teta Maude tě jako vždycky srdečně pozdravuje. Umírám žízní.

Ty ne?"

Manžel složil noviny do pravidelného obdélníku a odložil je na opěrku křesla. Pak vstal a přešel k

servírovacímu stolku. Jeho žena zůstala stát vprostřed místnosti, stahovala si rukavice a uvažovala,

jak dlouho má ještě čekat. Byl k ní teď otočen zády, skláněl se a odléval gin do odměrky s obličejem

přistrčeným k její stupnici, jako by brejlil pacientovi do úst.

Po Plukovníkovi jí vždycky připadal nezvykle drobný. Plukovník byl mohutný, celý ježatý a zblízka

matně voněl po křenu. Muž, kterého teď měla před sebou, byl malý, suchý, upravený a nevydával

žádný pach kromě aromátu mentolových dropsů, které cucal, aby mu před pacienty vonělo z úst.

"Podívej, co jsem koupil na odměřování vermutu," hlásil a pozvedl ruku se skleněnou měrnou

baňkou. "S tímhle můžu dávkovat na mililitry přesně."

"Cyrilku, ty to máš tak vykoumané."

Musím ho přesvědčit, aby změnil způsob oblékání, pomyslela si. V těch svých oblecích je naprosto

směšný. Kdysi dávno ji ta jeho edwardiánská saka s dlouhými klopami a řadou šesti knoflíků vpředu

okouzlovala, ale dnes už se jim musela jen smát. A těm těsným, úzkým kalhotám jakbysmet. Aby si

člověk mohl dovolit nosit roury, musí mít určitý typ obličeje, a ten, marná sláva, Cyril nemá. Měl

vystouplé kosti, úzký nos a vyčnívající bradu a takový ciferník nad těsným předpotopním oblekem

vypadal jako karikatura Sama Wellera. On sám si patrně připadal jako módní pionýr. Měl dokonce ve

zvyku vítat dámy v ordinaci s rozevřeným bílým pláštěm, aby se blýskl tou čabrakou vespodu; nějakou

těžko pochopitelnou asociací tak měl vzniknout dojem, že je elegán jako ze žurnálu. Paní Bixbyová ale

věděla své. Peří bylo kašírované. Cyril jí připomínal stárnoucího páva, který si vykračuje po trávníku s

napůl vypelichaným chvostem. Nebo jednu z těch nanicovatých samoopylujících kytek - například

pampelišku. Pampeliška k vysemenění nepotřebuje opylovat a všechny ty zářivě žluté korunní plátky

jsou pouhé plýtvání, maškaráda, prázdná sláma. Jak se tomu říká v biologii? Oboupohlavnost.

Pampeliška je oboupohlavní. Oboupohlavní jsou ostatně i letní roje vodních blech. To zní trochu jako

z Alenky v říši divů, napadlo ji - vodní blechy, pampelišky a zubaři.

"Díky, drahoušku," řekla medově, vzala si od něj martini a usadila se na pohovku s kabelkou na klíně.

"A co jsi včera večer dělal ty?"

"Zdržel jsem se v ordinaci a odlil pár inlejů. Taky jsem doplnil účetní záznamy."

"Ale Cyrile, snad je na čase, abys přenechal tuhle nádeničinu ostatním. Na takovou práci jsi moc

důležitý. Proč nedáš dělat inleje technikovi?"

"Radši je dělám sám. Inleje jsou moje chlouba."

"Já vím, Cyrilku, taky jsou naprosto úžasné. Lepší inleje se na celém světě nenajdou. Ale nesmíš se

vyčerpávat A proč nedělá účty ta Pulteneyová? Je to přece její práce."

"Taky že je dělá. Ale já nejdřív musím určit ceny. Ona neví, kdo je bohatý a kdo ne."

"To Martini je výtečné," libovala si paní Bixbyová a odložila sklenku na stolek. "Opravdu vynikající."

Otevřela kabelku a vyndala kapesníček, jako by se chtěla vysmrkat. "Hele!" zvolala, když uviděla lístek. "Tohle jsem ti zapomněla ukázat! Před chvilkou jsem to našla v taxíku na sedadle. Je na něm

číslo, tak mě napadlo, že by to mohla být sázenka nebo něco takového, a vzala jsem to."

Podala tuhý hnědý lístek manželovi, který ho vzal do prstů a jal se jej důkladně prohlížet ze všech

stran jako bolavý zub.

"Víš ty, co to je?" řekl zvolna.

"Ne."

"Zástavní lístek." Jaký lístek?"

"Lístek ze zastavárny. Tady je uvedeno jméno a adresa toho obchodu - je to někde na Šesté avenue."

"Ale to jsem pěkně zklamaná! Doufala jsem, že by to mohl být nějaký sázkový tiket, třeba na irské

dostihy."

"Ke zklamání není důvod," řekl Cyril Bixby. "Dokonce to může být docela zábava." "A proč, Cyrilku?"

Pustil se do výkladu principu, na němž je založen zástavní lístek, se zvláštním poukazem na to, že

zastavenou věc může vyzvednout kdokoli, kdo má lístek v držení. Trpělivě poslouchala až do konce

přednášky.

"A myslíš, že to za to stojí?" zeptala se.

"Myslím, že stojí za to zjistit, co to vlastně je. Sem vypsali částku padesát dolarů, vidíš? Víš, co to znamená?"

"Ne, drahoušku, co to znamená?" "To znamená, že daný předmět je téměř určitě něco dosti

cenného."

"Chceš říct, že stojí padesát dolarů?" "Spíš pět set." "Pět set!"

"Copak to nechápeš?" podivil se. "Žádný zastavárník ti nepůjčí víc než desetinu skutečné hodnoty."

"Božíčkul To jsem vůbec nevěděla."

"Ty toho nevíš, má milá. Ale teď mě dobře poslouchej. Poněvadž tady není uvedeno majitelovo

jméno ani adresa..."

"Ale určitě je tam něco, podle čeho se pozná, komu patří?"

"Ani ň. To je docela běžné. Lidi nechtějí, aby se vědělo, že byli v zastávárne. Stydí se."

"Takže myslíš, že si ho můžeme nechat?"

"Samozřejmě že si ho můžeme nechat. Teď patří ten lístek nám.

"Chceš říct mně" pravila paní Bixbyová pevně. Já jsem ho našla."

"Ale zlato, co na tom záleží? Důležité je, že můžeme kdykoli přijít a tu věc vykoupit jen za padesát

dolarů. Co ty na to?"

"To* je ale legrace!" zvolala. "Připadá mi to strašně napínavé, obzvlášť když ani nevíme, co to je.

Mohlo by to být cokoli, že ano, Cyrilku? Úplně cokoli!"

"Ano, mohlo, i když s největší pravděpodobností to bude buď prsten, nebo hodinky."

"Ale nebylo by báječné, kdyby se jednalo o opravdový poklad? Víš, něco opravdu starého, třeba

překrásná starodávná váza nebo římská soška."

"Tak jako tak, má milá, teď se to nedozvíme. Nezbývá než počkat a nechat se překvapit."

"To je přece úplná detektivka! Dej mi ten lístek, poletím tam hned v pondělí ráno a zjistím, o co jde!"

"Asi by bylo lepší, kdybych to udělal já."

"Ne, to ne!" vypadlo z ní. "Nech tam zajít mě!"

"Raději ne. Vyzvednu to cestou do práce."

"Ale je to přece můj lístek! Cyrilku, prosím, pusť mě tam! Proč máš slíznout všechnu smetanu ty?"

"Ty neznáš zastavárníky, má milá. Jsi příliš důvěřivá. Vezmou tě na hůl."

"Nevezmou, vážně, dám si pozor. Dej mi ho, prosím prosím."

"Taky musíš mít padesát dolarů," pokračoval s úsměvem. "Musíš vyplatit padesát dolarů v hotovosti, aby ti to vydali."

"Mám je," prohlásila. "Aspoň myslím."

"Pokud ti to nevadí, nerad bych, abys to obstarávala ty."

"Ale Cyrile, ten lístek jsem našla já. Je můj. Ať je to cokoli, je to moje, ne?"

"Samozřejmě, má drahá. Není třeba se kvůli tomu rozčilovat."

"Nerozčiluju se. Jsem jenom napjatá."

"Asi tě nenapadlo, že se může jednat o čistě pánskou věc - třeba kapesní hodinky nebo knoflíky do

manžet. Pochop, že do zastaváren nechodí jenom zeny.

"V tom případě ti to dám pod stromeček," rozhodla se paní Bixbyová velkodušně. "Dám ti to s radostí.. Ale jestli to bude nějaká dámská věc, chci to pro sebe. Platí?"

"To zní velmi rozumně. Tak pojď se mnou a vyzvedneme to společně. Co ty na to?"

Paní Bixbyová už už chtěla souhlasit, ale včas se zarazila. Nechtěla, aby ji zastavárník v manželově

přítomnosti zdravil jako starou známou.

"Ne," řekla pomalu. Jdi radši sám. Víš, bude to ještě napínavější, když zůstanu stranou a počkám si.

Jen doufám, že to nebude něco, co bychom nechtěli ani jeden!"

"To je správná poznámka," pokývl hlavou pan Bixby. "Když uvidím, že ta věc padesát dolarů nestojí, nevezmu to."

"Ale říkals, že bude stát pit set"

"Taky že bude, určitě. Neboj."

"Cyrilku, já se nemůžu dočkat! Jsem jako na jehlách!"

"O zábavu máme postaráno," pousmál se a vsunul lístek do kapsičky u vesty. "O tom není pochyb."

Konečně nadešlo pondělní ráno a paní Bixbová vyprovodila po snídani manžela ke dveřím a pomohla

mu do kabátu.

"Neštvi se, Cyrilku," domlouvala mu.

"Ne, ne."

"Vrátíš se v šest?"

"Doufám."

"Stihneš zajít do té zastavárny?" zeptala se.

"Ježíšmarjá, úplně mi to vypadlo z hlavy. Vezmu si taxíka a stavím se tam hned teď. Mám to po

cestě."

"Viď, že jsi neztratil ten lístek?"

"Snad ne," zabručel a zašátral v kapsičce u vesty. "Ne, je tady."

"Máš dost v hotovosti?"

"Tak akorát"

"Miláčku," přistoupila k němu a rovnala mu kravatu, která byla rovná jako libela. "Kdyby to náhodou bylo něco hezkého, něco, co by se mi mohlo líbit, zavoláš mi, hned jakmile přijdeš do ordinace?"

"Ovšem, jestli chceš."

"Víš, Cyrilku, stejně bych chtěla, aby to spíš než pro mě bylo něco pro tebe. Měla bych mnohem větší

radost."

"To je od tebe velkorysé, drahá. Už musím běžet." Když se zhruba za hodinu ozval telefon, paní

Bixbyová u něj byla tak rychle, že vytrhla sluchátko dřív, než poprvé dozvonil. "Mám to!" hlásil.

"Fakt? Cyrilku, co to je? Něco hezkého?" "Hezkého!" zaburácel. "Je to neuvěřitelné! Jen počkej, až to uvidíš! Padneš do mdlob!" "Miláčku, řekni mi, co to je! Rychle!" "Máš štěstí, holka, to ti povím." "Je to tedy něco pro mě?"

"To si piš. Ale kdybys mě zabila, nepochopím, jak se to tam vzalo jenom za padesát dolarů. Někomu

muselo přeskočit."

"Cyrile! Nenapínej mě, nebo to nevydržím!"

"Zblázníš se, až to uvidíš." "Co je to?" "Tak hádej."

Paní Bixbyová se odmlčela. Opatrně, říkala si v duchu. Teď musíš velmi opatrně. "Náhrdelník," začala.

"Kdepak."

"Diamantový prsten."

"Samá voda. Napovím ti. Je to něco na sebe." "Na sebe? Jako klobouk?"

"Ne, klobouk to taky není," odpověděl se smíchem.

"Panebože, Cyrile! Proč mě tak trápíš?!" "Protože chci, aby to bylo překvapení. Večer ti to přinesu."

"Ani nápad!" vykřikla. "Jedu rovnou k tobě!"

"To bych nerad."

"Co to breptáš, Cyrilku? Proč bys byl nerad?"

"Protože mám spoustu práce. Narušíš mi celý dopolední rozvrh. Už teď mám pul hodiny skluz."

"Tak přijedu o polední přestávce. Dobře?11

"Nebudu dělat polední přestávku. Anebo jo, přijeď v půl druhé, nasvačím se. Ahoj."

Přesně v půl druhé se dostavila paní Bixbyová do manželovy ordinace a zazvonila u dveří. Otevřel jí

sám manžel v bílém zubařském plášti.

"Cyrilku, jsem tak napjatá!"

"A máš proč. Víš, že jsi dítko štěstěny?" Vedl ji chodbou do ordinace.

"Jděte se naobědvat, slečno Pulteneyová," řekl sestřičce, která právě kladla nástroje do sterilizátoru.

"Můžete to dokončit později." Počkal, až dívka odejde, a pak přešel k vestavěné skříni, kam věšel oblečení, zastavil se před ní a ukázal prstem. "Je vevnitř," hlásil. "A teď - zavři oči."

Paní Bixbyová poslušně zavřela oči. Zhluboka nabrala a zadržela dech; v nastalém tichu slyšela, jak

roztahuje posuvné dveře, a když z ostatního pověšeného oblečení vytahoval jakýsi oděv, ozvalo se

hebké šustěni.

"Tak! Už můžeš!"

"Ani se netroufám podívat se," zahihňala se. "Ale jdi. Jen se jukni."

S nesmělým chichotáním nepatrně pootevřela jedno oko, jen tolik, že se v tmavém průzoru objevila

rozmazaná postava v bílém plášti, která držela cosi ve vzduchu.

"Norek!" zahalekal. "Pravý, nefalšovaný norek!"

Při vyslovení toho kouzelného slůvka rychle otevřela oči a současně rozevřela náruč a vrhla se vpřed,

aby popadla kýžený kožich.

Ale manžel nedržel kožich. Z ruky mu visela nějaká směšná mrňavá kožešinová šálička.

"Koukej! To je pastva pro oči!" rozplýval se a zahoupal jí šálou před nosem.

Paní Bixbyová si dala ruku přes ústa a začala couvat. Budu ječet, projelo jí hlavou. Já vím, že budu

ječet.

"Co se děje, drahoušku? Nelíbí se ti?" Přestal houpat šálou, zadíval se na ni a čekal na odpověď. "Ale ano," vykoktala. "Je... je... krásná." "Na chvíli ti úplně vyrazila dech, viď?"

"Ano."

"Je úžasně kvalitní," pokračoval. "A ta barva! Něco ti řeknu. Počítám, že v obchodě by taková věcička stála nejmíň dvě stě tři sta dolarů."

"Určitě."

Šálu tvořily dva pruhy, dva proužky olysalé kůže, na nichž zbyly dvě hlavy se skleněnými korálky místo

očí a dvě zplihle visící pracky. Hlava jedné zrůdy držela ve skousnuté hubě ocas té druhé.

"Pojď," vyzval ji. "Zkus si ji." Naklonil se, přehodil jí tu věc přes krk a obdivné poodstoupil. "Perfektní.

Padne ti dokonale. Norka nemá každý, má milá."

"Ovšem."

"Radši si ho neber, až půjdeš nakupovat, nebo si všichni pomyslí, že jsme milionáři, a začnou nám

účtovat dvakrát víc než teď."

"Budu na to pamatovat, Cyrile."

"Obávám se, že k Vánocům už nic dalšího čekat nemůžeš. Padesát dolarů bylo i tak víc, než jsem chtěl

utratit."

Otočil se a přešel k umyvadlu, aby si opláchl ruce. Jen běž, drahoušku, a kup si něco dobrého k

obědu. Pozval bych tě, ale v čekárně mám starého pana Gormana s uvolněným můstkem."

Paní Bixbyová vykročila ke dveřím.

Já toho zastavárníka zabiju, říkala si. Rovnou odsud pojedu zpátky do toho krámu, hodím mu ten

odporný cár kůže na hlavu, a jestli mi nevrátí můj kožich, normálně ho zabiju.

"Zmínil jsem se, že se večer opozdím?" řekl Cyril Bixby stále si umývaje ruce.

.Ne."

"Jak to zatím vypadá, vrátím se nejdřív v půl deváté. Možná až v devět"

"Dobře. Ahoj." Paní Bixbyová vyšla z ordinace a bouchla za sebou dveřmi.

Právě v tom okamžiku proplula chodbou kolem ní slečna Pulteneyová, sekretářka a laborantka:

odcházela na oběd.

"Nádherný den, co říkáte?" zašvitořila slečna Pulteneyová, když se míjely, a vykouzlila zářivý úsměv.

Lehce pohupovala boky, provázena jemnou vůní parfému, a vypadala jako královna, jako opravdová

královna v onom krásném černém norkovém kožichu, který dostala paní Bixbyová darem od

Plukovníka.

/ Mateří kasička /

"Usouží mě to, Alberte, k smrti usouží," vzdychla paní Taylorová.

Upřeně hleděla na dítě, které jí zcela nehybně leželo na levém lokti.

"Já přece poznám, že něco není v pořádku."

Kůže na tváři dítěte, napínající se tenounce přes kosti, byla průhledná a perlově bílá.

"Zkus to ještě jednou," řekl Albert Taylor.

"Nebude to nic platné."

"Musíš to pořád zkoušet, Mabel," nabádal ji. Vyndala kojeneckou láhev z hrnce s ohřátou vodou a

vytřásla pár kapek mléka na vnitřní stranu zápěstí, aby zkontrolovala, jak je teplé.

"Pojď, malá," šeptala. "Pojď, maličká. Vzbuď se a dej si trošku mlíčka."

Na vedlejším stolku stála lampa, která ji halila do žlutého kruhu tlumené záře.

"Udělej mamince radost," říkala marnivě. "Dej si ještě kapičku."

Manžel ji pozoroval přes okraj časopisu. Byla očividně polomrtvá vyčerpáním a její bledá oválná tvář,

jindy tak vážná a klidná, nabyla zoufalého a stísněného výrazu. Přesto bylo na tom, jak skláněla hlavu

a upírala oči k dítěti, cosi krásného.

"Tak vidíš," zamumlala. "Je to k ničemu. Nic nechce."

Podržela láhev na světle a mhouřila oči na stupnici.

"Zase jenom padesát. Víc nevypila. Ne - ani to ne. Hladina je ještě celý kus pod padesátkou. Takový

půst ji ani neudrží při životě, Alberte, ani při životě. Usoužím se z toho."

"Netrap se."

"Kdyby aspoň přišli na to, co se děje"

"Nic se neděje, Mabel. Je to jenom otázka času."

"Určitě se něco děje!"

"Doktor Robinson říká, že ne."

"Alberte," vyhrkla a postavila se. "Netvrď mi, že je normální, aby šestitýdenní děcko vážilo méně, než když se narodilo, skoro o kilogram méně! Podívej se na ty nožičky! Vždyť jsou jenom kost a kůže!"

Mrňousek jí bezvládně a nehybně ležel v náručí.

"Doktor Robinson říkal, že se musíš přestat trápit, Mabel. A ten druhý říkal totéž."

"No prosím!" utrhla se. "Hned jsem klidnější! Stačí, když se přestanu trápit!"

"Mabel, no tak."

"A co mám podle něj dělat? Mám se tomu snad smát?"

"To nikdo neříká."

"Mám všech doktorů po krk! Mám jich všech až po krk!" zaječela, obrátila se na podpatku a s dítětem v náručí vyrazila z pokoje ke schodišti.

Albert Taylor zůstal, kde byl, a nechal ji běžet.

Za chvíli uslyšel přímo nad hlavou klap klap klap - spěšné, neklidné kroky po linoleu, jak přecházela po

ložnici Zpravidla klapot záhy ustal, načež musel jít za ní. Když vstoupil do ložnice, našel ji, jak sedí u dětské postýlky; pokaždé upírala oči na dítě, zdušené stkala a odmítala se od něj odtrhnout.

"Alberte, ona trpí hladem," zavzlykala vždy.

"Určitě netrpí hladem."

"Ale trpí. Vím to. A něco ti řeknu, Alberte."

"Ano?"

"Myslím, že ty to víš taky, jen si to odmítáš přiznat. Mám pravdu?"

V poslední době se každý večer opakovala stejná scéna. Minulý týden odvezli dítě zpět do nemocnice,

doktor je podrobně vyšetřil a sdělil jim, že holčičce nic není.

"Trvalo nám devět let, než jsme se tohohle dítěte dočkali, pane doktore," řekla Mabel pohnutě.

"Nepřežila bych, kdyby se jí něco stalo."

To bylo před šesti dny - a od té doby zhubla o dalších sto padesát gramů.

Ale soužení k ničemu nevede, pomyslel si Albert Taylor. Člověk se v takové situaci musí holt

spolehnout na doktory. Zdvihl časopis, který mu dosud ležel v klíně, a zběžně přelétl očima obsah

nového čísla.

V KVĚTNU ZA VČELAMI - VAŘÍME S MEDEM - VČELÍ FARMA V ČELE FARMACIE - ZKUŠENOSTI S

HMYZOMORKOU VČELÍ - NEJNOVĚJI O MATEŘÍ KASIČCE - TENTO TÝDEN VE VČELÍNĚ - LÉČIVÁ SÍLA

PROPOLISU - REGURGITACE - VÝROČNÍ BANKET BRITSKÝCH VČELAŘŮ - CO NOVÉHO VE SPOLEČNOSTI

Alberta Taylora odjakživa okouzlovalo všechno, co se týkalo včel. Jako kluk je chytával do holých dlaní

a pak uháněl domů, aby je ukázal matce, a někdy si je pokládal na obličej, aby mu lezly po tvářích a

krku; a nejpozoruhodnější přitom bylo, že nikdy nedostal žihadlo. Včely se naopak v jeho společnosti

cítily zjevně jako doma. Nikdy se před ním nesnažily uletět, a chtěl-li mít od nich pokoj, musel je prsty

něžně smést. I pak se ale zhusta vracely, aby se mu usadily na ruce nebo na koleni nebo kdekoli na

nepokryté kůži.

Jeho otec, který byl zedník, říkal, že kluk musí vydávat nějaký ďábelský pach, něco zpropadeného, co

mu sálá z pórů, a že z takového obluzování hmyzu rozhodně nemůže vzejít nic dobrého. Ale matka

prohlásila, že je to dar od Pánaboha, a dokonce se nebála srovnávat chlapce se svatým Františkem a

jeho ptáčky.

Když povyrostl, rozvinulo se jeho okouzlení v posedlost a v době, kdy mu bylo dvanáct let, si postavil

první úl. Hned příštího léta sesbíral první roj. 0 dva roky později, ve čtrnácti letech, měl na malé

otcově zahrádce celkem pět úlů, postavených do rovné řady vzadu podél plotu, a kromě běžné

činnosti - výroby medu * se již věnoval takovým ožehavým a spletitým úkolům, jako je pěstování

vlastních královen, přelarvování do umělých buněk a tak dále.

Nikdy nemusel vykuřovat úl, měl-li pracovat uvnitř, a nikdy nenosil rukavice ani kuklu. Bylo jasné, že

mezi chlapcem a včelami existuje jakási tajemná spřízněnost, a v městečku, v krámcích i hospodách,

se o něm začalo mluvit s jistou dávkou úcty a stále častěji k nim chodili lidé nakupovat med.

Když mu bylo osmnáct, pronajal si v údolí asi míli za městečkem u třešňového sadu pruh zarostlé

pastviny zvíci jednoho akru a založil si živnost. Nyní, po jedenácti letech, byl stále na tomtéž

pozemku, ale místo jednoho akru měl akrů šest, na něm dvě stě čtyřicet plně zařízených úlů a také

domek, který postavil převážně vlastníma rukama. Ve dvaceti se oženil, a pokud odhlédneme od

toho, že jim trvalo devět let, než si pořídili dítě, jeho manželství bylo také úspěšné. Venkoncem se

Albertovi dařilo všechno, na co sáhl: dokud se jim nenarodila tahle holčička a nezačala je k smrti děsit

tím, že nechce jíst a den za dnem ztrácí na váze.

Vzhlédl od časopisu a zamyslel se nad svou dcerkou.

Například dnes večer, když ji krmili a otevřela oči, pohlédl do nich a spatřil něco, co mu nahnalo

strach - byly prázdné, zatažené mázdrou, jako kdyby se nespojovaly s mozkem, ale pouze v důlcích

volně ležely, bez ducha jako pár šedých skleněnek.

Dalo se těm doktorům vůbec věřit?

Natáhl ruku po popelníku a dřívkem zápalky pomalu vydloubával popel z hlavičky dýmky.

Nic nebránilo tomu, aby ji vzali do jiné nemocnici, třeba do Oxfordu. Až přijde nahoru k Mabel, může

jí to navrhnout.

Stále ji slyšel, jak přechází po ložnici, ale musela už si sundat boty a nazout pantofle, protože kročeje

teď zněly tlumeněji.

Vrátil se k časopisu a pokračoval v četbě. Prostudoval článek s názvem "Zkušenosti s hmyzomorkou

včelí", obrátil stránku a pustil se do následující stati, "Nejnověji o mateří kasičce". Pochyboval, že tam najde něco, co by už dávno nevěděl:

Co je vlastně onou zázračnou látkou nazývanou mateří kasička?

Sáhl na stolek vedle sebe po krabičce s tabákem a pěchoval dýmku, zatímco četl:

Mateří kasička je výměšek žláz včelích dělnic vylučovaný pro výživu larev bezprostředně po vylíhnth

tí. Hltanové žlázy včel produkují tuto látku podobným způsobem, jakým mléčné žlázy savců vytvářejí

mléko. Tento fakt je z biologického hlediska nesmírně zajímavý, neboť tento proces výživy není

popsán u žádného jiného hmyzu na světě.

Stará vesta, bručel si pro sebe, ale z nedostatku lepší zábavy četl dál.

Mateří kasička je podávána ve velkých dávkách všem včelím larvám první tři dny po vylíhnutí. Po

uplynutí této doby však ty larvy, z nichž se mají vyvinout trubci či dělnice, začnou být krmeny směsí

této vzácné stravy s medem a pylem. Oproti tomu těm larvám, jež se mají stát královnami; se po celý

larvální cyklus dostává vydatného příjmu mateří kasičky v čisté podobě. Odtud se nazývá mateří

kasička těš královskou kasičkou či gelée royale.

Šramot kroků nad ním v ložnici ustal. V domě se rozhostilo ticho. Škrtl zápalkou a přiložil ji k dýmce.

Mateří kasička musí být látkou mimořádné výživné hodnoty: ačkoli totiž tvoří výlučnou složku stravy

larev včel medonosných, jejich hmotnost se během pěti dnů patnáctsetkrát zvýší."

To tak zhruba odpovídá, uvažoval, i když předtím ho kupodivu nikdy nenapadlo pohlížet na růst larev

z hlediska hmotnosti.

Je to totéž, jako kdyby se za stejnou dobu zvýšila váha kojence z tří a půl kilogramů na pět a čtvrt

tuny.

Na tomto místě se Albert Taylor zastavil a přečetl si větu znovu.

Přečetl si ji potřetí.

Je to totéž, jako kdyby se za stejnou dobu zvýšila váha kojence...

"Mahel!" zařval a vyskočil z křesla. "Mabel! Pojď sem!"

Vyrazil do haly, zastavil se u paty schodiště a zakřičel na ni, aby sešla dolů. Neozvala se mu.

Vyběhl po schodech a rozžal světlo na odpočívadle. Dveře do ložnice byly zavřené. Přešel chodbu a

otevřel je; stál ve dveřích a upíral oči do tmavé místnosti. "Mabel," řekl měkce..Prosím tě, pojď na chvilku dolů. Právě mě něco napadlo. Něco ohledně malé."

Světlo z chodby za ním zalévalo pouze slabým přísvitem postel, na níž teď matně rozeznával postavu

ženy ležící s obličejem zabořeným do polštáře. Zakrývala si rukama hlavu a opět plakala.

"Mabel," přišel k ní a lehce jí položil ruku na rameno. "Pojď na chvíli dolů. Možná je to důležité."

"Běž pryč," řekla zdušené..Nech mě být."

"Nechceš slyšet, co mě napadlo?"

"Ach Alberte, jsem unavená,* zavzlykala. "Jsem tak unavená, že vůbec nevím jak dál. Já už to

nevydržím. Já už takhle dál nemůžu.*

Nastalo ticho. Albert Taylor se otočil a pomalu přistoupil ke kolébce s ležícím nemluvnětem. Nahlédl

dovnitř. Ve tmě nebylo tvář holčičky vidět, ale když se naklonil až k ní, uslyšel slaboučký, zrychlený

dech. "V kolik je další krmení?" zeptal se.

"Myslím, že ve dvě."

"A pak?"

"V šest ráno."

"Já ji nakrmím," rozhodl. "Ve dvě i v šest. A ty běž spát."

Neodpověděla.

"Jen hezky zůstaň ležet, Mabel, a pořádně se vyspi, rozumíš? A už se netrap. Pro příštích dvanáct

hodin se ujímám veškeré péče já. Jestli to takhle bude pokračovat, zhroutíš se."

"Ano," hlesla. "Já vím."

"Teď hned se seberu s malou i s budíkem a přemístíme se do pokoje pro hosty a ty hezky lež,

odpočívej a pusť všechny starosti z hlavy. Ano?" Přitom už tlačil kolébku ze dveří.

"Ach, Alberte," zaštkala.

"Nedělej si s ničím starosti. Všechno nech na mně.

"Alberte..." "Ano?"

"Miluju tě, Alberte."

"Já tebe taky, Mabel. A teď už spi*

Albert Taylor spatřil svou ženu až těsně před jedenáctou druhého dne dopoledne.

"Propánakrále!" sbíhala s křikem po schodech v noční košili a papučích. "Alberte! Podívej, kolik je!

Musela jsem spát nejmíň dvanáct hodin! Tak co? Jak bumbala?"

Seděl poklidně v křesle, pokuřoval dýmku a pročítal ranní noviny. Děcko leželo v přenosné postýlce

na zemi u jeho nohou a spalo.

"Ahoj, Mabelinko," zdravil ji s úsměvem.

Přiběhla k dětskému košíku a pohlédla dovnitř. "Vypila něco, Alberte? Kolikrát jsi ji nakrmil? Další pití mělo být v deset, věděl jsi to?"

Albert Taylor složil noviny do úhledného čtverce a odložil je na postranní stolek. "Nakrmil jsem ji ve dvě v noci," hlásil, "a vypila sotva osminku, pětadvacet mililitrů. Pak jsem jí dal krmení v šest - a to se činila o něco lépe, sto mililitrů."

"Sto mililitrů! Alberte, ale to je úžasné!"

"A před deseti minutami jsme dokončili poslední krmení. Láhev stojí tamhle na krbové římse. Jenom

padesát mililitrů zbylo. Sto padesát vyzunkla. Co tomu říkáš?" Zubil se pyšně od ucha k uchu, celý

potěšený, jak uspěl.

Žena rychle poklekla a vytřeštila oči na dítě.

"Že vypadá líp?" ptal se dychtivě. "Že je trochu plnější v obličeji?"

"Bude to asi znít hloupě," odpověděla, "ale víš, že se mi zdá, že opravdu je? Ach, Bertíku, ty jsi zázrak!

Jak jsi to dokázal?"

"Chytla druhý dech," pravil skromně. "To je všechno. Přesně jak doktoři předpovídali: chytla druhý dech."

"Kéž bys měl pravdu, Alberte."

"Taky že mám. Sleduj, jak od téhle chvíle začne boubelatět."

Žena hleděla zamilovaně na děťátko.

"Ty taky vypadáš jako vyměněná, Mabelinko."

"Cítím se skvěle. Omlouvám se za ten včerejší večer."

"Nechme to rozdělené," navrhl. "Od nynějška ji v noci budu krmit já. A ty zase přes den."

Od postýlky na něj vrhla zamračený pohled. "Ne," zavrtěla hlavou. "Ba ne, jsi hodný, ale to by nešlo."

"Nechci, aby ses zhroutila, MabeL*

"Teď co jsem se vyspala, už nic takového nehrozí."

"Bude lepší, když se o péči podělíme."

"Ne, Alberte. Je to můj úkol a já ho hodlám plnit. Včerejšek už se nebude opakovat."

Chvíli bylo ticho. Albert Taylor vyndal dýmku z úst a prohlížel si žilkování dřevěné hlavičky. "Když

myslíš," pronesl. "V tom případě ti ušetřím aspoň tu otročinu kolem krmení, vyvarování, ředění a tak.

Aspoň trochu se ti práce ulehčí."

Zkoumavě si ho prohlížela, udivená, co to do něj náhle vjelo.

"Víš, Mabel, říkal jsem si..."

"Copak?"

"Říkal jsem si, že až do včerejška jsem nehnul ani prstem, abych ti s malou pomohl." "To není pravda

*c

"Ale je. A rozhodl jsem se, že od této chvíle svůj díl práce zastanu. Míchání mléka a vyvarování láhví budu mít od nynějška na starosti já. Dobře?"

"To je od tebe hrozně hezké, miláčku, ale to opravdu nemusíš..."

"Ale jdi!" zvolal. "Změna nám přinesla štěstí! Poslední tři krmení jsem připravil já - a jen se podívej, jak se holka činila! Kdy je příští? Ve dvě?"

"Ano."

"Už jsem ho namíchal," hlaholil. "Všechno je hotové, připravené; až přijde čas, stačí, když zajdeš do špižírny, vyzvedneš láhev z police a ohřeješ ji.*

Žena vstala, přistoupila k němu a políbila ho na tvář. "Jsi tak hodný," řekla. "Každým dnem tě mám víc a víc ráda."

Později odpoledne pracoval Albert Taylor venku na úlech, když ji zaslechl, jak na něj něccr volá z

domu. "i

.Alberte!" křičela. "Alberte, pojď sem!" Běžela k němu záplavou pryskyřníků.

Vyšel jí naproti a uvažoval, co se děje.

"Alberte! Představ si!"

"Co?"

"Právě jsme dokončili odpolední krmení - a vypila celou láhev!".Ne!"

"Do poslední kapky! Ach Alberte, jsem tak šťastná! Uzdraví se! Měl jsi úplně pravdu, chytla druhý

dech!" Doběhla k němu, vrhla se mu kolem krku a přivinula se k němu. Se smíchem ji hladil po zádech

a chválil ji, jak vynikající je maminkou.

"Alberte, přijdeš se příště podívat, jestli se to povede znovu?"

Ujistil ji, že si to nemůže nechat ujít, ona ho ještě jednou objala a prozpěvujíc si běžela skotačivě přes trávník zpátky do domu.

Když se přiblížila šestá hodina, čas krmení, viselo ve vzduchu pochopitelně jisté napětí. Již půl hodiny

předtím se oba rodičové usadili v obývacím pokoji a čekali na rozhodný okamžik. Na krbové římse stál

hrnec s ohřátou vodou a v ní láhev s namíchaným mlékem. Děcko spalo v košíku na pohovce.

Dvacet minut před šestou se vzbudilo a rozkřičelo se na celé kolo.

"Už se vzbudila!" zajíkla se paní Taylorová. "Chce pít. Vyndej ji z koše a podej mi ji, Alberte. Ale nejdřív mi dej láhev."

Podal ženě láhev a pak jí položil dítě na klín. Opatrně se dotkla koncem savičky dětských rtů. Dítě ji

dásněmi sevřelo a sálo dravou, hltavou silou hladu.

"Alberte, dívej, to je nádhera!" smála se šťastně.

"Úžasné, Mabel."

Během sedmi osmi minut zmizel všechen obsah láhve dítěti v žaludku.

"Chytrá holčička," cvrlikala paní Taylorová. "Zase dvě stě mililitrů."

Albert Taylor se nakláněl nad košíkem a pozorně hleděl do dětské tvářičky. "Víš, co ti řeknu?"

zauvažoval. "Připadá mi, jako by už špetku přibrala. Co myslíš ty?"

Matka sklopila zrak k dítěti.

"Nezdá se ti, Mabel, že od včerejška trochu ztloustla a povyrostla?"

"Možná, Alberte. Já nevím. Ačkoli za tak krátkou dobu nemohla přece přibrat doopravdy. Hlavně že

už zase normálně bumbá."

"Chyda druhý dech," tvrdil Albert. "Myslím, že už si o ni nemusíš dělat starosti."

"Neboj, už nebudu."

"Chceš, Mabel, abych odnesl postýlku nahoru a dal ji zpátky do naší ložnice?"

"Buď tak hodný," odpověděla.

Albert vynesl kolébku do prvního patra. Jeho žena ho následovala s holčičkou, a když ji přebalila,

uložila ji do postýlky a pečlivě přikryla peřinkou.

"Není rozkošná, Alberte?" zašeptala. "Řekni, není to nejkrásnější děťátko na celém světě?"

"Teď ji nech spát, Mabel," řekl něžně. "Pojď dolů, uvaříš nám něco dobrého k večeři. Oba si to zasloužíme."

Po večeři se oba rodiče uvelebili do křesel v obývacím pokoji, Albert s dýmkou a časopisem, paní

Taylorová s pletením. Ale tentokrát skýtali Taylorovi docela jiný obrázek domova než předešlého

večera. Po napětí nebylo rázem ani památky. Pěkná oválná tvář paní Taylorová s růžovými tvářemi a

jiskřícíma očima teď zářila blahem, na rtech jí spočíval zasněný úsměv čiré spokojenosti. Každou chvíli

vzhlédla od pletení a zadívala se láskyplně na manžela. Čas od času přerušila na chvilku cvakání jehel,

znehybněla, pohled upřený ke stropu, a naslouchala, zda neuslyší seshora křik či nářek. Ale všude byl

klid.

"Alberte," ozvala se po chvíli.

"Ano, Mabel?"

"Cos mi to chtěl říct včera večer, jak ses přihnal do ložnice? Povídal jsi, že tě napadlo něco ohledně malé."

Albert Taylor spustil časopis do klína a zadíval se na ni dlouhým šibalským pohledem.

"To že jsem povídal?" divil se.

"Ano." Čekala, že bude pokračovat, ale mlčel.

"Je to něco legračního?" ptala se. "Proč se tak šklebíš?"

"Jen tak z legrace," vytáčel se.

"Řekni mi to, drahoušku."

"Nevím, jestli mám," usmíval se. "Třeba řekneš, že si vymýšlím."

Málokdy ho viděla tak spokojeného sama se sebou jako teď; tázavě mu oplatila jeho úsměv.

"Chtěl bych jenom vidět, jak by ses na to tvářila."

"Alberte, co chceš tím vším naznačit?"

Odmlčel se. Dával si s odpovědí na čas.

"Myslíš si, tak jako já, že je dítěti líp?" začal.

"Samozřejmě."

"Souhlasíš se mnou, že zčistajasna pije báječně a vypadá o sto procent lépe?" "Ano, Alberte, souhlasím."

"To jsem rád," zakřenil se od ucha k uchu. "Je to totiž moje zásluha." "Jaká zásluha?" "Vyléčil jsem ji já."

"Ale ovšem, miláčku, kdo jiný?" Paní Taylorová se znovu pustila do pletení. "Ty mi nevěříš, viď?"

"To víš, že ti věřím, Alberte. Uznávám tvoje zásluhy - komu čest, tomu čest."

"A jak jsem ji teda vyléčil?"

"No," odmlčela se a krátce se zamyslela. "Asi máš prostě výjimečné nadání na míchání mléka. Od té doby, co ho připravuješ ty, se jí vede čím dál tfin lépe."

"Podle tebe je míchání mléka nějaké velké umění?"

"Zřejmě je." Paní Taylorová klidně pletla dál, culila se a pomyslela si, jací jsou chlapi ješitové.

"Prozradím ti tajemství," řekl. "Máš úplnou pravdu. I když samozřejmě není rozhodující, jak mléko mícháš. Záleží na tom s čím. Chápeš, Mabel?"

Paní Taylorová ustala v pletení a vrhla na manžela ostrý pohled. "Alberte," řekla úsečně, "neříkej mi, že jsi tomu dítěti dal něco do mléka?"

Seděl a zubil se.

"Tak dal, nebo nedal?"

"Možná," nadhodil.

"Tomu nevěřím."

Měl zvláštní úsměv, při němž vždycky dravě vycenil všechny zuby.

"Alberte," řekla dotčeně. "Přestaň si mě dobírat." "Dobře, drahá."

"Že jsi jí do mléka nic nedal, že ne, Alberte? Žerty stranou. U takhle malého dítěte by to mohlo mít

vážné následky."

"Odpověď zní: ano, Mabel, dal."

"Chlape bláznívá! Jak jsi to mohl udělat?"

"Počkej, nerozčiluj se," řekl mírně. "Všechno, ti povím, jestli tě to zajímá, ale hlavně se proboha přestaň hned čertit."

"Pivo!" zahřměla. "Tys jí dal pivo!"

"Mabel, prosím tě, nemluv hlouposti."

"Tak cos jí dal?"

Albert rozvážně odložil dýmku na stolek a zaklonil se v křesle. "Řekni mi," spustil, "nezmínil jsem se před tebou někdy náhodou o látce, která se nazývá mateří kasička?" "Nezmínil."

"Je to zázrak. Opravdický zázrak. A včera večer mě najednou napadlo, že kdyby se jí troška přidala

dítěti do mléka..."

"Tobě snad přeskočilo!"

"Ale no tak, Mabel, vždyť ještě ani nevíš, co to vlastně je."

"Je mi jedno, co to je," odfrkla. "Malému dítěti nemůžeš dávat do mléka cizí látky. Ty snad nemáš všech pět pohromadě."

"Mateří kasička je naprosto neškodná, Mabel, jinak bych to neudělal. Pochází od včel."

"To jsem si mohla myslet."

"Navíc je tak vzácná, že si ji prakticky nikdo nemůže dovolit. A kdyžtak se užívá jednou za čas a jen po kapkách."

"A kolik si toho tvého zázraku užilo naše dítě, jestii se smím zeptat?"

"Vidíš," řekl vítězně, "a to je právě ono. Počítám, že jenom během posledních čtyř krmení naše děťátko zbaštilo asi padesátkrát víc mateří kasičky než kdokoli jiný v celé historii. Co ty na to?"

"Alberte, přestaň si ze mě utahovat."

"Na mou duši," prohlásil hrdě.

Jen seděla a zírala na něj, čelo zkrabacené a ústa pootevřená.

"Tušíš vůbec, Mabel, kolik by tě stála, kdybys ji chtěla koupit? V Americe je prodejna, kde v

současnosti nabízejí půlkilovou sklenici za pět set dolarů! Pět set dolarůl Je dražší než zlato, chápeš?"

Neměla nejmenší potuchy, co to vykládá.

"Ukážu ti to," řekl, vyskočil a zamířil k velké knihovně, kam ukládal veškerou včelí literaturu. Na horní polici vedle Britského včelaře, Včelařství a dalších časopisů ležel úhledně srovnaný stoh starých čísel

Amerického včelaře. Vytáhl poslední vydání a vzadu v Malém oznamovateli nalistoval inzeráty.

"Vidíš," ukazoval. "Přesně jak jsem ti říkal..Prodáváme mateří kasičku - 500 g za $480, velkoobchod."

Podával jí časopis, aby si mohla text přečíst sama.

"Tak co, už mi věříš? To je skutečný obchod v New Yorku, Mabel, tady si to přečti."

"Rozhodně tady nikde nečtu, že se to má cmrndat bezmála novorozenému dítěti do mléka," odtušila.

"Opravdu nechápu, co tě to popadlo, nechápu."

"Snad vidíš, že ji to léčí?"

"Teď už si tím nejsem tolik jistá."

"Nebuď tak zabedněná, Mabel. To víš, že ji to léčí."

"Tak proč to nedávají dětem ostatní?"

"Vždyť ti to pořád říkám," odpověděl. "Mateří kasička je příliš drahá. Prakticky nikdo si nemůže dovolit kupovat ji jen tak, k jídlu, snad kromě jednoho, dvou multimilionářů. Kasičku nakupují jenom

velké společnosti, které vyrábějí ženské krémy na obličej a takové ty serepetičky. Je to takový

propagační trik. Do velké krabičky s pleťovým krémem kydnou nepatrný ždibec mateří kasičky a pak

jde na dračku za přímo horentní sumy. Prý že vyhlazuje vrásky."

"A vyhlazuje?"

"A jak to mám asi vědět, Mabel? Ale to není důležité," řekl a vrátil se do křesla. "Důležitější je tohle.

Když uvážím, jak po mateří kasičce naše holčička jen za posledních pár hodin zesílila, myslím, že

bychom jí rozhodně měli dávat kasičku i dál. Nepřerušuj mě, Mabel. Nech mě domluvit. Venku mám

dvě stě čtyřicet úlů, a když přeměním asi tak sto z nich na výrobu mateří kasičky, měli bychom být

schopni dávat jí vše, co potřebuje."

"Poslyš," široce na něj vytřeštila oči. "Nepomátl ses náhodou?"

"Nech mě domluvit, ano prosím?"

"Zakazuji to," prohlásila, "jednou provždy. Opovaž se dát mému dítěti ještě špetku té odporné kaše, rozumíš mi?"

"Počkej, Mabel..."

"A to nemluvím o tom, jak mizerný byl minulý rok výnos medu. Jestli si teď začneš s těmi úly zahrávat, nedá se předpovědět, jaké další škody to způsobí."

"Moje úly jsou v naprostém pořádku, Mabel."

"Víš moc dobře, že jsme měli za minulý rok polovinu obvyklé snůšky medu."

"Udělej mi laskavost, Mabel, ano?" přerušil ji. "Buď té lásky a nech mě, abych ti vysvětlil, jaké dovede dělat mateří kasička zázraky."

"Ani jsi mi neřekl, co to vlastně je."

"Dobře, Mabel. I to ti řeknu. Budeš mě ale poslouchat? Můžu ti to konečně vysvětlit?"

S povzdechem se znovu chopila pletení. "Když se ti uleví, Alberte, klidně povídej. Jen do toho."

Odmlčel se: nevěděl najednou, odkud začít. Nebude jednoduché vysvětiit všechny souvislosti

někomu, kdo se vyzná ve včelařství jen povšechně.

"V první řadě," spustil, "asi víš, že každé včelstvo má jednu královnu?"

"Ano."

"A že všechna vajíčka klade právě ona?" "Ano. Tolik ještě tuším."

"Dobře. Věc se má nicméně tak, že královna klade různé druhy vajíček. To jsi sice nevěděla, ale je to tak. Považuje se to za jeden z divů úlu. Jednak klade vajíčka, z kterých se vyvinou trubci, a jednak

vajíčka, z kterých vzniknou dělnice. Nevím, co jiného považovat za div, když ne tohle, Mabel."

"Ano, Alberte, dobře."

"Trubci jsou samečci. Ti nás teď nezajímají. Dělnice jsou samičky. I královna je pochopitelně samička.

Ale dělnice jsou samičky bezpohlavní, jestli mi rozumíš. Nemají vyvinuté reprodukční orgány, kdežto

královna, to je sexy samice, nesmírně výkonná. Věř tomu nebo ne, během jediného dne naklade

vajíčka o hmotnosti odpovídající její vlastní váze."

Odmlčel se, aby si uspořádal myšlenky.

"Probíhá to následovně: královna proleze plást a naklade vajíčka do takzvaných buněk. Víš, jak je

plást celý posetý takovými malými dírkami? No a plodiště vypadá víceméně stejně, až na to, že místo

medu jsou v buňkách vajíčka. Královna naklade do každé buňky jedno, a za tři dny se z každého

vylíhne jakoby malý červík. Nazývá se larva. Jakmile se vylíhne, shluknou se kolem ní mladušky, to

jsou mladé dělnice, a začnou ji krmit jako o život. A víš čím?"

"Mateří kasičkou," odpověděla Mabel trpělivě.

"Správně!" zvolal. "Právě tou. Vytvářejí ji pomocí žlázy v hlavičce a pak jí ládují buňku, aby larvu vykrmily. A potom?"

Udělal dramatickou pauzu a zamžikal na ní malýma bledě šedýma očima. Pak se pomalu obrátil v

křesle a natáhl se po časopisu, který pročítal předešlého večera.

"Chceš vědět, k čemu pak dojde?" navlhčil si rty.

"Nemůžu se dočkat."

"Mateří kasička," četl nahlas, "musí být látkou mimořádné výživné hodnoty: ačkoli totiž tvoří výlučnou složku stravy larev včel medonosných, jejich hmotnost se během pěti dnů patnáctsetkrát

zvýší."

"Kolikrát?"

"Tisíc pětsetkrát, Mabel. Víš, co to znamená, když to převedeme do lidského měřítka? Znamená to,"

ztišil hlas, předklonil se a upřel na ni malá bezbarvá očka, "znamená to, že během pěti dnů by se váha dítěte vyšplhala z tří a půl kila na pět a čtvrt tunyi*

Podruhé toho večera odložila paní Taylorová pletení.

"Ale to nesmíš brát úplná doslova, Mabel." "Že ne? A proč?"

"To je jenom takové vědecké přirovnání, víš?"

"No dobře, Alberte. Pokračuj."

"Ale ještě jsem ti neřekl to hlavní," rozjasnil se. "Pointa teprve přijde. Ještě jsem nedošel k tomu, co je na mateří kasičce nejúžasnější. Vyložím ti teď, jak promění malou blbou tuctovou dělnici se

zakrnělými pohlavními orgány v krásnou velikou plodnou královnu."

"Tím jako naznačuješ, že naše dítě je blbé a tuctové?" vystřelila zostra.

"Mabel, nepodsouvej mi, prosím té, něco, co jsem neřekl. A radši poslouchej. Věděla jsi, že královna i dělnice se vylíhnou z úplně stejného typu vajíčka - ačkoli dospělé exempláře jsou zcela odlišné?"

"Tomu nevěřím," odvětila.

"Je to pravda, Mabel, jako že se Albert Taylor jmenuju. Kdykoli se včelám zachce, můžou zařídit, aby

se z vajíčka nevylíhla dělnice, ale královna."

Jak?"

"A," vydechl a zatřepal vítězně tlustým ukazovákem. "To ti chci právě říct. V tom je tajemství celé věci. Pověz, Mabel - co myslíš ty, že udělá ten zázrak?"

"Mateří kasička," odpověděla. "Už jsi mi to řekl."

"Přesně tak! Mateří kasička!" tleskl rukama a nadskočil v křesle. Jeho velký kulatý obličej zářil nadšením a na tvářích mu naskočily jasně červené skvrny.

"Probíhá to, zjednodušeně řečeno, následovně: Včely chtějí novou královnu; postaví tedy větší buňku

než normálně, říká se jí matečník, a přivedou starou královnu, aby do ní nakladla vajíčko. Ostatních

tisíc devět set devadesát devět vajíček naklade do obyčejných dělnicích buněk. Tak. Jakmile se z

vajíček vylíhnou larvy, srotí se kolem nich mladušky a začnou je ládovat mateří kasičkou. Dostávají ji

všechny, dělnice i královna. Ale je tu jeden podstatný rozdíl, Mabel, tak dobře poslouchej; jedna

klíčová, rozhodující změna. Larvy dělnic přijímají tu podivuhodnou, zázračnou potravu jen první tři

dny larválního života. Potom se jejich výživa pronikavě změní. Vlastně je přestanou kojit, až na to, že

normální děti se od mléka neodstavují ze dne na den. Takže po třech dnech je bez dlouhých cavyků

začnou krmit víceméně běžnou včelí stravou - směsí pylu a medu - a po dalších zhruba dvou týdnech

se larvy vylíhnou z buněk jako dělnice.

Ale to neplatí pro larvu v matečníku! Ta totiž dostává mateří kasičku během celého larválního cyklu.

Mladušky jí zalévají matečník v takovém množství, že v ní larvička doslova plave. A právě díky tomu

se vyvine v královnu!"

"Ale dokázat to nejde," utrousila.

"Neplácej hlouposti, Mabel, buď tak hodná. Bylo to dokázáno tisíckrát řadami slavných vědců ze

všech zemí světa. Stačí, když vyjmeš larvu z dělničí buňky a dáš ji do matečníku - tomu se říká

přelarvování a pokud jí mladušky zajistí dostatečný přísun mateří kasičky, než se naděješ, máš z ní

královnu - ani nevíš jak! A přitom nejpodivuhodnější je ten diametrální rozdíl mezi dospělou

královnou a dělnicí. Mají rozdílný tvar zadečku. Jiné žihadlo. Jiné nožičky. Jiná..."

"Tak schválně, jak se liší ty nožičky?" zkoušela ho.

"Nožičky? Tak podívej, dělnice mají na nohách košíčky na nošení pylu. Královna nic takového nemá.

Pak je tu další rozdíl. Královna má plně vyvinuté pohlavní orgány. Dělnice ne. Ale z jednoho zůstává

rozum stát, Mabel: královny se průměrně dožívají čtyř až šesti let. Dělnice žijí sotva tentýž počet

měsíců. A všechny tyhle rozdíly vznikají jenom proto, že jedna dostává mateří kasičku a druhá ne!"

Je těžké věřit," zvedla obočí, "že tohle všechno dokáže pouhé jídlo."

"To bych prosil, že je tomu těžké věřit. Taky je to další div úlu. Co další. Ten největší a

nejpodivuhodnější ze všech včelích divů, co jich je. Je to takový div divoucí, že nad ním stovky let

zůstávají největší vědecké kapacity úplně paf. Počkej. Zůstaň tady. Nikam nechoď."

Znovu vyskočil, přeřazoval ke knihovně a začal se prohrabávat knihami a časopisy.

"Najdu ti k tomu pár článků. Tady. Tady je jeden. Poslechni si tohle." Začal nahlas předčítat z jednoho čísla Amerického včelaře:

"Dr. Frederick G. Banting, toho času ředitel moderní výzkumné laboratoře v Torontu, jehož

jmenováním vyjádřila kanadská vláda tomuto vědci uznání za vynikající přínos lidstvu představovaný

objevením inzulínu, obrátil pozornost na mateří kasičku. Požádal členy svého týmu, aby provedli

základní frakční analýzu..."

Odmlčel se.

"To vlastně nemusím číst celé. Abych to zkrátil, doktor Banting se svým kolektivem odebrali mateří

kasičku z matečníku s dvoudenními larvami a podrobili ji analýze. A víš, na co přišli?

Přišli na to," odpověděl si sám, "že mateří kasička obsahuje fenoly, steroly, glyceridy, glukózu, a -

pozor, teď to přijde - osmdesát až osmdesát pět procent nezjištěných kyselin!"

Stál vedle knihovny s časopisem v ruce, na rty se mu vloudil zvláštní triumfální úšklebek a jeho žena

ho užasle pozorovala.

Nebyl vysoký. Měl silný, zakulacený, jakoby dužnatý trup, který nesly kratičké nožičky. Trochu kři* vé.

Na ohromné kulaté hlavě rašily krátké štětinky a většinu obličeje - od té doby, co se přestal holit -

pokrýval hustý dvoucentimetrový porost hnědavě žlutých chloupků. V každém případě byl jeho zjev

dost groteskní, to se nedalo popřít.

"Osmdesát až osmdesát pět procent," opakoval, "nezjištěných kyselin. To je přece fantastické!"

Obrátil se k policím a prohrabával se ostatními časopisy.

"Co to znamená, ty nezjištěné kyseliny'?" "O to přece jde! Nikdo netuší! Nezjistil to ani Banting. Znáš přece Bantinga?" "Ne."

"Banting je čirou náhodou nejslavnější žijící doktor na světě."

Pozorovala ho, jak rozčileně poletuje před knihovnou, jeho štětinatou hlavu, huňatý obličej a kulatý

dužnatý trup, a nemohla se ubránit myšlence, že v něm samotném je cosi včelího. Mnohokrát už

viděla, že ženy, které jezdily na koních, začaly samy časem připomínat kobyly; a všimla si, že se lidé,

kteří chovají ptáky, špice nebo bulteriéry, často vyznačovali něčím, třeba drobností, která je živě

připodobňovala jejich zvířecím miláčkům. Ale až do dnešního dne ji nenapadlo, že by mohl její manžel

vypadat jako včela. Pocítila mírný otřes.

"A zkusil si ji ten Banting vzít někdy sám," zeptala se, "tu tvoji mateří kasičku?"

"Samozřejmě že nezkusil, Mabel. Tolik jí neměl. Je příliš vzácná."

"Víš, co ti řeknu?" řekla s pousmáním a zkoumavě se na něj zahleděla. "Začínáš sám vypadat trochu jako včela, všiml sis?"

Otočil se a upřel na ni oči.

"Asi je to hlavně kvůli těm vousům," dodala. "Chtěla bych, abys je přestal nosit Dokonce i barvu mají jakoby včelí, nezdá se ti?"

"Co to sakra blábolíš?"

"Alberte," řekla káravě. "Jak to mluvíš?"

"Tak chceš se něco dozvědět, nebo ne?"

"Ale ano, Alberte, promiň. Dělala jsem si legraci. Jen pokračuj."

Znovu se otočil, vytáhl z knihovny další časopis a rychle jím listoval. "Jen si poslechni tohle, Mabel. ‚V

roce 1939 prováděl Heyl pokusy na jedenadvacet dní starých krysách, kterým injikoval rozličné dávky

mateří kasičky. Zjistil, že v důsledku toho došlo k předčasnému folikulárnímu vývoji vaječníků,

odpovídajícímu množství vpíchnuté mateří kasičky.'"

"Vidíš!" zvolala. "Já to věděla!"

"Co jsi věděla?"

"Já jsem věděla, že to bude mít nějaké strašné následky."

"Hlouposti. Na tom není nic špatného. A teď si poslechni tohle, Mabel. ‚Still a Burdett zjistili, že krysí sameček, do té doby neplodný, na základě podávání malých denních dávek mateří kasičky zplodil

mnoho nových potomstev.'"

"Alberte," vykřikla, "já ti říkám, že pro dítě je to moc silné! Vůbec se mi to nelíbí."

"Nesmysl, Mabel."

"Tak mi řekni, proč to pořád zkoušejí jenom na krysách? Proč si to ti tvoji slavní vědátoři nevezmou

sami? Protože mají pod čepicí, abys věděl. Myslíš si, že bude dr. Banting riskovat, že si předčasně

přivodí folklorní vaječníky? Ani náhodou."

"Mabel, ale oni to dávají lidem. Tady je o tom celý článek. Poslouchej." Otočil stránku a začal opět předčítat. "‚V roce 1953 v Mexiku začala skupina osvícených lékařů předepisovat nepatrné dávky

mateří kasičky k léčbě různých onemocnění, jako jsou cukrovka, artritida, impotence, astma, difterie,

dna, mozková neuritida, intoxikace nikotinem... Přicházejí hory děkovných dopisů... Proslulého

makléře z Mexico City sužovala obzvláště úporná forma lupénky. Stal se tělesně odpudivým. Zákazníci

ho opouštěli. Živnost skomírala. V zoufalství se utekl k mateří kasičce - po kapce třikrát denně - a do

dvou týdnů byl zdravý jako rys! Podle zprávy číšníka z Café Jena, též v Mexico City, díky požívání

malých dávek této zázračné substance ve formě tobolek zplodil jeho otec ve věku devadesáti let

zdravého chlapce. Pořadatel býčích zápasů v Acapulku zjistil, že býk v kotci je poněkud apatický,

pročež mu vstříkl krátce před vpuštěním do arény jeden gram mateří kasičky (tedy nadměrnou

dávku). Následkem toho náhle neobyčejně mrštný a zuřivý býk během chvíle sprovodil ze světa dva

pikadory, tři koně, matadora a nakonec..."*

"Počkej!" přerušila ho paní Taylorová. "Myslím, že mala křičí.

Albert vzhlédl od čtení. Opravdu, shora z ložnice se ozýval mohutný vřískot.

"Určitě má hlad," mínil.

Žena pohlédla na hodiny. "Pane na nebi!" vyskočila s výkřikem. "Už zase jsem zmeškala krmení!

Alberte, rychle, já ji přinesu dolů, ty namíchej mléko! Ale pospěš si! Nechci, aby čekala.".

Během půlminuty se paní Taylorová vrátila s křičícím kojencem v náručí. Byla celá rozčilená, protože

ještě nepřivykla příšernému, neutuchajícímu kraválu, který vydává zdravé dítě, chce-li jíst. "Dělej,

Alberte!" zavolala, když usedla do křesla s dítětem připraveným na klíně. "Prosím tě, pospěš si!"

Albert vyšel z kuchyně a podal jí láhev s teplým mlékem. "Je akorát," hlásil. "Nemusíš ho zkoušet."

Pošoupla si dítě na lokti, aby mělo hlavičku o kus výše, a strčila dudlík přímo do široce otevřené

vřískající pusy. Dítě chňaplo tlamičkou po dudlíku a začalo sát. Vřískot ustal. Paní Taylorová se

uvolnila.

•Ach, Alberte, není rozkošná?"

Je ohromná, Mabel - díky mateří kasičce."

.Poslyš, Alberte, o té hnusné kaši kašovité už nechci slyšet ani slovo. Nahání mi hrůzu."

"Děláš velkou chybu," zabručel.

"To se uvidí."

Dítě nerušeně sálo z láhve.

"Alberte, mně se zdá, že zase vybumbá všechno."

"Určitě," souhlasil.

Mléko v několika minutách dočista zmizelo.

"Ty jsi ale hodná holčička!" zvolala paní Taylorová a zlehka jí začala dudlík vytahovat z úst. Dítě vycítilo, co hrozí, a ve snaze ho udržet se k němu přisálo ještě urputněji. Žena jemně škubla láhví k

sobě a mlask! - savička byla venku.

"Uá! Uá! Uá! Uá!" vřeštělo dítě.

"Máš nafouklé bříško, viď?" zabroukala paní Taylorová, zdvihla si děcko k rameni a hladila je po zádech.

Tvoreček si dvakrát rychle za sebou krknul. "To je ono, andílku, teď už ti bude dobře." Na několik vteřin vřískot ustal. Pak se spustil nanovo.

"Nech ji vykrkat," radil Albert. "Vypila to moc rychle."

Žena si znovu dítě pozvedla k rameni. Třela ho po páteři. Přendala si je na druhé rameno. Položila si je

bříškem na klín. Posadila si je na kolena. Ale dítě už nekrkalo a naléhavý vřískot každou minutou

zesiloval a mohutněl.

"Prospívá to plicím," zubil se Albert Taylor. "Procvičují si tím plíce, věděla jsi to, Mabel?"

"Ale ale ale," konejšila žena děcko a celovala mu tvářičku. "No tak, no tak."

Čekali dalších pět minut, ale křik neustal ani na okamžik.

"Vyměň jí plenky," napadlo Alberta. "Má mokré pleny, tím to bude." Přinesl z kuchyně čistou plenu a paní Taylorová dítě přebalila.

Nic se nezměnilo.

"Uá! Uá! Uá! Uá!" ječelo dítě.

"Mabel, nepíchla jsi ji spínacím špendlíkem?"

"Samozřejmě že ne," zavrčela, ale pro jistotu zašátrala prsty pod plenou.

Rodiče seděli naproti sobě v křeslech; nervózně se usmívali, pozorovali dítě na matčině klíně a čekali,

kdy se unaví a přestane vřískat.

"Víš, co si myslím?" ozval se na konec Albert Taylor.

"Co?"

"Vsadím se, že má ještě hlad. Vsadím se, že si chce jenom pořádně přihnout. Co kdybych jí donesl

přídavek?"

"Alberte, snad radši ne."

"Prospěje jí to," řekl a zvedl se z křesla. "Jdu jí ohřát druhou porci."

Na několik minut zašel do kuchyně. Když se vrátil, třímal v ruce láhev po okraj plnou mléka.

"Udělal jsem jí dvojitou porci," oznamoval, "čtyři sta mililitrů. Pro každý případ."

"Alberte! Zbláznil ses? Copak nevíš, že ji nesmíme ani překrmovat, ani nedokrmovat? Obojí je stejně

škodlivé!"

"Nemusíš jí přece dát všechno, Mabel. Kdykoli můžeš přestat. Jen do toho," stál nad ní vemlouvavě,

"dej jí napít."

Paní Taylorová poškádlila horní ret dítěte koncem savičky. Tlamička se scvakla kolem dudlíku jako

past a v pokoji zavládlo náhlé ticho. Tělíčko dítěte se spokojeně uvolnilo, jakmile pusinka začala pít, a

na tvářičce se mu usadil výraz čiré blaženosti.

.Tak vidíš, Mabel! Co jsem říkal?"

Žena neodpovídala.

"Má hlad jako vlk, vždyť jsem to povídal. Podívej se na ten splávek!"

Paní Taylorová sledovala hladinu mléka v láhvi. Rychle klesala a zanedlouho bylo dvě stě mililitrů ze

čtyř set skoro pryč.

"Tak," pronesla. "To stačí."

"Teď ji nemůžeš odtrhnout Mabel."

"Ale musím, Alberte, nedá se nic dělat."

"No tak, ženská. Dej jí to všechno a přestaň trojčit"

Alberte..."

"Je prostě vyhladovělá, copak to nevidíš? Jen bumbej, maličká," zažvatlal. "Pěkně do dna."

"Mně se to nelíbí, Alberte," řekla žena přiškrceně, ale dítě od láhve neodtrhla.

"Prostě jenom dohání, co zmeškala, Mabel."

O pět minut později byla láhev prázdná. Paní Taylorová pomaličku odtáhla dudlík a tentokrát se

nespokojený křik neozval; bylo ticho. Dítě leželo pokojně na matčině klíně, ve skelných očích ukojený

výraz, pootevřené ústa, rtíky ucintané od mléka.

"Šest set mililitrů, Mabel!" pokřikoval Albert Taylor. "Třikrát víc než normálně! To je přece úžasné!"

Žena upínala oči k dítěti. Na tvář se jí poznenáhlu začal vracet onen úzkostný, sevřený výraz

vystrašené matky.

"Ježíši, co je s tebou?" divil se Albert Taylor. "Snad ti to nedělá starosti? Nemůžeš čekat, že se začne spravovat po mizerných dvou set mililitrech, nedej se vysmát"

"Pojď sem, Alberte," řekla.

"Co je?"

"Povídám, pojď sem."

Přišel k ní a stoupl si vedle křesla.

"Dobře si ji prohlédni a řekni mi, jestli vidíš nějakou změnu."

Zkoumavě zacivěl na dítě. "Vypadá větší, Mabel, jestli myslíš tohle. Větší a tlustší."

"Potěžkej ji/1 přikázala. "Dělej, jen si ji zvedni."

Natáhl ruce a zdvihl matce děcko z klína. "Krindapána!" vyhrkl. "Váží dobrou tunu!"

"Přesně tak."

"Ale to je přece báječné!" zvolal rozzářeně. "Teď už váží určitě normálně!"

"Děsí mě to, Alberte. Jde to příliš rychle." "Hlouposti, ženská."

"Za to může ta hnusná kasička," zasupěla. "Nesnáším tu kaši kašovitou."

"Na mateří kasičce není nic hnusného," odtušil pobouřen.

"Alberte, nebuď jako mezek! Myslíš, že je normální, aby dítě přibývalo na váze tak rychle?"

"Ty nejsi nikdy spokojená!" vykřikl. "Nejdřív jsi k smrti vyděšená, když hubne, a teď když začne přibírat, jsi už zase strachy bez sebe! Mabel, co se s tebou děje?"

Žena vstala s dítětem v náručí a vykročila ke dveřím. "Řeknu ti jenom jedno," prohlásila, "ještě štěstí, že jsem tady já, abych ti zabránila dávat jí to do pití. To je jediné štěstí." Vypochodovala z místnosti a Albert ji sledoval otevřenými dveřmi: prošla halou k patě schodiště, pustila se po něm nahoru, ale

když dospěla na třetí nebo čtvrtý schod, zarazila se a zůstala několik vteřin nehybně stát, jako by si na

něco vzpomněla. Pak se obrátila a dosti chvatně scházela dolů, aby zase vstoupila do pokoje.

"Alberte," řekla mrazivě.

"Ano?"

"Předpokládám, že v posledním krmení, které jsme jí právě dali, nebyla mateří kasička?"

"Nevím, Mabel, co tě k tomu předpokladu vede." "Alberte!"

"Co je?" optal se mírným, nevinným hlasem.

"Jak jsi to mohl udělat!" zaječela.

Veliká zarostlá tvář Alberta Taylora nabyla dotčeného, bezradného výrazu. "Myslím, že bys měla být

ráda, že dostala další velkou dávku," pravil. "Opravdu si to myslím. A tohle je velká dávka, Mabel, to mi věř.

Žena stála ve dveřích, svírala dítě v náručí a hleděla na manžela vytřeštěnýma očima. Stála rovně jako

svíčka, s tělem ztuhlým vzteky, semknutými rty a tváří ještě bledší než obvykle.

"Dej na moje slova," říkal Albert, "že s tímhle špuntem brzy vyhraješ každou soutěž pro maminky s dětmi v celé zemi. Jen si ji zvaž a uvidíš! Mám přinést váhy, Mabel? Chceš si ji zvážit?"

Žena přešla rázně k velkému stolu uprostřed místnosti, položila dítě a rychle je svlékala. "Jo!"

vyštěkla. "Přines váhy!" Šup, stáhla dětskou košilku i tílko.

Rozepnula plenky stáhla je, a dítě leželo na stole nahé.

"Mabel, koukej!" zvolal Albert. "Stal se zázrak! Je tlustá jako bumbrlíček!"

A skutečně, od předchozího dne nabylo děcko ohromujícího množství tělesné hmoty. Ještě včera

propadlý hrudníček s žebry vystouplými po celé jeho délce byl teď buclatý a kulatý jako soudek a

bříško se vydouvalo do výšky. Jen ručičky a nožičky povyrostly kupodivu v poměru k tělu nějak málo.

Byly stále krátké a hubené a vypadaly jako malé hůlčičky čouhající z koule tuku.

"Hele!" liboval si Albert.Na bříšku jí začínají růst chloupky, aby jí bylo teplo!" Natáhl ruku a chtěl děcku přejet špičkami prstů po jemném chmýří žlutohnědých chloupků, které jí vyrašily na břiše.

"Opovaž se jí dotknout!" zavřeštěla žena. Obrátila se a stanula k němu čelem, a jak s planoucíma očima natahovala krk, najednou připomínala nějaký druh malého bojovného ptáka, který se chystá

vlétnout nepříteli do obličeje a vyklovat mu oči.

"Počkej," hlesl a dal se na ústup.

"Ty jsi snad zešílel!" vykřikla.

"Počkej, Mabel, počkej prosím tě chvíli, protože jestli si pořád myslíS, že mateří kasička může dítěti ublížit... To si myslíš, viď? Dobře. Tak mě pozorně poslouchej. Dokážu ti teď, nezvratně a jednou

provždy, Mabel, že mateří kasička je pro člověka naprosto neškodná, a to dokonce v enormních

dávkách. Například - proč jsme podle tebe měli minulé léto poloviční snůšku medu? Schválně."

Jak pozpátku ustupoval, ocitl se tři až čtyři metry od ní, ve vzdálenosti, kde se zřejmě cítil bezpečněji.

"Důvod, proč jsme měli minulé léto poloviční snůšku medu," říkal zvolna ztišeným hlasem, "je ten, že jsem přeměnil stovku úlů na výrobu mateří kasičky."

"Co že jsi udělal?"

"Vidíš," zašeptal. "Říkal jsem si, že to pro tebe bude tak trochu překvapení. Celou dobu jsem ti ji přitom vyráběl přímo pod nosem." Pozoroval ji malýma lesklýma očima a do koutků úst se mu

vkrádal vychytralý úsměv.

"Taky bys nikdy neuhodla proč," pokračoval. "Nechtěl jsem ti to říct, protože jsem se bál, že by tě to mohlo... no... uvést do rozpaků."

Chvilku bylo ticho. Držel ruce vysoko před sebou, na úrovni prsou, a s tichým praskáním mnul

dlaněmi.

"Vzpomínáš si na ten úryvek, co jsem ti četl? Ten o té kryse? Jak ono to bylo? Hned to najdu... ‚Still a Burdett zjistili, že krysí sameček, do té doby neplodný../"

Zaváhal a v širokém úsměvu vycenil zuby.

"Už ti to dochází, Mabel?"

Stála čelem k němu a nehýbala se.

"Jakmile jsem narazil na tu větu, vyskočil jsem z křesla, jako když do mě střelí, a řekl jsem si, že když to pomohlo prašivé kryse, proč by to nemělo pomoct Albertu Taylorovi!"

Znovu se odmlčel; natáhl krk, mírně natočil ucho k manželce a čekal, co řekne. Neřekla nic.

"A to není všechno," dodal, "cítil jsem se po ní naprosto skvěle, Mabel, úplně jako nový člověk, takže jsem ji nepřestal brát ani potom, co jsi přišla s radostnou novinou. Za posledních dvanáct měsíců

jsem jí musel zbaštit celé moře."

S výrazem hrůzy těkaly ženiny velké uštvané oči po mužově krku a obličeji. Na krku ani pod ušima mu

nebylo vidět ani kousek kůže. Celý krk kolem dokola a shora dolů až k límci košile obrůstaly ony

zvláštní, nedlouhé jemné chloupky žlutavé a černé barvy.

"Pochop," odvrátil se od ní a zahleděl se láskyplně na dítě, "že na kojence bude působit mnohem silněji než na dospělého, plně vyvinutého člověka, jako jsem já. Jen si ji prohlédni, Mabel. Sama musíš

uznat, že mám pravdu, nemyslíš?"

Pomalu putovala očima dolů, až jí pohled spočinul na dítěti. Leželo nahé na stole: tlusté, bílé,

netečné, jako nějaká obří larva, která se blíží ke konci vývojového cyklu, aby se co nevidět vylíhla a

spatřila světlo světa ve své úplné podobě, s křídly a kusadly.

"Proč ji nepřikryješ, Mabel?" řekl. "Ještě se nám naše malá královnička nastydne."

/ Paní domácí /

Billy Weaver přicestoval z Londýna pomalým odpoledním vlakem s přestupem ve Swindonu, a když se

konečně dokodrcal až do Bathu, bylo kolem deváté večer a nad domy naproti vchodu do nádražní

budovy stoupal měsíc po jasné obloze poseté hvězdami. Mrazivým vzduchem však fičel vítr a ledovou

čepelí mu tupě řezal do tváří.

"Promiňte," zastavil se, "nenašel bych poblíž nějaký levnější hotel?"

"Poptejte se U Zvonu a draka," odpověděl portýr a ukázal na ulici vedoucí k náměstí. "Možná vás ještě vezmou. Je to asi čtvrt míle odsud na druhém konci ulice." Billy poděkoval, popadl kufr a vydal se popsanou cestou ke Zvonu a drakovi. V Bathu se ocitl poprvé v životě. Nikoho tu neznal. Ale pan

Greenslade z londýnského ústředí ho ujišťoval, že Bath je město plné příležitostí. "Najděte si

ubytování," radil mu, "a jakmile si vyřídíte nejnutnější, zajděte za ředitelem pobočky a ohlaste se mu."

Billymu bylo sedmnáct. Měl na sobě nový tmavomodrý raglán, nový hnědý plstěný klobouk, nesl si

nový hnědý kufr a cítil se parádně. Rázně si to švihal ulicí. Poslední dobou se snažil jít na všechno

rázně. V obchodování potřebuje člověk k úspěchu jednu věc, soudil, a tou je umět do věci říznout.

Šéfové z ústředí byli jako břitvy. Smekal před nimi.

Na široké ulici, po níž kráčel, nebyl jediný obchod, jen řady vysokých, k nerozeznání si podobných

domů po obou stranách. Všechny měly stříšku nad vchodem a sloupkové zábradlí a k čelním dveřím

stoupalo čtyři nebo pět schodů; kdysi to očividně bývala nóbl sídla. Ale i v houstnoucí tmě viděl, že

nátěr na dveřích i oknech už oprýskává a skvrny a praskliny pokrývají půvabné bílé fasády stopami

zanedbanosti.

Náhle zahlédl přízemní okno, které zářivě osvětlovala pár kroků vzdálená pouliční ljuripa, a v něm

cedulku, již kdosi opřel do horní okenní tabulky a hůlkovým písmem nadepsal: NOCLEH SE SNÍDANÍ.

Přímo pod cedulkou stála krásná vysoká váza s kočičkami.

Zastavil se. Udělal krůček blíž. V okně visely z obou stran zelené závěsy, zřejmě ze sametu. Kočičky

vedle nich vypadaly nádherně. Přistoupil až ke sklu a nahlédl oknem do místnosti. První, co spatřil, byl

jasně plápolající oheň v krbu. Na koberci před ohništěm ležel roztomilý, do klubíčka stočený jezevčík,

s čumákem přitisknutým k břichu. Pokud mu přítmí dovolovalo rozeznat, samotný pokoj byl zařízen

příjemným nábytkem. Stálo tam malé křídlo, dvě velké pohovky a několik měkkých lenošek, v jednom

rohu zahlédl klec s velikánským papouškem. V takovém domě s nájemníky bývají zvířata dobrým

znamením, pomyslel si Billy. Celkem vzato mu to tady připadalo jako slušné bydlení. Každopádně

útulnější než Zvon a drak.

Na druhou stranu - hostinec skýtal oproti podnájmu určité výhody. O večerech by mohl zajít do šenku

na pivo, šipky a kus řeči a i ubytování by asi bylo výrazně levnější. Jednou už v hostinci pár nocí spal a byl spokojen. Zato v podnájmu ještě nebydlel, a po pravdě řečeno, krapet se toho děsil. Když se řeklo

"pokoj v podnájmu", představil si rozvařenou kapustu, chamtivou bytnou a příšerný zápach uzenáčů v obývacím pokoji.

Dvě tři minuty váhavě postával v chladu, a pak se rozhodl, že se rozmyslí až poté, co omrkne situaci U

Zvonu a draka. Otočil se s tím, že půjde.

A znenadání se mu přihodila podivná věc. Právě když ustupoval a odvracel se od okna, se zvláštní

naléhavostí ho přivábil a upoutal nápis za sklem. NOCLEH SE SNÍDANÍ, hlásal. NOCLEH SE SNÍDANÍ,

NOCLEH SE SNÍDANÍ, NOCLEH SE SNÍDANÍ. Každé jednotlivé slovo na něj zažíralo oknem jako velké

černé oko, které ho podmanivě volalo, poutalo a poroučelo, aby zůstal a nikam nechodil, a než se

stačil vzpamatovat, vykročil bezděčně od okna k domovním dveřím, vystoupal po schodech a sáhl po

tlačítku vedle dveří.

Zazvonil. Kdesi v zadní místnosti se ozvalo vzdálené zadrnčení a v tu ránu - muselo to být okamžitě,

protože ani neměl čas spustit prst ze zvonku - se dveře prudce otevřely a v nich stála drobná žena.

Obyčejně zazvoníte a aspoň půlminutu čekáte, než se dveře otevřou. Ale tahle dáma byla jako čertík z

krabičky. Stiskneš čudlík, a hop - vyskočí! Billy sebou překvapeně trhnul.

Ženě bylo takových pětačtyřicet nebo padesát, a jakmile ho spatřila, věnovala mu vřelý a přívětivý

úsměv.

"Pojďte, prosím, dál," zvala ho srdečně. Ustoupila stranou a podržela dokořán otevřené dveře - a Billy se přistihl, jak automaticky míří dovnitř. Nutkání - či přesněji přání - vstoupit do onoho domu bylo

neobyčejně silné.

"Zahlédl jsem vývěsku v okně," zarazil se v půli kroku.

"Já přece vím."

"Napadlo mě, jestli nemáte volný pokoj."

"Všechno je pro vás nachystané a připravené, drahoušku," pravila zářivě. Měla kulatý růžový obličej a mírňoučké modré oči.

"Právě jsem byl na cestě ke Zvonu a drakovi," vysvětloval jí Billy. "Ale náhodou jsem si všiml cedulky ve vašem okně."

"Drahý chlapče," přerušila ho, "nestůjte přece v tom mrazu a pojďte dál."

"Kolik si počítáte?"

"Pět liber a půl šilinku, včetně snídaně."

Bylo to neskutečně levné. Méně než polovic toho, co byl ochotný zaplatit

"Pokud je to moc," dodala, "mohla bych vám trošičku slevit. Budete si přát vejce k snídani? Vejce jsou dnes drahota. Kdybyste je nechtěl, bylo by to o půšilink méně."

"Pět liber a půl šilinku mi vyhovuje," odpověděl. "Zůstanu moc rád."

"Vždyť jsem si to myslela. Tak už pojďte dál."

Paní mu připadala strašně milá. Vítala ho přesně jako máma jeho nejlepšího kamaráda ze školy, která

ho tenkrát pozvala, aby u nich bydlel o Vánocích. Billy smekl klobouk a vešel dovnitř.

"Věšák je tamhle," ukazovala. "Ukažte, pomůžu vám s kabátem."

Žádné jiné klobouky ani kabáty v předsíni nevisely. Nebyly tam ani deštníky, ani vycházkové hole - nic

"Máme to tu celé jenom pro sebe," usmála se na něj přes rameno, když ho vedla po schodech nahoru do patra. "Víte, nepoštěstí se moc často, aby do mého hnízdečka zabloudil milý návštěvník."

Tetinka je trochu cáknutá, pomyslel si Billy. Ale za pět liber a půl šilinku - co na tom sejde? "Řekl bych, že si u vás zájemci podávají dveře," pravil zdvořile.

"Ale ano, drahoušku, to víte, že ano. Ale když já jsem na výběr hostů kapánek háklivá - jestli mi

rozumíte."

"A tak, aha."

"Ale stále jsem připravená. Dnem i nocí je u mě vše nachystáno pro případ, že mi sem vítr zavane

mladého ucházejícího gentlemana. A mám, drahoušku, takovou radost, takovou ohromnou radost,

když

7256/

čas od času otevřu dveře a za nimi stojí někdo, kdo je pro tenhle dům jako dělaný." V polovině

schodiště se zastavila s rukou položenou na zábradlí, otočila hlavu a usmála se na něj bledými rty.

"Jako vy," dodala a modrýma očima pomalu klouzala Billymu po celém těle, od hlavy až k patě a zase zpátky.

Na prvním odpočívadle poznamenala: "V tomhle patře bydlím já."

Vystoupali o podlaží výš. "A tady je to celé jen a jen vaše," řekla. "Toto je váš pokoj. Doufám, že se vám bude líbit." Vešla do jedněch dveří, rozsvítila a uvedla ho do malé, ale příjemné ložnice.

"Ráno svítí sluníčko přímo do oken, pane Perkinsi. Jmenujete se Perkins, že?"

"Ne," řekl. "Weaver."

"Pan Weaver. Hezké jméno. Dala jsem vám do peřin láhev, aby se prohřály, pane Weavere. Taková

ohřívací láhev a čisté povlečení v cizí posteli, a člověk se hned cítí jako doma, co říkáte? Kdybyste

mrznul, přitopte si, jsou tu pro takový případ plynová kamna."

"Děkuju," ozval se Billy. Jste moc hodná." Všiml si, že postel je rozestlaná, jen do ní vlézt: přehoz ležel stranou a peřina byla v čele úhledně ohrnutá.

"Jsem tak ráda, že jste se objevil," zahleděla se mu bezelstně do očí. "Už jsem si začínala dělat starosti."

"To je zbytečné," ubezpečil ji Billy živě. "O mě si žádné starosti nedělejte." Položil kufr na židli a odepínal přezky.

"A co večeře, zlatíčko? Stihl jste se najíst, než jste ke mně přišel?"

"Nemám hlad, děkuju," odmítl. "Půjdu si asi co nejdřív lehnout, protože zítra vstávám dost brzy, abych se ohlásil v práci."

"Dobrá - už vás nechám, ať si můžete vybalit. Ale než půjdete spát, byl byste tak hodný a zaskočil do obýváku y přízemí a zapsal se do knihy hostů? Každý se mi*zapisuje, protože tak je to u mě zvykem, a

nechceme narušovat zvyky hned na začátku, co říkáte?"

Rozverně mávla ručkou, rychle vyšla z pokoje a zavřela dveře.

To, že byla paní zřejmě kapánek mešuge, neznepokojovalo Billyho ani v nejmenším. Konec konců

nejenže byla neškodná (o tom nebylo žádných pochyb), ale navíc měla podle všeho dobré a šlechetné

srdce. Tipoval, že přišla ve válce o syna (nebo něco podobného) a nikdy se z toho úplně

nevzpamatovala.

Takže o pár minut později, jen co si vybalil a opláchl si ruce, sklusal po schodech do přízemí a vstoupil

do obývacího pokoje. Domácí tam nebyla, ale v krbu plápolal oheň a malý jezevčík před ním stále

podřimoval. V pokoji bylo krásně útulně a teplounko. Mám to ale kliku, pomyslel si a zamnul si ruce.

Takový prima kvartýr.

Otevřenou knihu hostů našel na klavíru, vytáhl tedy z kapsy pero a zapsal své jméno a adresu. Na téže

stránce nad ním byly jen dva záznamy a jako každý, komu se do ruky dostane návštěvní kniha, ji začal

pročítat. Byl tam nějaký Christopher Mulholland z Cardiffu. A pod ním Gregory W. Temple z Bristolu.

Zvláštní, blesklo mu hlavou. Christopher Mulholland. To mi něco říká.

Ale kde, ksakru, tohle dost neobvyklé jméno slyšel?

Znal ho ze školy? Ne. Nebo že by to byl jeden z mnoha ségřiných frajerů, nebo snad nějaký otcův

přítel? Ne, ne, nebylo to ani jedno, ani druhé. Znovu přelétl stránku očima.

Christopher Mulholland 231 Cathedral Roadt Cardiff

Gregory W. Temple 27 Sycamore Drive, Bristol

Když o tom tak přemýšlel, uvědomil si náhle, že druhé jméno se mu vtírá do mysli stejně neodbytně

jako to první.

"Gregory Temple?" řekl nahlas a pátral v paměti. "Christopher Mulholland...?"

"Úžasně rozkošní chlapci," ozval se v odpověď hlas za ním, a když se obrátil, spatřil svou domácí, jak vplouvá do místnosti s velkým stříbrným čajovým podnosem v rukou. Držela ho daleko před sebou a

nějak vysoko, jako kdyby svírala v opratích bujného oře.

"Ta jména jsou mi nějaká povědomá," řekl.

"Skutečně? To je zajímavé."

"Nemůžu se zbavit dojmu, že jsem je už někdy slyšel. Divné, co? Možná jsem je viděl v novinách.

Nebyli náhodou něčím slavní? Myslím, jestli to třeba nebyli slavní fotbalisti nebo kriketoví hráči nebo

tak něco?"

"Slavní," zopakovala a položila tác s čajem na nízký stolek před pohovkou. "Ba ne, slavní asi těžko. Ale oba byli mimořádní fešáci, to mi můžete věřit. Vysocí, pohlední mladíčci, právě jako vy, drahoušku."

Billy znovu letmo přeběhl stránku očima. "Podívejte," zvolal při pohledu na datování. "Poslední zápis je starý více než dva roky."

"Vážně?"

"Ano, podívejte. A Christopher Mulholland se k vám zapsal ještě skoro o rok dřív, před více než třemi lety*

"Božíčku," zavrtěla hlavou a vydala líbezný povzdech. "Kdo by si to pomyslel. Jak ten čas letí, viďte, pane Wilkinsi?"

"Jmenuji se Weaver," opravil ji Billy. "W-e-a-v-e-r."

"Ale ovšem, Weaver přece!" zvolala a usedla na pohovku. "Jsem to ale hlava děravá. Velice se omlouvám. Jedním uchem dovnitř a druhým zase ven, to jsem celá já, pane Weavere."

"Víte vy co?" zauvažoval Billy. "Víte, co je na tom všem nejpodivnější?"

"Ne, kocourku, to nevím."

"Totiž - nejenom že se mi obě ta jména vybavují, abych tak řekl, jednotlivě, ale navíc mám takový

zvláštní dojem, jako by spolu nějak souvisela. Jako by se oba proslavili současně, jestli mi rozumíte -

jako... kdo třeba... jako řekněme Joe Louis a Max Schmeling nebo Churchill a Roosevelt."

"Dejte pokoj," podivila se. "Ale teď už toho nechte, kocourku, a posaďte se ke mně na pohovku. Před spaním jsem vám připravila šálek dobrého čaje a zázvorové koláčky."

"Zbytečně si přiděláváte práci," řekl Billy nesouhlasně. "Nechtěl jsem, abyste pro mě něco chystala."

Stál u klavíru a pozoroval, jak horlivě rozlévá čaj a rozestavuje talířky. Všiml si, jak hbitě míhá malýma bílýma rukama s červeně nalakovanými nehty.

"Jsem si téměř stoprocentně jistý, že jsem je viděl v novinách," řekl přesvědčeně Billy. "To by v tom byl čert, abych si nevzpomněl."

Nic nepůsobí člověku větší muka než taková vtíravá vzpomínka, která vám prchavě uniká z dosahu.

Nechtěl se vzdát.

"Počkejte chvíli," zvolal. "Momentíček. Mulholland... Christopher Mulholland... Nejmenoval se tak náhodou ten student z Etonu, co si vyrazil na pěší túru po jihozápadní Anglii, a pak nejednou jako by

se..."

"Mléko?" zeptala se ho. "Cukr?"

"Ano, prosím. A najednou jako by se po něm země..."

"Z Etonu?" přerušila ho. "Tak to nemůže být on, kocourku, protože můj pan Mullholand rozhodně v době, kdy přišel ke mně, v Etonu nestudoval. Byl v prvním nebo druhém ročníku na univerzitě v

Cambridgi. A nestůjte tam a pojďte si hačnout ke mně, ohřát se hezky u ohýnku. Tak šup. Vystydne

vám čaj." Usmála se na Billyho, popleskala rukou vedle sebe a čekala, až si k ní přisedne.

Přiloudal se a usedl na kraj pohovky. Položila na stolek před něj šálek čaje.

"To je ono," libovala si. "Máme tu hezky útulno, co říkáte?"

Svorně upíjeli z šálků; asi na půl minuty zavládlo ticho. Ale Billy věděl, že ho pozoruje. Seděla k němu

pootočená a cítil, jak si ho prohlíží přes okraj čajového šálku a upírá zkoumavé oči na jeho tvář.

Chvílemi k němu zavanul zvláštní pach, který se zdál vycházet přímo z ní. Nebyl mu ani v nejmenším

nepříjemný a připomínal mu - vlastně ani pořádně nevěděl co. Aroma nakládaných ořechů? Vůni

nové kůže? Nebo snad pach nemocničních chodeb?

"Pan Mulholland se mohl po čaji utlouct," pronesla konečně. "V životě jsem neviděla, že by někdo vypil tolik čaje jako sladký drahoušek pan Mulholland."

"Nebude to asi dlouho, co odjel," poznamenal. Stále si lámal hlavu nad těmi dvěma jmény. Byl si už zcela jistý, že je viděl - v novinových titulcích.

"Odjel?" řekla a zvedla obočí. "Drahý chlapče, ale ten přece nikdy neodjel. Je pořád u mě. A pan Temple také. Mám je ve třetím patře, oba pohromadě."

Billy pomalu odložil šálek na stůl a vytřeštil na ni oči. Usmívala se na něj a pak natáhla bílou ruku a

konejšivě ho poplácala po kolenu. "Kolik je vám, drahoušku?"

"Sedmnáct."

"Sedmnáct!" zvolala. "To je úplně ideální věk! Panu Mulhollandovi bylo také sedmnáct. Ale myslím, že byl o chloupek menší, vlastně úplně určitě, a neměl tak bělostné zuby. Víte, pane Weavere, že

máte zuby jako perličky?"

"Jenom na první pohled," odvětil Billy. "Vzadu jsou samá plomba."

"Pan Temple byl ovšem o trochu starší," pokračovala, nevěnujíc jeho poznámce pozornost. "Vlastně už mu bylo osmadvacet. Ale kdyby mi to sám neřekl, nikdy bych mu tolik nehádala, ani náhodou. Tělo

měl bez poskvrnky"

"Bez čeho?" zíral na ni Billy.

"Měl kůži jako panenka, jako malé děťátko."

Nastalo ticho. Billy vzal do ruky šálek čaje, usrkl a opatrně jej odložil zpět na talířek. Čekal, že domácí něco dodá, ale zdálo se, že stejně jako předtím upadla v další dlouhé mlčení. Seděl, civěl přímo před

sebe do opačného rohu a okusoval si dolní ret.

"Ten papoušek," řekl nakonec. "Víte, že když jsem ho prve zahlédl oknem z ulice, úplně mě zmátl?

Přísahal bych, že je živy."

"Želbohu už ne."

"Řeknu vám, je vycpaný ohromně šikovně," podotkl uznale. "Člověka by ani nenapadlo, že je po smrti. Kdo to dělal?"

Já."

.Vy?"

"Ovšemže," ujistila ho. "A už jste se také seznámil tady s Bazilkem, ne?" Kývla hlavou směrem k jezevčíkovi, který tak spokojeně ležel stočený do klubíčka před krbem. Billy se na něj zadíval. A náhle

si uvědomil, že stejně jako papoušek ani tohle zvíře nevydalo za celou tu dobu ani hlásku a neudělalo

jediný pohyb. Natáhl ruku a jemně ho pohladil po hřbetě. Byl tvrdý a studený, a když odhrnul palcem

srst stranou, spatřil kůži pod ní: byla vyschlá, šedočerná, důkladně preparovaná.

"Dobrý bože," vykřikl, "to je naprosto úžasné!" Odvrátil oči od psa a zahleděl se s hlubokým obdivem na malou ženštinu, která seděla vedle něj. "To vám muselo dát hroznou práci."

"Ale co vás vede," řekla vesele. "Vždyť já si všechny mazlíčky vycpávám sama, když mi odejdou na věčnost. Dáte si ještě šálek?"

"Ne, děkuji," odvětil Billy. Čaj chutnal nahořkle, trochu jako po mandlích, a nijak ho nelákal.

"Zapsal jste se do knihy, že?"

"Ano, ano."

"To je dobře. Protože kdyby se mi později náhodou vykouřilo vaše jméno z hlavy, kdykoli můžu zajít

dolů, abych si ho připomněla. Skoro denně se zaběhnu podívat do knihy na pana Mulhollanda a

pana... pana..."

"Templa," dopověděl Billy. "Gregoryho Templa. Nechci se vyptávat, ale copak jste tady za poslední dva nebo tři roky neměla nikoho jiného než ty dva chlapce?"

S šálkem čaje v pozdvižené ruce naklonila hlavu mírně doleva, pohlédla mu úkosem do očí a ještě

jednou se na něj mile, něžně usmála.

"Ne, drahoušku," řekla. "Jen vás."

/ Edward Přemožitel /

S utěrkou v ruce vyšla Luisa z kuchyně do zahrady za domem, zalité chladným říjnovým sluncem.

"Edwarde!" zavolala. "É-dwár-dé! Oběd!"

Zaposlouchala se. Pak zvolna vykročila do zahrady a provázena krátkým stínem se ubírala přes

trávník, obešla záhon růží, a když míjela sluneční hodiny, zlehka po nich přejela prstem. Na ženu tak

malou a baculatou se pohybovala velmi ladnou, pružnou chůzí, při níž svižně pohupovala rukama a

rameny. Za morušovníkem se napojila na cihlovou cestičku a pokračovala po ní až k místu, odkud se jí

otevřel pohled do svažujícího se cípu té velké zahrady..Edwarde! Oběd!"

Zahlédla ho. Byl asi sedmdesát metrů od ní, v dolíku na kraji lesa - jeho vytáhlá, hubená postava v

khaki kalhotách a tmavě zeleném svetru se činila u hromady pálícího se listí a podrostu. Vidlicí

přihazoval větve ostružiníku na vršek hranice, z níž prudce šlehaly oranžové plameny, a zahradou se

nesly proužky mléčně bílého kouře šířící nádhernou vůni podzimu a páleného listí.

Luisa se pustila dolů po stráni za manželem. Kdyby teď zavolala ještě jednou, určitě by ji slyšel, ale

planoucí vatra ji čímsi vábila, aby přistoupila blíž a vychutnávala si její výheň a praskot dřeva.

"Oběd," zopakovala, když ji od něj dělilo jen pár kroků.

"Á, ahoj. Aha, dobře. Už jdu." "Hezký fajráček."

"Rozhodl jsem se, že to tady pořádně prosekám,0 zafuněl manžel. "Mám plné zuby všeho toho

ostružiní." Jeho podlouhlá tvář byla zalita potem; zkrápěl mu knír jako kapičky rosy a dva čůrky mu

stékaly po krku za límec roláku.

"Abys to nepřehnal, Edwarde. Ještě si něco uženeš.

"Luiso, prosím tě, přestaň se mnou zacházet, jako by mi bylo osmdesát. Trocha pohybu ještě nikdy

nikomu neuškodila."

"Dobře, drahoušku, dobře. Hele, Edwarde! Podívej! Tamhle!"

Muž se ohlédl po Luise, která ukazovala na druhou stranu vatry.

"Podívej se na tu kočku, Edwarde!"

Na zemi, tak blízko plamenům, že se ji některé svými jazyky zdály olizovat, seděla velká kočka

prazvláštní barvy. Držela nehybně hlavu na stranu a čenich vzhůru a pozorovala muže i ženu

chladnýma žlutýma očima.

"Vždyť se spálí!" vykřikla Luisa, upustila utěrku a vystřelila k ní; popadla ji oběma rukama a

bleskurychle ji strhla z dosahu plamenů na trávu.

"Číčo jedna bláznivá," vydechla vyčítavě a oprašovala si ruce. "Co to děláš?"

"Kočka vždycky ví, co dělá," poznamenal manžel. "A dělá si vždycky to, co chce, to mi věř. To jsou kočky."

"Komu patří? Už jsi ji někdy viděl?".

"Ne, nikdy. Má zatraceně divnou barvu."

Kočka se usadila do trávy a po očku si je prohlížela. V zastřených, hloubavých očích tkvěl zvláštní,

vědoucí, přemítavý výraz a ve sklonu hlavičky se velmi jemně zračilo opovržení k oběma postarším

osobám, jako by pohled na ně - jednu malou, zakulacenou a růžolící, druhou vyhublou a upocenou -

zanechával sice poněkud udivující dojem, ale jinak byl pranepatrného významu. Zvíře mělo dosti

neobvyklou, u koček málo vídanou barvu - stříbřitě šedou bez modrého odstínu - a hedvábně jemnou

srst s dlouhými chlupy.

Luisa se sklonila a pohladila ji po hlavě. "Musíš domů," řekla. "Buď hodná kočička a běž hezky domů."

Muž a žena se vydali po svahu vzhůru směrem k domu. Kočka se zdvihla a šla za nimi. Nejprve si

držela odstup, ale krůček za krůčkem z něj ukrajovala; brzy byla na jejich úrovni a zakrátko si

vykračovala vpředu a vedla je přes trávník k domu, plujíc v čele výpravy se vztyčeným stěžněm ocasu

jako malý kočičí paša.

"Běž domů," odháněl ji muž. "Běž. My tě nechceme."

Ale když dorazili k zadnímu vchodu, vešla dovnitř společně s nimi a od Luisy dostala v kuchyni trochu

mléka. Při obědě se vyhoupla na volnou židli mezi ně a s hlavou těsně nad úrovní stolu sledovala, jak

si počínají, a svýma tmavě žlutýma očima putovala střídavě od ženy k muži a zase zpátky.

"Ta kočka se mi nelíbí," utrousil Edward.

"Ale vždyť je krásná. Doufám, že u nás ještě chvíli zůstane."

"Poslyš, Luiso, to zvíře tady zůstat nemůže. Ta kočka někomu patří. Zaběhla se. A jestíi se tady bude odpoledne ještě mrcasit, měla bys ji odvézt k policajtům. Postarají se, aby se vrátila majiteli."

Po obědě se Edward vrátil na zahradu a Luisa jako obvykle zamířila ke klavíru. Byla zručná klavíristka a

nadšená milovnice hudby a téměř každé odpoledne si pro radost hodinku zamuzicírovala. Kočka teď

ležela na pohovce, a když Luisa procházela kolem ní, přidřepla, aby si ji pohladila. Zvíře otevřelo oči,

krátce na ni pohlédlo, znovu je zavřelo a spalo.

"Ty jsi ale nádherná kočička," zamumlala. "A jakou máš krásnou barvu. Kdybych si tě tak mohla nechat." Jak klouzala dlaní po hebké kočičí hlavě, narazila na malou bulku, drobný výrůstek přímo nad pravým okem.

"Chudinko," zažvatlala. "Máš na tvářičce hrbolky. Budeš stařičká."

Přešla ke klavíru a usedla na podlouhlou stoličku, ale s hraním nespěchala. Než začala, ráda si nejprve

rozmyslela program a pečlivě jej seřadila skladbu po skladbě, aby se ta hodinka co nejvíce podobala

skutečnému koncertu; to byla její zvláštní libůstka. Nerada se přerušovala a kazila si zážitek

uvažováním o tom, co bude následovat. Stačila jí krátká pauza mezi jednotlivými skladbami pro

nadšený potlesk publika a volání o přídavek. Bylo krásné, když hrála a představovala si obecenstvo, a

občas, rozumí se ve šťastných dnech, se pokoj zšeřil, potemněl a jako v mlze bylo vidět jen nekonečné

řady sedadel a moře uchvácených bílých tváří, které se k ní obracely se zbožnou pozorností.

Někdy hrála zpaměti, jindy z not. Dnes se jí chtělo hrát zpaměti. A jaký dnes bude program? Seděla za

klavírem, baculatá, růžolící osůbka s kulatou, stále ještě pěknou tvářičkou a s vlasy stočenými do

úhledného drdůlku, a drobné ruce spínala na klíně. Pootočila se doprava, aby pohlédla na spící kočku,

která ležela stočená do klubíčka na pohovce a jejíž stříbřitě šedý kožíšek svítil na purpurovém pozadí

polštářku* Tak že bychom začali nějakým Bachem? Nebo radši Vivaldim? Co takhle varhanní úprava

Bachova Concerta grossa d-mol Ti Ano, tím začne. A pak řekněme nějaký Schumann. Karneval? Ten

hraje ráda. A pak pro změnu něco z Liszta. Jeden z Petrarkových sonetů. Ten druhý, E-dur, ten je

nejkrásnější. Pak ještě jeden Schumann, něco milého: Dětské scény. A jako přídavek Brahmsův valčík

- nebo dva, podle nálady.

Vivaldi, Schumann, Liszt, Schumann, Brahms. Moc hezký program, bude se jí snadno hrát bez not.

Přisunula si stoličku blíž ke klavíru a na chvíli zavřela oči, zatímco z obecenstva - to již cítila, že dnes bude jeden z těch šťastných dnů -, tedy zatímco z obecenstva se ozývalo poslední odkašlávání. Pak s

důstojným půvabem, jímž se vyznačovaly všechny její pohyby, zdvihla ruce a ponořila prsty do kláves.

V tom okamžiku kočku přímo nesledovala - vlastně ji pro teď pustila z hlavy -, ale jakmile se místnosti

rozezněly první hluboké tlumené tóny Vivaldiho, koutkem oka zachytila bleskové mihnutí vpravo na

pohovce, náhlý záchvěv pohybu. Ihned přestala hrát. "Copak?" otočila se ke kočce. "Co se děje?"

Zvíře, které ještě před pár vteřinami pokojně dřímalo, náhle sedělo na gauči vzpřímeně, s

nepruženým, chvějícím se tělem a vztyčenýma ušima, a oči jako kotouče upíralo ke klavíru.

"Vyděsila jsem tě?" zeptala se mírně. "Možná jsi ještě nikdy neslyšela hudbu."

Ne, pomyslela si. Tím to není. Když se na ni zadívala pozorněji, uvědomila si, že kočka nezaujala

bázlivý postoj. Nekrčila se ani neodtahovala. Naopak: tvor se zdál být čímsi přitahován, plný

dychtivosti nebo čeho, a ve tváři - tedy ve tváři měl opravdu zvláštní výraz: byla v ní jakási směsice

úžasu a šoku. Je sice pravda, že z drobného kočičího obličeje člověk mnoho nevyčte, ale i tak,

sledujete-li pozorně souhru očí a oušek, a zvláště onu malou proměnlivou oblast kůže pod ušima, lze

v němé tváři spatřit odraz celé bouře pocitů. Luisa teď pozorovala kočičí tvář velmi bedlivě, a protože

chtěla vidět, co udělá podruhé, sáhla prsty do kláves a začala hrát znovu Vivaldiho.

Tentokrát už byla kočka připravená a jenom se jí ještě více nap mžilo tělo. Jak ale hudba zrychlila a

zmohutněla a ozvaly se první úchvatné tóny fugového tématu, zvířeti se na tváři usadil zvláštní, téměř

extatický výraz. Našpicované uši se pozvolna sklopily, víčka přivřela, hlava sklonila do strany, a v tom

okamžiku by Luisa přísahala, že to zvíře vnímá hudbu se skutečným porozuměním.

Luisa (aspoň měla ten dojem) viděla něco, co mnohokrát postřehla ve tvářích lidí pozorně

naslouchajících hudební skladbě. Ve chvíli, kdy se jich tóny zmocnily a zcela je pohltily, jim na tváře

vstupoval zvláštní výraz prudkého vytržení stejně patrný jako úsměv. Nemohla si pomoct, ale právě

takový výraz se teď usadil na tváři i téhle kočce.

Luisa dohrála fugu a pak i siciliánu a během hraní neustále sledovala kočku na pohovce. Když hudba

dozněla, dostalo se jí definitivního důkazu, že zvíře poslouchá. Kočka zamrkala, mírně se zavrtěla,

protáhla si nožku a znovu se pohodlně uvelebila; rychle se rozhlédla po místnosti a s očekáváním se

zahleděla jejím směrem. Právě tak se chová koncertní posluchač v pauze mezi dvěma větami

symfonie, kdy se hudba na chvíli odmlčí. Chování kočky bylo tak skrznaskrz lidské, že se Luise sevřela

prsa silným vzrušením.

"Líbí?" zeptala se. "Máš ráda Vivaldiho?"

Hned jak to vyslovila, připadla si směšně, ale - a při té myšlence ji mírně zamrazilo - přece jen ne tak

směšně, jak by asi bylo na místě.

Každopádně nezbývalo nic jiného než posunout se v programu k další skladbě, kterou byl Karneval.

Jakmile začala hrát, kočka se napřímila a ztuhla a pak se zvolna a blaženě nořila do spleti tónů, až se jí znovu zmocnila ona zvláštně rozněžnělá, extatická nálada, která se podobala zasněnému tonutí. Na

stříbrnou kočku, která se sedíc na kanapi nechává takhle unášet, byl výstřední - a také dost komický -

pohled. A nejvíce absurdní na tom bylo, pomyslela si Luisa, že drtivé většině lidí by připadala hudba,

kterou si to zvíře zjevně tak vychutnávalo, příliš složitá, příliš klasická na to, aby z ní měli nějaký

požitek.

Je možné, uvažovala, že si ten tvor ve skutečnosti nic nevychutnává. Možná se jedná o nějakou

hypnotickou reakci - jako u hadů. Pokud lze ostatně hudbou hypnotizovat hady, proč ne i kočky? Až

na to, že miliony koček slyší klasiku dennodenně z rádií, z gramofonů i živě, a o podobném případu

ještě neslyšela. Tahle číča se chovala, jako kdyby sledovala každou notičku. V každém případě to bylo

neuvěřitelné.

A nebylo to zároveň úžasné? Ale ovšemže bylo. Pokud se nemýlila, vlastně se před ní děl zázrak: měla

před sebou jedno z těch zázračných zvířat, jaké se rodí jednou za sto let.

"Vidím, že tě to nadchlo," řekla, když dozněly poslední tóny. Jenom mě mrzí, že jsem dneska nehrála moc dobře. Co se ti líbilo víc: Vivaldi, nebo Schumann?"

Kočka se nevyjádřila, a tak Luisa v obavě, aby neztratila pozornost své posluchačky, přešla rovnou k

další části programu - Lisztovu druhému Petrarkovu sonetu.

A tu se stalo cosi pozoruhodného. Odehrála pouhé tři čtyři takty, a zvířeti začaly viditelně cukat

vousky. Kočka pomalu vztyčila hlavičku, dala ji na jednu stranu, pak na druhou a zahleděla se před

sebe se zamračeným, soustředěným výrazem, jako by říkala: Jé, co to je? Počkej, počkej, neříkej mi

to. To přece znám, jenom to teď zrovna nedokážu zařadit." Luisa fascinovaně, s úsměvem na

pootevřených drobných ústech, hrála dále a těšila se jako malé dítě na to, co ještě uvidí.

Kočka se zvedla, popošla ke kraji pohovky, sedla si a chvilku poslouchala. Pak se náhle pružně

odrazila, skočila na podlahu a vyšvihla se vedle Luisy na klavírní stoličku. Tam seděla a pozorně

naslouchala krásnému sonetu, ale tentokrát ne zasněně, nýbrž vzpřímeně, s velkýma žlutýma očima

upřenýma na Luisiny prsty.

"Vida!" řekla Luisa, když zahrála poslední akord. "Přišla ses ke mně posadit! Chceš být radši tady než na gauči? Dobrá, seď u mě, ale nesmíš mňoukat a skákat na klavír." Natáhla ruku a něžně hladila

kočku po celém hřbetě až k ocasu. "To byl Liszt," pokračovala. "On je někdy Liszt hrozně hrubý, ale v takovýchhle věcech je k pomilování."

Podivuhodná zvířecí pantomima ji začínala bavit, a tak postoupila k dalšímu číslu programu,

Schumannovým Dětským scénám.

Po pouhé jedné, nejvýš dvou minutách hraní si uvědomila, že se kočka znovu přesunula a sedí na

svém starém místě na pohovce. Luisa dávala v té chvíli pozor na ruce, snad proto její pohyb

nezaznamenala; v každém případě se musela kočka vytratit neobyčejně rychle a tiše. Zvíře ji stále

sledovalo a bylo zřejmé, že hudbu nadále pozorně poslouchá, přesto ale měla Luisa dojem, že

neprojevuje tak bouřlivé nadšení jako u předchozí, Lisztovy skladby. Navíc už to, že odběhla ze

stoličky a vrátila se na pohovku, se zdálo zdrženlivě, ale jednoznačně naznačovat jisté rozladění.

"Ale ale?" pronesla po skončení skladby. "Tak Schumann ti nejde pod vousky? Nejradši máš Liszta?"

Kočka jí hleděla zpříma do tváře žlutýma očima s kolmými čárkami zřítelnic černých jako uhel.

Začíná to být opravdu zajímavé, pomyslela si - a když se to tak vezme, taky trochu strašidelné. Ale

stačil jediný pohled na kočku, která seděla na gauči s našpicovanýma ušima a tak očividně se těšila na

další hudbu, aby se Luisa upokojila.

"Dobře, kočičko," rozhodla se. "Víš, co teď udělám? Pozměním program - že jsi tady ty. Když se ti líbí Liszt, zahraju ti ještě jednoho."

Zapátrala v paměti po nějakém pěkném Lisztovi; pak spustila měkkým úhozem jednu z dvanácti

skladeb z Vánočního stromu. Tentokrát sledovala kočku velmi pozorně a hned si všimla, jak se jí

znovu rozcukaly vousky. Zvíře seskočilo na koberec, strnulo vstoje s hlavou na stranu a chvělo se

vzrušením, pak pomalým pružným krokem obkroužilo klavír, vyhouplo se na stoličku a usedlo jí po

boku.

Byly právě uprostřed zábavy, když do pokoje vešel Edward.

"Edwarde!" zvolala Luisa a vyskočila. "Edwarde, drahoušku! Poslouchej, co se stalo! Tomu neuvěříš!"

"Co je zase?" pronesl nevzrušeně. "Dal bych si čaj." Měl ostrý nos a takový protáhlý, narudlý obličej, který se leskl potem jako dlouhý orosený hrozen.

"Ta kočka!" vyrazila ze sebe Luisa a namířila prstem na kočku tiše sedící na klavírní stoličce. "Počkej, až uslyšíš, co umí!"

"Říkal jsem ti snad, abys ji vzala na policii."

"Edwarde, poslouchej mě přece. Je to děsně vzrušující Ta kočka má hudební sluch."

"Prosím tě."

"Ta kočka miluje hudbu, a dokonce jí rozumí."

"Luiso, přestaň mluvit hlouposti a udělej čaj, prokristapána. Celé odpoledne sekám ostružiní,

hmoždím se s tím ohněm a už sotva pletu nohama." Usedl do křesla, vytáhl z dózy po pravé ruce

cigaretu a masivním patentním zapalovačem položeným vedle ní si zapálil.

"Ty vůbec nechápeš," durdila se Luisa, "že zatímco jsi byl pryč, tady, v tvém vlastním domě, se stala neobyčejná, úžasná věc, něco téměř... ano... téměř epochálního významu."

"No to bezesporu."

"Edwarde, nech si to!"

Luisa stála vedle klavíru a tváře jako růžičky jí ještě více zrůžověly dvěma světlými ruměnci. "Dobře mě poslouchej," prohlásila, "něco ti řeknu."

"Povídej."

"Mám takové tušení, že právě teď se nacházíme v přítomnosti -" Zarazila se, jako by si náhle

uvědomila absurdnost své představy.

"Ano?"

"Ty si budeš asi myslet, že je to hloupost, ale já si to, Edwarde, vážně myslím."

"V přítomnosti koho, proboha?"

"Samotného Ference Liszta!"

Manžel pomalu, zhluboka potáhl z cigarety a, vyfoukl kouř ke stropu. Měl vyzáblé, propadlé tváře

člověka, který nosí léta zubní protézu, a pokaždé když nasál z cigarety, vpadly mu tváře ještě hlouběji

a kontury obličeje vystoupily tak ostře, že připomínal kostlivce. "Co tím chceš říct?" nechápal.

"Vysvětlím ti to, Edwarde. Podle toho, co jsem dneska viděla na vlastní oči, máme co do činění s

reinkarnací."

"To myslíš tu prašivou kočku?"

"Takhle o ní nemluv, Edwarde, buď tak hodný."

"Nejsi náhodou nemocná, Luiso?"

"Cítím se skvěle, děkuju za optání. Jenom jsem z toho trochu vedle - to klidně přiznám, ale kdo by

nebyl, kdyby viděl to, co jé? Edwarde, přísahám ti -"

"Ale co jsi vlastně viděla, jestli se smím zeptat?"

Zatímco Luisa vyprávěla, seděl manžel rozvalený v křesle, nohy natažené před sebe, potahoval z

cigarety a foukal kouř ke stropu. Kolem rtů mu hrál vlažný, cynický úsměv.

"Na tom nevidím nic zvláštního," pravil, když skončila. "Je to prostě cvičená kočka. Naučili ji to, nic jiného v tom není."

"Nebuď hlupák, Edwarde. Při každém Lisztovi se celý vzruší, přiběhne a sedne si vedle mě. Ale jenom

když hraju Liszta. A kočku nikdo nedokáže naučit, aby poznala rozdíl mezi Lisztem a Schumannem. Ty

sám bys to nedokázal. Ale on to pozná vždycky... i dost málo hraného Liszta."

"Dvakrát" upřesnil manžel. "Dokázal to jen dvakrát"

"Dvakrát je až dost."

"Ať to pozná ještě jednou. Uvidíme, co v něm je."

"Ne," prohlásila Luisa. "Nic takového. Protože pokud je to opravdu Liszt - a já si myslím, že je to on, nebo vlastně jeho duše, která se převtělila, nebo něco podobného -, tak by nebylo správné ani příliš

vhodné, abychom ho nutili do takových hloupých, ponižujících kousků."

"Má milá! Tohle je kočka - přiblblá šedivá kočka, která si dneska ráno na zahradě málem sedla do

ohně a uškvařila si kožich. A vůbec: odkdy jsi taková odbornice na reinkarnaci?"

"Mně stačí vědět, že jeho duše je v té kočce," řekla Luisa pevně. "Na ničem jiném nezáleží."

"No vždyť jo. Tak ať se předvede. Ať ukáže, že pozná, co složil sám a co je od jiných."

"Ne, Edwarde. Už jsem ti řekla, že ho nebudu nutit, aby převáděl numera jako někde v cirkuse. Pro

jeden den toho měl až dost. Ale víš, co udělám? Zahraju mu ještě nějakou jeho vlastní skladbu."

"To bude houby důkaz."

"Tak se dobře dívej. A jedno je jisté - jakmile to pozná, z té židle, co na ní teď sedí, ho nikdo

nedostane."

Luisa přistoupila k poličce s notami a vytáhla lisztovský sešit Rychle jej prolistovala a vybrala další

krásné dílo: Sonátu b-moll. Původně chtěla zahrát jen první větu, ale když viděla, jak se kočka od

prvních tónů doslova chvěje rozkoší a sleduje její ruce s oním uchváceným, soustředěným výrazem,

neměla to srdce přestat Zahrála sonátu od začátku do konce. Když hudba dozněla, zvedla Luisa

pohled k manželovi a usmála se. "Vidíš?" řekla vítězně. "Neříkej mi, že z toho nebyl úplně unesený.1*

"Prostě se mu líbí, jak to břinká."

"Byl z toho unesený. Viď, miláčku?" řekla mazlivě a vzala kočku do náručí. "Bože můj, kdyby tak mohl mluvit. Jen si to představ, Edwarde - v mládí se setkal s Beethovenem! Znal Schliberta a Mendelsso-hna, Schumanna, Berlioze, Griega, Delacroixe, Ingre-se, Heina a Balzaka. A taky... Panebože, vždyť on

byl Wagnerův tchán! Držím v náručí Wagnerova tchána!"

"Luiso!" utrhl se manžel a předklonil se v křesle. "Seber se, ženská." Vložil náhle do hlasu nový, břitký tón a důraz.

Luisa rychle zvedla hlavu. "Edwarde, ty snad žárlíš!"

"Na prašivou šedou kočku?"

"Tak všechno neshazuj a nevztekej se. Jestli se chceš takhle chovat dál, uděláš nejlíp, když se vrátíš na zahradu a nás dva necháš na pokoji. To bude pro všechny nejlepší, viď, zlatíčko?" obrátila se ke kočce a pohladila ji po hlavě. "A večer si zase něco zahrajeme, nějakou tvoji vlastní hudbu. Ach ano,"

vzpomněla si a pusinkovala zvíře na krk, "a zahrajeme si nějakého Chopinka. Nic mi neříkej - já přece vím, že Chopina zbožňuješ. Byli jste blízcí přátelé, viď, zlatíčko? Vlastně právě u něj v bytě - pokud mě

paměť neklame - jsi potkal svou velkou životní lásku, madame - jak ona se jmenovala? Taky jsi s ní,

mám dojem, měl tři nemanželské děti, vid? Ale měl, uličníku jeden, jen nezapírej. Tak si zahrajeme

Chopina," hubičkovala kočku, "a při něm si určitě vybavíš spousty krásných chvil, co říkáš?"

"Luiso, okamžitě toho nech!"

"Edwarde, nebuď takový starý paprika."

"Chováš se, jako by ti definitivně přeskočilo, ženská. A vůbec, zapomínáš, že dneska večer jdeme k

Billovi a Betty na kanastu."

"Ale já nemůžu večer jen tak odejít. To nepřipadá v úvahu."

Edward pomalu vstal z křesla, sklonil se k popelníku a prudce v něm zamáčkl cigaretu. "Přiznej se,"

řekl tiše. "Že tomu ve skutečnosti nevěříš - těm svým blábolům, že ne?"

"Ale ovšemže věřím. Řekla bych, že teď už o tom není nejmenších pochyb. A kromě toho se

domnívám, že na nás oba teď padá obrovská zodpovědnost - na oba, Edwarde. I na tebe."

"Víš, co si myslím já," uzavřel. "Myslím, že bys ses měla nechat vyšetřit. A to fofrem."

S tím se obrátil na podpatku a vyšel skleněnými dveřmi zpátky do zahrady.

Luisa pozorovala, jak rázuje přes trávník k tomu svému ostružinovému fajráčku, počkala, dokud

nezmizel z dohledu, a pak se s kočkou stále v náručí otočila a vystřelila k hlavnímu vchodu.

Za chvíli seděla za volantem a mířila do města.

Zaparkovala před knihovnou, zvíře zamkla v autě, vyběhla po schodech do budovy a zamířila rovnou k

lístkovým katalogům. Pustila se do prohledávání kartiček podle dvou předmětů: REINKARNACE a

LISZT.

Pod "reinkarnací" našla knihu autora F. Miltona Willise z roku 1921, jejíž název zněl Návraty

pozemských životů - jak a proč. Pod předmětem "Liszt" našla dva životopisy. Vypůjčila si všechny tři knihy, vrátila se k autu a vydala se na zpáteční cestu.

Doma položila kočku na gauč, se všemi třemi knihami se usadila vedle ní a chystala se zasvětit

hodinku dvě vážné četbě. Rozhodla se, že nejprve prostuduje dílo pana F. Miltona Willise. Knížka

měla sice útlý hřbet a potřísněné stránky, ale líbilo se jí, jak je těžká, a autorovo jméno mělo dobrý

zvuk.

Nauka o reinkarnaci neboli převtělování, četla, stanoví, že éterická duše přechází z vyšších zvířat do

vyšších forem života. "Člověk se například nemůže znovuzrodit ve zvířecí podobě, stejně jako se

dospělý nemůže stát znovu dítětem."

Přečetla si to ještě jednou. Ale jak to věděl? Jak si mohl být tak jistý? Nemohl. Něčím takovým si

nemůže být jistý nikdo. Na každý pád jí to tvrzení poněkud ubíralo vítr z plachet.

"Vědomé jádro každého člověka obepínají kromě vnější tělesné slupky ještě čtyři další těla, která jsou sice okem neviditelná, ale těm, jejichž schopnosti vnímání jevů mimo fyzické zákony prošly

potřebným vývojem, se zjevují zcela zřetelně..."

Tomu nerozuměla ani za mák, ale četla dál, až narazila na zajímavou pasáž, v níž bylo uvedeno, jak

dlouho pobývá duše mimo pozemský svět, než se vrátí do jiného těla. Časová rozpětí se lišila podle

jednotlivých typů, jež pan Willis uspořádal následovně:

OPILCI A NEZAMĚSTNANÍ

40-50 ROKŮ

NEVYUČENÍ DĚLNÍCI

60-100 ROKŮ

ŘEMESLNÍCI

100-200 ROKŮ

BURŽOAZIE

200-300 ROKŮ

VYŠŠÍ STŘEDNÍ TŘÍDA

500 ROKŮ

VENKOVSKÁ ŠLECHTA

600-1000 ROKŮ

LIDĚ NA CESTĚ ZASVĚCENÍ

1500-2000 ROKŮ

Rychle nahlédla do jednoho životopisu, aby zjistila, jak dlouho je Liszt po smrti. Uváděli, že zemřel v

Bayreuthu v roce 1886. Tedy před šedesáti sedmi lety. To by znamenalo, že - aby se mohl vrátit tak

brzy - musel by být podle pana Willise nevylíčeným dělníkem. To nějak nesedělo. Vlastně vůbec. Na

druhou stranu neměla příliš vysoké mínění o autorových metodách třídění. Podle něj byl "venkovský

šlechtic" bezmála nejušlechtilejší bytost na zemi. Cinknout poháry, nastrojit se do červených

jezdeckých kabátů a sadisticky, krvavě mordovat lišky. Ne, pomyslela si, to je nějaký omyl. S radostí

se přistihla, jak začíná o panu Willisovi pochybovat.

V další kapitole narazila na přehled nejslavnějších převtělení. Epiktétos, četla, se vrátil do

pozemského života coby Ralph Waldo Emerson. Cicero se převtělil do Gladstonea, Alfréd Veliký do

královny Viktorie a Vilém Dobyvatel do lorda Kitchenera. Ašóka Vardhána, indický král od roku 272

př. n. 1., se vrátil jako vážený americký právník,.plukovník Henry Steel Olcott. Pythagoras se převtělil

do pana Koota Hoomiho, který společně s madam Blavatskou a plukovníkem H. S. Olcottem (váženým

americkým právníkem alias Ašókou Vardhánou, králem Indie) založil Teosofickou společnost. Kým

byla dříve paní Blavatská, neuváděli. Zato tam stálo, že "Theodore Roosevelt mnohokrát sehrál

převtělením velkou úlohu jako vůdce národa... Od něj se odvozuje královský rod starověké Chaldey,

když jej na chaldejský trůn kolem roku 30 000 př. n. l. dosadilo ‚já' které nazýváme Caesarem a jež

bylo tehdy vládcem Persie... Caesar a Roosevelt se čas od času objevovali ve stejných epochách jako

vůdci vojsk a států. Kdysi, před mnoha tisíci lety, byli rovněž manželé..."

To Luise stačilo. Pan F. Milton Willis zjevně jenom střílel od boku. Jeho doktrinářská tvrzení na ni

nedělala velký dojem. Možná byl ten člověk na správné cestě, ale prohlášení, která předkládal, nebyla

ničím podložená, zvlášť hned to první o zvířatech. Doufala, že co nevidět celé učení Teosofické

společnosti od základů vyvrátí, když dokáže, že se člověk do zvířete klidně převtělit může. A také to,,

že nemusí být zrovna nevyučeným dělníkem, aby se mohl vrátit v rozmezí sta let.

Otevřela si Jeden Lisztův životopis a zběžně si v něm četla, když do pokoje znovu vstoupil manžel. "Co to zase vyvádíš?" řekl.

"Ale - jenom si něco ověřuju. Poslyš, drahoušku, věděl jsi, že Theodore Roosevelt byl kdysi Caesaro*

vou manželkou?"

"Luiso," řekl kysele. "Poslouchej - proč už s těmi nesmysly nepřestaneš? Nelíbí se mi, když ze sebe děláš hlupáka. Dej mi tu zatracenou kočku, odvezu ji na policii sám."

Ale Luisa ho zřejmě vůbec nevnímala. S otevřenou pusou zírala na Lisztovu fotografii v knížce, kterou

měla rozevřenou v klíně "Bože!" vykřikla. "Edwarde, podívej!"

"Co?"

"Podívej! Ty bradavice na tváři! Úplně jsem na ně zapomněla! Měl po tváři velké bradavice, byl tím

pověstný. Jeho žáci si dokonce na stejných místech na tváři nechávali narůst chomáčky vousů, jen aby

se svému učiteli podobali."

"A co to má společného s tím zvířetem?"

"Nic. Chci říct: ti žáci nic. Ale ty bradavice všechno."

"Kristepane," zasténal muž. "Kristepaneježíšinanebi."

"Ta kočka má bradavice taky! Dívej se, ukážu ti je."

Posadila si zvíře na kolena a prozkoumávala kočičí tvář. "Tady! Tady je jedna! A tady je další! Počkej!

Myslím, že jsou dokonce na stejných místech! Kde je ta fotka?"

Na slavné fotografu byla vznešená, impozantní tvář skladatele v již pokročilém věku, rámovaná

záplavou dlouhých šedých vlasů volně splývajících přes uši do půli krku. Snímek zachycoval i všechny

bradavice, kterých bylo celkem pět.

"Podívej, na fotce je jedna nad pravým obočím."

Prohlédla kočce srst nad pravým obočím. "Ano! Má ji tady! Přesně na tomtéž místě! A další je zleva u

kořene nosu. Tu má taky! A jedna je na tváři hned pod ní. A další dvě jsou zprava na bradě, vedle

sebe. Edwarde! Edwarde! Pojď se podívat! Má je rozmístěné úplně stejně/

"To vůbec nic nedokazuje."

Vzhlédla k manželovi, který stál uprostřed místnosti v zeleném svetru a khaki kalhotách. Stále se z něj

lil pot. "Máš strach, viď, Edwarde! Bojíš se, že by ses mohl parádně znemožnit, že bys pro jednou

mohl být za hlupáka ty."

"Jenom se mi kvůli tomu nechce hystericky vyvádět."

Luisa obrátila pozornost zpět ke knize a pročítala si jL "To je zajímavé," ozvala se. "Tady píšou, že Liszt zbožňoval celé Chopinovo dílo kromě jediné skladby - Scherza b-moll. Prý ho nesnášel. Říkal mu

‚Guvernantské scherzo'a prohlásil, že by si ho měly pře-brnkávat výhradně vychovatelky."

"No a co?"

"Poslouchej, Edwarde: poněvadž se celou dobu jenom pošklebuješ, něco ti ukážu, abys věděl. Sednu

si teď za klavír a zahraju mu to scherzo: klidně se tu pošklebuj a sleduj, co se bude dít."

"Kdo ví, třeba se ti pak uráčí udělat něco k večeři."

Luisa vstala a z police sundala tlustý zelený svazek s téměř kompletním Chopinovým dílem. "Tady je.

Aha, ano, už si vzpomínám. Je vážně hrozné. Teď poslouchej - nebo se spíš dívej. Dávej dobrý pozor

na to, co udělá."

Opřela noty o klavírní pult a posadila se. Manžel zůstal stát. Měl ruce v kapsách, v ústech cigaretu a

chtě nechtě pozoroval zvíře, které podřimovalo na pohovce. Jakmile Luisa udeřila do kláves, účinek se

projevil okamžitě a velmi dramaticky. Kočka vyskočila, jako když do ní střelí, a aspoň na minutu

strnula s našpicovanýma ušima a chvějícím se tělem* Pak zneklidněle, neposedně začala popocházet

z jednoho konce pohovky na druhý. Nakonec seskočila na podlahu a s čenichem vzhůru a vztyčeným

ocasem se pomalu, majestátně nesla z místnosti

"Ha!" vybafla Luisa, vyskočila od klavíru a rozběhla se za ní. "To je důkaz! Tady máš jasný důkaz!"

Popadla kočku, vrátila se a položila ji zpět na pohovku. Měla vzrušením rozzářenou tvář, pěstičky do

běla zaťaté a uvolněný drdůlek se jí svezl na stranu. "Tak co, Edwarde? Co ty na to?" Jazyk se jí zadrhával nervózním chichotáním.

"Zábavné to bylo, což o to."

"Prý zábavnél Drahý Edwarde, je to nejúžasnější událost, jakou jsme kdy zažili! Panebože! Jen si to

představ!" vykřikla, znovu chytla kočku do náručí a přivinula si ji k ňadrům. "Není snad úžasné, že u nás bydlí Ferenc Liszt?"

"Klid, Luiso. Nejanči, prosím tě."

"To se ti řekne, ale nemůžu si prostě pomoct. A když si představím, že u nás zůstane natrvalo!"

"Jakže?"

"Ach, Edíku! Rozčilením sotva mluvím. A víš, co jsem vymyslela? Celý muzikantský svět bude na

nahou, to je bez debaty, a všichni se s ním budou chtít sejít, vyptat se ho na umělce, které znal - na

Beethovena, Chopina, Schliberta -"

"Neumí mluvit," podotkl její manžel.

"No ano - dobře. Ale stejně se s ním budou chtít setkat, už proto, aby ho viděli, sáhli si na něj, přehráli mu vlastní hudbu, moderní, jakou nikdy neslyšel."

"Zas až takový velikán to nebyl. Mít tak Bacha nebo Beethovena...*

"Edwarde, nepřerušuj mě, prosím tě. Vymyslela jsem to následovně: rozešlu dopisy do všech stran,

všem nejvýznamnějším žijícím skladatelům; to je moje povinnost Dám jim na vědomí, že u nás

pobývá Liszt, a pozvu je, aby ho navštívili. A víš, co se stane? Začnou se sem slétat ze všech koutů

světa!" "Kvůli šedivé kočce?"

"Přesně tak. Je to on. Komu záleží na tom, jak vypadá? Božíčku, Edwarde, bude to senzace, jaká tady

ještě nebyla!"

"Budou si myslet, že jsi blázen."

"Jen počkej a uvidíš." Chovala kočku v náručí a něžně se s ní laskala, ale po očku pozorovala manžela, který přistoupil ke skleněným dveřím a upíral pohled do zahrady. Trávník v nadcházejícím soumraku

pozvolna temněl a v dálce bylo vidět bílý sloup kouře stoupající z hořící vatry.

"Ne," pronesl pevně, aniž se otočil. "Nic takového ve svém domě trpět nebudu. Oba se dokonale zesměšníme."

"Co tím chceš říct, Edwarde?"

"Vyjádřil jsem se snad jasně. Naprosto si nepřeju, abys kvůli takové hlouposti vzbouřila celou

veřejnost. Našla sis cvičenou kočku. V pořádku - prima. Nech si ji, jestli ti to dělá radost. To mi nevadí, Ale žádné vylomeniny trpět nebudu. Rozumíš mi, Luiso?"

"Jaké vylomeniny?"

"Ty pomatené řeči už nechci slyšet. Chováš se jako šílenec."

Luisa pomalu odložila kočku na gauč. Pak se zvolna narovnala v celé výšce své maličké postavy a

pokročila dopředu. "Běž se bodnout, Edwarde!" zaječela a dupla nožičkou. "Poprvé v životě se nám přihodí něco vzrušujícího a ty máš strachy plné kalhoty, že se do něčeho namočíš a budeš lidem pro

smích! Ze mám pravdu? Nemůžeš to popřít, co?"

"Luiso," řekl muž chladně. "To by stačilo. Vzpamatuj se a okamžitě se uklidni." Zamířil ke stolku, vytáhl z dózy cigaretu a velkým patentním zapalovačem si zapálil. Jeho žena ho strnule pozorovala a

najednou se jí z očí vyřinuly slzy a kreslily po napudrovaných tvářích dva lesklé potůčky.

"Tyhle výlevy se v poslední době opakují příliš často, Luiso," říkal. "Ne, ne, nepřerušuj mě. Nech mě domluvit Plně uznávám, že prožíváš těžké období a že -"

"Panebože! Ty idiote! Ty nafoukaný idiote! Copak nechápeš, že tohle je něco jiného, že - že tohle je

něco jako zázrak? Copak to nechápeš?"

V tu chvíli prošel místností a uchopil ji pevně za ramena. V ústech měl čerstvě zapálenou cigaretu a

zblízka si všimla, že zasychající pot mu na kůži vytváří bílé mapy. "Podívej," řekl. "Mám hlad. Vynechal jsem dnešní golf a pachtím se celý den na zahradě a už padám únavou, kručí mi v břiše a chci večeři.

A ty jistě taky. Tak běž do kuchyně a udělej něco k jídlu."

Luisa o krok ustoupila a připlácla si obě dlaně k ústům. "Proboha!" vyjelo z ní. "Úplně jsem na to zapomněla. Musí mít šílený hlad. Co přišel, kromě pár kapek mléka jsem mu nic nedala."

"Komu?"

"No jemu, pochopitelně. Okamžitě mu musím jít udělat nějakou specialitu. Kdybych tak věděla, co

měl rád. Edwarde, co myslíš, na co by měl chuť?"

"Zatraceněl Luiso!"

"Počkej, Edwarde, teď mě nech. Tentokrát si do ničeho nenechám mluvit. Zůstaň tady," zamumlala,

sklonila se a něžně projela prsty kočičím kožíškem. "Za chvíli jsem zpátky."

Luisa vešla do kuchyně a chvíli nerozhodně stála a uvažovala, jakou specialitu má připravit Co třeba

suflé? Jemňoučké sýrové suflé? Ano, na tom si určitě pochutná. Edward ho, pravda, moc nemusí, ale

co se dá dělat.

Kuchařské umění ovládala průměrně a nikdy nevěděla, jestli jí suflé dobře nakyne, ale tentokrát si

dala opravdu záležet a několikrát se ujistila, že je trouba předehřátá na správnou teplotu. Zatímco se

suflé peklo, horečně prohledávala špižírnu kvůli zákusku a najednou ji napadlo, že Liszt

pravděpodobně v životě neochutnal avokádo nebo grapefruit, a rozhodla se, že z nich připraví ovocný

salát. Bude zábavné pozorovat jeho reakci. Nemohla se dočkat.

Když bylo vše hotovo, rozložila talíře a misky na podnos a zamířila s nimi do obývacího pokoje. Právě

když vstupovala, spatřila, jak manžel vchází skleněnými dveřmi zvenku do pokoje.

"Nesu mu večeři," řekla, položila tác na stolek a ohlédla se po pohovce. "Kde je?"

Manžel za sebou zatáhl prosklené dveře a prošel pokojem, aby si vzal cigaretu.

"Edwarde, kde je?"

"Kdor

"Dobře víš kdo."

"Aha, ano. Jistě. Hned ti to řeknu." Nahrbil se nad ohromným zapalovačem, který držel ve složených dlaních, a zapálil si cigaretu. Zvedl hlavu a všiml si, že ho Luisa pozoruje - upírala oči na jeho boty a

nohavice kalhot urousané od vysoké trávy.

"Šel jsem se podívat na vatru, jak hoří," poznamenal.

Pomalu putovala pohledem výš a zastavila se na předloktích.

"Pořád má sílu," dodal. "Myslím, že vydrží celou noc."

Z jejího upřeného pohledu se však cítil nesvůj. "Co je?" divil se a odložil zapalovač. Pak sklopil oči a teprve teď si všiml, že se mu přes celý hřbet ruky, od kotníku prstu k zápěstí, táhne tenký dlouhý

škrábanec.

"Edwarde!!!"

"Vždyť jo," řekl, "já vím. To ostružiní je neřád. Roztrhalo by člověka za živa. Počkej, Luiso, počkej.

Co se děje?" "Edwardel"

"Ježíšmarjá, ženská, sedni si a uklidni se. Hlavně se nevztekej. Luiso! Luiso, posaď se!"

/ A nyní mne propusť v pokoji... /

Blíží se půlnoc a je mi jasné, že jestli se do svého vyprávěni'nepustím teď, už ho nikdy nesepíši. Celý

večer tady posedávám a nutím se vzít do ruky pero, ale čím více o celé záležitosti přemýšlím, tím větší

cítím tíseň, hanbu a zděšení.

Mým - věřím, že správným - úmyslem bylo se otevřeně vyzpovídat ze svého ohavného jednání vůči

Janetě de Pelagia a pokusit se přijít na kloub tomu, co mě k němu vedlo, nebo aspoň jak je omluvit. V

první řadě jsem však chtěl oslovit vlídného čtenáře, pomyslného posluchače kdesi mimo prostor a

čas, vás, kteří se vyznačujete laskavým porozuměním a jimž bych mohl beze studu svěřit veškeré

podrobnosti té nešťastné příhody. Jen doufám, že se mi to v mém pohnutém stavu podaří.

Abych byl sám k sobě zcela upřímný, musím si přiznat, že nejvíce mě netrápí ani pocit hanby, a

dokonce ani újma, kterou jsem způsobil chudince Janetě. Největší muka mi činí vědomí, že jsem se

strašně znemožnil a že všichni mí přátelé - jestli tak o nich ještě mohu uvažovat všichni ti srdeční a

okouzlující lidé, kteří tak často přicházeli do mého domu, mě teď musí považovat za zlého, mstivého

starce. A tím trpím nejvíce. Dodám-li, že přátelé jsou celý můj iivot, že nikoho jiného nemám, možná

pochopíte.

Porozumíte však skutečně? Jak byste ovšem mohli - pokud na chvíli neodbočím, abych vám popsal, co

jsem vlastně za člověka.

Nuže - když o tom teď tak přemýšlím, představuji, řekl bych, jistý typ, typ vídaný snad zřídka, ale

přesto zcela určitý typ člověka: zámožný padesátník s hojností volného času a se zálibou v umění,

zbožňovaný (svůj slovník volím pečlivě) početnými přáteli pro svůj šarm, peníze, vzdělanost,

velkorysost, a -jak upřímně doufám * také pro to, jaký je sám o sobě. Nachází se (tento lidský typ) jen

ve světových metropolích, Londýně, Paříži, New Yorku, tím jsem si jist. Památku svého otce, který

nashromáždil finanční prostředky, jimiž disponuje, chová v mírném opovržení. Nikoli svou vinou,

neboť v jeho povaze je cosi, co ho v skrytu duše nutí hledět spatra na lidi, již se nikdy nenaučili poznat druh a původ drahého porcelánu, skla, nábytku, obrazu nebo vína, a splývá jim v jedno Rockingham

se Spodem, Waterfod s Benátkami, Sheraton s Chippendalem, Monet s Manetem, anebo (nedej

bože) Pommard s Montrachetem.

Je to tedy znalec všeho dobrého, jehož příznačným rysem je vytříbený vkus. Jeho sbírka zahrnující

Constabla, Boningtona, Lautreka, Redona, Vuillarda nebo Matthewa Smithe by dělala čest samotné

Tate Gallery. Tyto nádherné skvosty obklopují svého majitele aureolou napětí, dráždivým kouzlem,

které bere dech i trochu děsí - ano, děsí, pomyslíte-li, že kdykoli se mu zachce, může plným právem

rozřezat, rozpárat, prorazit pěstí božské Dedhamské údolí, Mont Saint-Victoire, Obilné pole u Arles,

Tahiťanku nebo portrét paní Cézannové. Ze stěn, na nichž visí tyto poklady, prýští zlatá záře, tlumený

třpyt, který zahaluje jejich obyvatele v neokázalé roucho nádhery a vznešenosti; tak žije, kráčí i

hoduje s lehkou a ne zcela bezděčnou nonšalancí.

Bez výjimky bývá svobodný, a přesto se zřejmě nikdy nezaplétá s ženami, které ho obklopují a vřele

zbožňují. Kdesi v jeho nitru (jak jste si již možná povšimli) dřímá jakýsi pocit křivdy, lítosti a nezdaru.

Snad ho dokonce zevnitř rozežírá.

Myslím, že nemusím nic dodávat. Mluvil jsem velmi upřímně. Měli byste mě znát již dostatečně dobře

na to, abyste mne, až uslyšíte můj příběh, soudili spravedlivě a (smím-li doufat) i se shovívavým

pochopením. Možná dokonce dojdete k názoru, že větší díl viny za to, co se stalo, nenesu já, nýbrž

dáma jménem Gladys Ponsonbyová. Kdybych toho večera bezmála před šesti měsíci nedoprovázel

Gladys Ponsonbyovou domů a kdyby se bez skrupulí nebyla přede mnou rozhovořila o jistých věcech

a jistých lidech, pak by k celé tragické záležitosti vůbec nedošlo.

Někdy v prosinci minulého roku, pokud si dobře vzpomínám, jsem byl pozván na večeři k

Ashendenovým do jejich půvabného domu s výhledem na jižní okraj Regenťs Parku. Sešla se tam

poměrně početná společnost, ale Gladys Ponsonbyová byla vyjma mě jediná, kdo přišel sám. Když

jsme se loučili, přirozeně jsem se nabídl, že jí budu dělat doprovod. Přijala a odjeli jsme společně

mým vozem; naneštěstí když jsme zastavili u jejího domu, začala naléhat, že musím jít dál, prý dát si

"sklenku na rozloučenou". Nechtěl jsem vypadat jako morous, a tak jsem nařídil šoférovi, aby čekal, a následoval jsem ji do domu.

Gladys Ponsonbyová je neobyčejně malá žena, jistě ne vyšší než sto čtyřicet pět centimetrů, možná i

méně

- jedna z těch zakrslých osob, před nimiž vždy nabývám směšného pocitu, že jsem stoupl na židli,

která se může každou chvíli překotit Je vdova, o několik let mladší než já - je jí zhruba padesát tři

nebo čtyři - a před takovými třiceti lety mohla být dívčinou k nakousnutí. Dnes má však tvář povadlou

a zkrabatělou, bez sebemenšího náznaku osobitosti. Všechny jedinečné rysy obličeje - oči, nos, ústa,

brada -zmizely v záplavě tukových záhybů a nejsou k rozeznání. Možná kromě rtů, které mi něčím -

nemohu si pomoci - připomínají hubu lososa.

Když mi v obývacím pokoji podávala sklenku brandy, neušlo mi, že má kapku nejisté pohyby. Dáma je

společensky unavena, pomyslel jsem si, nesmím se dlouho zdržet. Oba jsme usedli na pohovku a

chvíli probírali večírek u Ashendenových a jeho účastníky. Nakonec jsem se zvedl k odchodu.

"Sedni si, Lioneli," zarazila mě. "A nalij si ještě jednu brandy."

"Opravdu ne, už musím jít."

"Sedni si a nebuď takový suchar. Já si rozhodně ještě dám a ty mi aspoň dělej společnost, když už nic jiného."

Pozoroval jsem tu zakrslou ženštinu, jak se mírně vrávoravým krokem vydala k servírovacímu stolku,

držíc sklenku v obou rukou před sebou jako úlitbu. Při pohledu na ni, strnule se potácejícího,

neskutečně sraženého skrčka, mi vyvstala před očima absurdní vidina, že jí nohy začínají až od kolen.

"Lioneli, čemu se to tam hihňáš?" Jak si nalévala, otočila ke mně hlavu a pramínek nápoje šplíchl přes okraj sklenice.

"Ničemu, Gladys. Vůbec ničemu."

"Tak toho nech a radši mi řekni, co si myslíš o mém novém portrétu." Ukázala na velké plátno nad krbem, jemuž jsem se snažil vyhýbat očima už od chvíle, kdy jsem vstoupil do místnosti. Ohyzdnost

na stěně spáchal, jak jsem dobře věděl, malíř velké průměrnosti jménem John Royden, který se

poslední dobou dostával v Londýně do módy. Portrét znázorňoval Gladys, lady Ponsonbyovou, v

životní velikosti, kterou ovšem pomocí určitých technických fines umocňoval tak, že získala nejen

půvab, ale dokonce i výšku.

"To je tedy nádhera," řekl jsem.

"Viď! Mám velkou radost, že se ti líbí."

"Opravdu nádhera."

"Myslím si, že John Royden je génius. Nezdá se ti taky, Lioneli, že je génius?"

"To je snad trochu silné slovo."

"Chceš říct, že je na konečné hodnocení trochu brzy?"

"Přesně tak."

"Ale, Lioneli, něco ti řeknu, něco, co tě asi dost překvapí. Po Johnu Roydenovi je dnes taková

poptávka, že by ho ani nenapadlo chtít za portrét míň než tisíc guinejí!"

"Vážně?"

"To si piš! A všichni se můžou přetrhnout, říkám ti, jen přetrhnout, aby se od něj mohli nechat

namalovat."

"Prosím tě."

"Kupříkladu ten tvůj Cézanne nebo jak se jmenuje. Vsadím se, že co byl živ, tolik nevydělal." "To tedy ne."

"A to tvrdíš, že to byl génius?" "Něco na ten způsob."

"No vidíš, tak Royden je taky génius," usvědčila mě a uvelebila se na sofa. "Ty peníze to dokazují."

Seděla chvíli jako pěna a upíjela brandy, přičemž jsem si nemohl nevšimnout, jak kolísající rukou

každou chvíli drcne okrajem sklenky o spodní ret Věděla, že ji pozoruji, a aniž otočila hlavu, zašilhala

očima a vrhla na mě podezíravý pohled z očních koutků. "Co se ti honí hlavou?" vybafla.

Existuje-li na světě dotaz, který bytostně nesnáším, je to právě tenhle. Vždycky mě úplně bodne v

hrudníku; zakuckal jsem se.

"No tak, Lioneli: řekni, co se ti honí hlavou?"

Potřásal jsem hlavou na znamení, že nejsem schopen vypravit ze sebe jediné slovo. Prudce se otočila

a odložila sklenku brandy na vedlejší stolek; nevím proč, ale ten rázný pohyb se zdál prozrazovat, že

se cítí odmrštěná a připravuje si půdu k odvetě. Vyčkával jsem poněkud nesvůj v nastalé odmlce, a

protože nebylo v mých silách dále udržovat konverzaci, okázale jsem pokuřoval doutník, soustředěně

si prohlížel žhnoucí špičku a pomalu vypouštěl kouř ke stropu. Ale neměla se ke slovu. Cosi na té

dámě se mi přestávalo líbit; získával jsem dojem, že se jí v hlavě líhne cosi zlomyslného a že bych měl

raději rychle vstát a odejít. Když se znovu rozhlédla, ve štěrbinách očí jí sídlil potutelný úsměv, ale rty

- bože, tolik podobné lososím - měla pevně semknuté.

"Asi ti prozradím jedno tajemství, Lioneli."

"Ne, Gladys, opravdu už musím jet domů."

"Neboj se, Lioneli. Není to nic pobuřujícího. Zbělal jsi najednou jako stěna."

"Tajemství nejsou moje parketa."

"Říkala jsem si," pokračovala, "že když jsi takový odborník ne obrazy, mělo by tě to zajímat." Seděla bez jediného pohybu - až na nepokojně se zmítající prsty. Ustavičně jimi kroutila a proplétala je, takže

se podobaly klubku bílých háďat, která se jí svíjejí v klíně.

"Copak nechceš slyšet, jaké ti chci svěřit tajemství, Lioneli?"

"Jakpak by ne. Ale je hrozně pozdě, víš..."

Je to asi nejutajovanější londýnská pikanterie. Pečlivě střežené ženské tajemství. Ví o něm celkem...

hned to spočítám... takových třicet, možná čtyřicet žen. A žádný muž. Až na jednoho, samozřejmě:

Johna Roydena."

Nechtěl jsem čarodějnici povzbuzovat, a tak jsem mlčel.

"Ale nejdřív mi musíš slíbit - svatosvatě slíbit -, že to nikomu neřekneš."

"Ježíšimarjá!"

"Slibuješ, Lioneli?"

"Dobrá, Gladys, ano, slibuji."

"Výborně! A teď mě poslouchej." Popadla sklenku brandy a pohodlně se usadila v protějším rohu

pohovky. "Zřejmě víš, že John Royden maluje pouze ženy?

"Ne, to jsem nevěděl."

"Maluje tedy zásadně postavy v životní velikosti, buď stojící, nebo sedící - jako tady na tom mém

obraze. Dobře si ho prohlédni, Lioneli. Všiml sis, jak krásně je provedená malba šatů?"

"Ne tak docela..."

"Jen se, prosím, běž podívat zblízka."

Neochotně jsem se zvedl, přistoupil k plátnu a naklonil se blíž. S překvapením jsem zjistil, že barva

šatů je nanesena tak tlustě, že na plátně vytváří plastickou vrstvu. Byl to vcelku působivý fígl, ale

nikterak obtížný ani zvlášť originální

"Vidíš?" zeptala se. "Tam, jak jsou šaty, je malba tiustší, že?"

"Ano."

"To itiá svůj důvod, Lioneli. Myslím, že nejlepší bude, když ti popíšu, jak probíhalo úplně první sezení."

Bože, to je nudná ženská, pomyslel jsem si, jak jen jí vyklouznout z drápů?

"To bylo před rokem a vzpomínám si, jak jsem se nemohla dočkat, až uvidím slavného malíře v jeho

ateliéru. Vzala jsem si krásné nové šaty, které mi právě přinesli od Normana Hartnella, a epesní

červený klobouček a vyrazila za umělcem. Dveře mi otevřel přímo on a pochopitelně mi od prvního

okamžiku učaroval. Má špičatou bradku, pronikavé modré oči a na sobě měl černé sametové sako.

Ateliér byl obrovský, vybavený rudými sametovými křesly, sametovými otomany, sametovými závěsy

- Royden samet zbožňuje -, a dokonce i podlahu pokrýval koberec ze sametu. Posadil mě, nabídl mi

sklenku a přešel rovnou k věci. Řekl mi, že pracuje docela jinak než ostatní malíři. Podle jeho názoru,

pokračoval, je jediný způsob, jak dosáhnout dokonalosti v zobrazení ženského těla, ale když mi ho

popíše, nesmím se pohoršit.

‚Myslím, že se pohoršovat nebudu, pane Roydene,' odpověděla jsem.

Jsem o tom přesvědčen pravil šaramantně. Měl nádherné bílé zuby, které mu při úsměvu z vousů

jasně svítily. ‚Víte, věc se má následovně,' pokračoval. ‚Prohlédněte si šaty na kterémkoli obraze ženy

- jedno od koho - a zjistíte, že ať jsou namalovány jakkoli zručně, jejich látka vyvolává umělý, plochý

dojem, jako když je natažená přes dřevěný špalek. A víte proč?'

‚Ne, pane Roydene, to nevím.'

‚Protože ti malíři neměli ani tušení, co je vespod!"*

Gladys Ponsonbyová se odmlčela a párkrát si usrkla brandy. "Netvař se tak vyplašeně, Lioneli,"

poručila. "Nejde o nic neslušného. Nic neříkej a nech mě to dopovědět. Takže potom pan Royden

prohlásil: ‚A proto maluji všechny portréty bez výjimky nejprve jako akty.'

‚Božíčku, pane Roydene!' zvolala jsem.

‚Pokud s tím nesouhlasíte, mohu udělat jistý ústupek, lady Ponsonbyová řekl klidně. ‚Ale byl bych

raději, kdybyste mi vyhověla.'

‚Když já nevím, pane Roydene.'

‚Až váš akt dokončím pokračoval, budeme muset několik týdnů čekat na zaschnutí barvy. Pak přijdete

znovu, abych domaloval spodní prádlo. A až zaschne i to, namaluji šaty. Jak vidíte, je to docela

jednoduché.'"

"Ten chlap je zvrhlý chlípník!" vylétlo ze mě.

"Není, Lioneli, není! Co tě vede. Kdybys jen slyšel, jak kouzelně o tom hovořil, jak upřímně a zaujatě!

Nedalo se pochybovat, že všemu, co říká, pevne veří.

"Říkám ti, Gladys, že ten chlap je chlípník!" "Lioneli, hlupáčku, jsi úplně vedle. A vůbec, nech mě domluvit Ze všeho nejdřív jsem mu řekla, že by mi to manžel (který byl tenkrát ještě živ) nikdy

nedovolil.

‚Váš manžel nemusí nic vědět odtušil. ‚Proč ho tím obtěžovat? O mé tajné metodě neví nikdo kromě

žen, které jsem maloval.'

A vzpomínám si, že na mé další protesty odpověděl slovy: ‚Milá lady Ponsonbyová, nenavrhuji vám

nic nemravného. Umění je nemravnost jen v rukou amatérů - stejně jako v medicíně. Před svým

lékařem byste se přece také svléknout neodmítla.

Ujistila jsem ho, že ano, kdybych k němu přišla s bolením v uchu. To ho rozesmálo. Ale stále na mě

naléhal, a musím říct, že velmi přesvědčivě, takže jsem se po chvíli vzdala a svolila jsem. A teď,

milenku, znáš celé tajemství." Vstala a šla si nalít další sklenku.

"Gladys, je to vážně pravda?"

"Ovšem že je to pravda."

"Chceš říct, že tímhle způsobem maluje všechny podobizny?"

"Ano. Švanda je, že manželé se o tom nikdy nedozvědí. Nevidí nic jiného než pěkně vyobrazené a

slušně ustrojené manželky. Ovšemže nechat se namalovat, jak nás pámbu stvořil, není žádná hanba;

akty se malují odjakživa. Jenže naši zapšklí manžílkové nemívají pro takové věci pochopení."

"Páni, ten darebák má ale drzost!"

"Podle mě je geniální.*1

"Vsadím se, že ten nápad odkoukal od Goyi." "Nesmysl, Lioneli."

Jistěže ano. Ale poslyš, Gladys, řekni mi jedno: neslyšela jsi náhodou o té... speciální Roydenově

technice předtím, než jsi k němu šla?"

Právě si nalévala brandy, když jsem se na to zeptal, a zaváhala, otočila ke mně hlavu a koutky úst jí

pocukávaly šibalským úsměvem. "Kruci, Lioneli," durdila se, "ty máš ale za ušima. Člověk si nemůže nic nechat pro sebe."

"Takže jsi o tom slyšela?"

"Samozřejmě. Řekla mi to Hermiona Girdlestoneová."

"Přesně jak jsem si myslel!"

"Na tom přece není jode špatného."

"Kdepak," přisvědčil jsem. "Vůbec nic." Všechno mi náhle bylo jasné. Tenhle Royden byl skutečně zvrhlík provozující jeden z nejdůmyslnějších psychologických triků, o jakém jsem kdy slyšel. Věděl

velmi dobře, že ve městě sídlí houfy zahálčivých zámožných paniček, které vstávají v poledne a zbytek

dne, až do hodiny koktejlů, se snaží zahnat nudu bridžem, kanastou či nákupy. Hynou touhou po

něčem nevšedním, po malém dobrodružství, čím nákladnějším, tím lépe. Ovšemže se novinka o

takovém povyražení musí jejich řadami šířit jako dýmějový mor. Úplně jsem viděl, jak se nakynutá

koule Hermiona Girdlestoneová naklání při kanastě nad stolkem, aby jim vyzvonila šťavnaté

tajemství: "Drahoušku, prostě vzrušující zážitek... ani nemůžu popsat, jak fascinující... mnohem větší švanda než prohlídka u doktora..."

"Ale že to, Lioneli, nikomu neřekneš? Slib je slib." "To víš, že neřeknu. Ale teď už opravdu musím jít, Gladys, vážně."

"Nemluv hlouposti. Právě když se začínám bavit. Zůstaň aspoň, než dopiju tuhle sklenku."

Seděl jsem trpělivě na pohovce, zatímco Gladys nepřetržitě ucucávala brandy. Malá očka po mně

potměšile, vychytrale pokukovala z tučných štěrbin, a mě se zmocňoval neodbytný pocit, že

čarodějnice kuje další čertovinu nebo skandál. V očích měla hadí proradnost a zvláštní škleb kolem

úst; a ovzduší -třebaže se mi to možná jenom zdálo - neznatelně zhoustlo nebezpečím.

Pak se náhle, tak nečekaně, že jsem sebou trhl, ozval její hlas: "Lioneli, co to pořád slyším o tobě

Janetě de Pelagia?" "Ale Gladys, prosím tě..." "Lioneli, ty se červenáš!" "Co bych se červenal."

"Neříkej mi, že vlk samotář na stará kolena klopýtí?"

"Gladys, to je přece naprosto směšné." Začal jsem se zvedat k odchodu, ale ona mi položila ruku na koleno a zastavila mě.

"Copak nevíš, Lionelku, že žádná tajemství se neutají?"

"Janet je taktní děvče."

"Tak děvče asi není to správné slovo." Gladys Ponsobyová se odmlčela a upřela pohled do velké

sklenky s brandy, kterou svírala v dlaních. "Ale jinak s tebou, Lioneli, samozřejmě souhlasím, že ve

všech ohledech je to báječná žena. Až na to," zvolnila náhle řeč, "až na to, že občas breptne něco, co by člověk nečekal." "Jako co?"

"Ale tak různě, víš, o lidech. I o tobě..." "Co o mně řekla?"

"Ale nic, Lioneli. To by tě nezajímalo." "Co o mně řekla?"

"To ani nestojí za opakování, namouduši že ne. Jenom mě to tehdy trošičku zarazilo."

"Gladys - co říkala?" Zatímco jsem čekal na odpověď, cítil jsem, jak mi po celém těle vyráží studený pot.

"Jak ona to vlastně... Samosebou že mluvila jen v žertu, jinak bych držela jazyk za zuby, ale myslím, že řekla něco v tom smyslu, že je to všechno krapet nuda."

"Co jako?"

"Ale... jako že chodíte skoro každý den na večeři a tak."

"Janet řekla, že je to nuda?"

"Ano." Gladys Ponsobyová do sebe na jediný mohutný lok hodila zbytek brandy a posadila se zpříma.

"Jestli to chceš opravdu vědět, řekla, že je to nuda k ukousání. A pak..."

"Pak řekla co?"

"Poslyš, Lioneli, nemusíš se rozčilovat. Říkám ti to jen pro tvé dobro." "Tak dělej a povídej."

"Totiž dneska odpoledne jsem náhodou hrála s Janetou kanastu a zeptala jsem se jí, jestli by měla čas jít zítra na večeři. Prý že ne, že už něco má."

JMI."

"Abych ji tedy citovala přesně, řekla: Jdu na večeři s tím starým páprdou Lionelem Lampsonem, to

bude zase nuda k ukousání/".

"To že řekla?"

"Ano, Lionelku." "Co ještě?"

"To už stačí. Nemyslím, že musíš vědět všechno." "Dopověz to, proboha!"

"Ale Lioneli, nemůžeš na mě takhle křičet. To víš, že ti všechno řeknu, když jinak nedáš. Co bych to

ostatně jinak byla za přítelkyni? Taky si myslíš, že je známkou opravdového přátelství, když si dva lidé

jako my..."

"Gladys, mluví K věci!"

"Božíčku, musíš mě také nechat si to srovnat v hlavě. Tak počkej... pokud si dobře vzpomínám, řekla

doslova toto..." - a Gladys Ponsonbyová, sedíc vzpřímeně na pohovce, s nohama, které se tak tak

dotýkaly podlahy, a pohledem odvráceným ke stěně začala bravurně imitovat hluboký hlas, který

jsem tak dobře znal - "‚Nuda, že bych se ukousala, Gladys, protože s Lionelem dopředu víš, jak bude

všechno probíhat - od á do zet. Na večeři půjdeme do Savoy Grillu - vždycky jen do Savoy Grillu - a

dvě hodiny budu muset poslouchat toho starého nabubřelého... chci říct, že budu muset poslouchat

ty jeho nekonečné žvásty o obrazech a porcelánu - pořád dokola. Pak pojedeme taxíkem domů a

zašátrá mi po ruce, nakloní se ke mně, až mě ovane zatuchlý pach brandy a doutníkového kouře, a

začne drmolit, že co prý by za to dal - ach, co by za to jen dal, kdyby byl tak o dvacet let mladší. A já

odpovím: ‚Můžeš, prosím tě, otevřít okénko? A když zastavíme před mým domem, připomenu mu, ať

si nenechá ujet taxi, a on se bude tvářit, že to přeslechl, a rychle dá řidiči bankovku. A před vchodem,

až budu lovit klíče, stoupne si vedle mě a bude na mě mžourat takovým přiblblým psím pohledem, a

já pomalu vložím klíč do zámku, pomalu jím otočím a pak - bleskově, než se stačí vzpamatovat -

houknu ‚Dobrou noc,' proklouznu dovnitř a zabouchnu za sebou dveře... Krindapána, Lioneli! Co je s

tebou? Vypadáš, jako by na tebe sáhla smrt...M

V tom okamžiku mě zřejmě obestřely milosrdné mrákoty. Ze zbytku toho strašného večera si

prakticky nic nepamatuji - až na mlhavy a znepokojivý stín pochybnosti, že když jsem znovu přišel k

vědomí, zhroutil jsem se jako domeček z karet a nechal jsem se od Gladys Ponsonbyové všelijak

utěšovat. Teprve později jsem se vypotácel ven a nechal se, myslím, odvézt domů, ale po celou dobu

jsem byl víceméně mimo sebe, až do druhého rána, kdy jsem se probudil ve své posteli.

Procitl jsem rozechvělý slabostí. Ležel jsem bez hnutí se zavřenýma očima a snažil se poskládat útržky

událostí předešlého večera: obývací pokoj u Gladys Ponsonbyové, Gladys na pohovce cucající brandy,

drobná zkrabatělá tvář, lososí huba, její brebentění... O čem to vlastně mluvila? Aha, ano. O mně.

Můj bože, no jistě! O mně a o Janetě! Ty hnusné, neuvěřitelné výroky! Mohla by vůbec Janet něco

takového vypustit z úst? Mohla?

Vzpomínám si, s jakou úděsnou prudkostí ve mně počala růst nenávist k Janetě de Pelagia. Během

několika minut mě zaplavila k prasknutí - slepá, zuřivá, ničivá nenávist. Snažil jsem se ji potlačit, ale

zmocnila se mě jako zimnice. Co nevidět jsem jako sprostý gangster zběsile slídil po metodě msty.

Zvláštní chování, řeknete si asi, u člověka jako jsem já; na což vám odpovím: ne, ne tak zvláštní,

uvážíte-li všechny okolnosti. Podle mého názoru by taková věc mohla dohnat člověka až k vraždě. Po

pravdě řečeno - kdyby se ve mně neprobudily sadistické choutky, jež mě vedly ke snaze stihnout svou

oběť trestem rafinovanějším a bolestnějším, možná bych i já spáchal vraždu. Ale usoudil jsem, že

pouhé sprovození ze světa je pro tu ženskou příliš snadnou a pro můj vkus příliš primitivní odplatou.

Začal jsem se pídit po vhodnějším způsobu.

Nejsem intrikán; spřádání úkladů se mi z duše protiví a nemám v něm pražádnou zkušenost. Ale vztek

a zášť dovedou zkoncentrovat lidskou mysl do ohromující míry a tak jsem zanedlouho v duchu

sestrojil a rozvinul plán - plán tak důmyslný a vzrušující, že jsem se pro něj rázem bezvýhradně

nadchl. Než jsem domyslel podrobnosti a odstranil jeden či dva drobné nedostatky, proměnilo se mé

hloubavé, mstivé naladění v radostnou euforii a vzpomínám si, jak jsem zničehonic jako smyslů

zbavený začal tleskat rukama a skákat po posteli. Vzápětí jsem si rozložil na klíně telefonní seznam a

dychtivě jsem hledal jedno jméno. Jakmile jsem ho našel, zvedl jsem sluchátko a vytočil číslo.

"Dobrý den," řekl jsem. "Pan Royden? Pan John Royden?"

"U telefonu."

Nuže - nebylo těžké přesvědčit ho, aby se u mě na chvíli zastavil. Nikdy jsme se sice nesetkali, ale

pochopitelně znal mé jméno - jednak jako významného sběratele obrazů, jednak jako člověka jistého

společenského vlivu. Takový úlovek si nemohl nechat ujít.

"Momentíček, pane Lampsone," řekl živě, "myslím, že zhruba za dvě tři hodiny mám čas. Hodí se vám to?"

Odpověděl jsem, že výborně, nadiktoval jsem mu adresu a zavěsil.

Vyskočil jsem z postele. Bylo skutečně pozoruhodné, jaké rozjaření mě zničehonic posedlo. Ještě před

chvílí jsem se svíjel v mukách zoufalství a zvažoval vraždu, sebevraždu a čertví co ještě, a najednou si

ve vaně popiskuji Pucciniho árii. Občas jsem se přistihl, jak si ďábelsky mnu ruce, a když jsem v jednu

chvíli při rozcvičce s činkou ztratil rovnováhu, dřepl jsem si na podlahu a hihňal se jako malý klučina.

Ve stanovený čas byl pan Royden uveden do knihovny; vstal jsem na přivítanou. Vstříc mi kráčel malý

elegantní muž s naryšavělou kozí bradkou. Měl černé sametové sako, rezavě hnědou vázanku,

červený pulovr a černé semišové boty. Potřásl jsem mu drobnou pěstěnou rukou.

"Je od vás hezké, pane Roydene, že jste se zastavil tak rychle."

"Rádo se stalo, pane." Roydenovy rty - jako rty téměř všech vousatých mužů - vypadaly vlhce a

obnaženě a jejich růžová barva svítila z houštiny chlupů až poněkud nestoudně. Poté, co jsem mu

zopakoval, jak obdivuji jeho dílo, jsem přešel rovnou k věci.

"Pane Roydene," spustil jsem. "Měl bych na vás takovou neobvyklou prosbu, prosbu, která je svým způsobem dosti osobní."

"Ano, pane Lampsone?" Seděl v protějším křesle a naklonil hlavu ke straně, hbitě a čiperně jako

ptáček.

"Věřím pochopitelně, že o všem, co vám řeknu, zachováte diskrétní mlčení."

"Můžete se na mě spolehnout, pane Lampsone."

"Dobrá. Mám pro vás následující návrh: chci, abyste namaloval portrét jisté dámy, která žije v našem

městě. Velice toužím vlastnit její krásnou podobiznu. Věc má ovšem jistá úskalí. Například si z jistých

osobních důvodů nepřeji, aby věděla, že obraz jsem objednal právě já."

"Chcete říct..."

"Přesně tak, pane Roydene. Rozumíte zcela správně. Jsem si jist, že tak světaznalý muž jako vy bude

mít pochopení."

Úsměv, křivý mazaný úsměv mu kmitl vousiskem a hlava vědoucně přikývla, nahoru dolů.

"Není snad myslitelné," pokračoval jsem, "že muž chová k nejmenované dámě - jak bych to vyjádřil? -

vroucí city, současně má však dobré důvody k tomu, aby se z nich zatím nevyznával?"

"Více než myslitelné, pane Lampsone."

"Při stopování kořisti musí člověk zachovávat obezřelost a trpělivě vyčkat správného okamžiku, kdy

vyrazit z úkrytu."

"Pravda pravdoucí, pane Lampsone."

"Srnku lze ulovit i jinak než štvaním po lesích."

"Věru tak, pane Lampsone."

"Kupříkladu lapit ji na vějičku."

"Ha ha ha!"

"Dobrá, pane Roydene. Myslím, že si rozumíme. Nuže - neznáte náhodou dámu jménem Janet de

Pelagia?"

"Janet de Pelagia? Počkejte... ano, znám. Přesněji řečeno, slyšel jsem o ní. Nemohu tvrdit, že bych ji přímo znal."

"Škoda. Tím se záležitost mírně komplikuje. Myslíte, že byste svedl zařídit, abyste se náhodou setkali -

například na koktejlu nebo podobně?"

"To by nemělo být nic obtížného, pane Lampsone."

"Výborně; navrhuji tedy toto: přijdete k ní a řeknete jí, že je přesně ten typ, po jakém pátráte už léta -

že má ideální obličej, ideální postavu, ideální barvu očí. Takové ty řečičky. Pak se jí zeptejte, jestli by jí nevadilo posedět vám bezplatně modelem. Řekněte, že byste rád poskytl její obraz pro příští výstavu

Akademie. Ručím vám za to, že jí bude potěšením a - řekl bych - i ctí a ráda vám vyjde vstříc. Pak ji

namalujete, obraz vystavíte, a až bude expozice u konce, pošlete mi ho. Nikdo kromě vás nemusí

vědět, že jsem ho koupil právě já."

Páně Roydenovy malé kulaté oči mě pozorovaly iCHA

bsne lišácky (pomyslel jsem si) a hlava se mu znovu čiperně stočila ke straně. Poposedl na krajíček

židle a v té poloze a s pulovrem planoucím červeně na hrudi mi připomínal červenku na větévce,

která ostražitě naslouchá podezřelému šramotu.

"Není na tom vůbec nic špatného," dodal jsem. "Chcete-li, nazvěme to malým nevinným komplotem, který páše starý muž poněkud... přiznejme si... romantického založení."

"Ale jistě, pane Lampsone, jistě..." Zdálo se, že je stále na vážkách, a tak jsem rychle přihodil: "Rád vám zaplatím dvojnásobek vaší obvyklé gáže."

To rozhodlo. Dokonce si olízl pysky. "Pane Lampsone, víte, musím říct, že podobné věci nejsou tak

docela v mém stylu. Na druhou stranu, člověk by musel být skutečný nelida, aby odmítl tak - řekl bych

- romantické zadání."

"Prosil bych portrét celé postavy, pane Roydene. Na velké plátno - řekněme... řekněme dvakrát

větších rozměrů než tamhle na stěně ten Manet."

"Zhruba sto padesát na devadesát?"

"Ano. A chtěl bych, aby stála. Vestoje působí dle mého mínění nejpůvabněji."

"Naprosto vám rozumím, pane Lampsone. Malovat tak kouzelnou dámu mi bude potěšením."

To bych řekl, pomyslel jsem si. Při tvých metodách, chlapče, o tom vůbec nepochybuji. Ale odpověděl

jsem: "Dobře, pane Roydene, ostatní tedy nechávám na vás. A nezapomeňte, prosím: je to naše malé

tajemství, jen mezi námi dvěma."

Když se odporoučel, chytil jsem se pevně opěradel a přinutil se odpočítat pětadvacet hlubokých

nádechů. Jinak bych se neudržel, vyletěl bych z křesla a začal řvát štěstím jako blázen. V životě jsem

se necítil tak rozjařeně. Můj plán vycházel! Nejtěžší část jsem měl za sebou. Teď budu muset dlouho,

dlouho čekat. Vzhledem ke způsobu, jakým ten člověk maloval, bude trvat několik měsíců, než obraz

dokončí. Nu což, budu se muset obrnit trpělivostí, to je vše.

Narychlo jsem se rozhodl,' že nejlépe udělám, když se v mezidobí uklidím do ciziny, a hned druhého

rána jsem vzkázal Janetě (s níž, jak si jistě vzpomínáte, jsem měl na ten den smluvenu večeři), že

musím odjet, a vydal jsem se do Itálie.

Pobyt v Itálii byl jako vždy báječný a náladu mi kalilo jen ustavičné nervové rozrušení z myšlenek na

návrat do dějiště událostí.

V červenci, po čtyřech měsících, jsem se konečně vrátil - právě druhý den po otevření výstavy

Královské akademie a ke své úlevě jsem zjistil, že za mé nepřítomnosti šlo všechno podle plánu.

Obraz Janety de Pelagia byl hotov a vystaven v Akademii a ze všech stran, jak odborníků, tak

veřejnosti, se na něj snášela jen samá chvála. Já sám jsem raději výstavu nenavštívil, ale Royden mi

po telefonu hlásil, že se několik lidí zajímalo o jeho koupi, ale všem jim prý sdělil, že není na prodej.

Když expozice skončila, Royden mi obraz přivezl domů a obdržel slíbené peníze.

Bez meškání jsem ho dal odnést do pracovny a s rostoucím vzrušením jsem si jej začal důkladně

prohlížet. Royden namaloval Janetu, jak stojí v černých večerních šatech, s přepychovým rudým

plyšovým sofa v pozadí. Levou ruku měla položenu na opěradle masivního křesla, taktéž potaženého

rudým plyšem, a ze stropu visel obrovský křišťálový lustr.

Bože, to je ale mazanice! pomyslel jsem si. Samotný portrét ovšem nebyl tak zlý. Zachycoval Janetin

výraz: arogantně zdviženou hlavu, doširoka rozevřené modré oči, velká ústa, tak škaredá, až krásná, s

jedním koutkem v úsměvu povytaženým. Pochopitelně ji vylepšil. Neměla v tváři jedinou vrásku,

zmizel i náznak podbradku. Předklonil jsem se, abych prozkoumal malbu šatů. Ano - vrstva barvy zde

byla tlustší, mnohem tlustší. V té chvíli jsem samou nedočkavostí odhodil sako, abych se pustil do

díla.

Na tomto místě bych měl asi podotknout, že jsem sám odborníkem na čištění a restaurování obrazů.

Zvlášť čištění za předpokladu, že má člověk dostatek trpělivosti a citu v ruce, je poměrně snadná

procedura; a profesionálové, kteří se svým řemeslem dělají takové tajnosti a počítají si hříšné peníze,

si na mě nepřijdou. Co se mých vlastních obrazů týče, nenechám si na ně od nikoho sahat.

Nalil jsem do misky terpentýn a přikapal trochu lihu. Ve vzniklé směsi jsem namočil kousek bavlněné

tkaniny, vymačkal ho a počal jsem jemnými krouživými pohyby stírat černou barvu šatů. Nezbývalo

než doufat, že Royden poskytl každé vrstvě dostatečný čas na zaschnutí, jinak by se totiž obě sloučily

a postup, který jsem měl na mysli, by nebyl proveditelný. Brzy jsem se to měl dozvědět Pracoval jsem

na malém políčku černých šatů kdesi v oblasti břicha a dával jsem si na čas, opatrně oťukávaje a

rozrušuje barvu: přidat jednu dvě kapky lihu do směsi, poťukat na barvu, ještě přikápnout, až těkavá

kapalina konečně získá dostatečně silnou koncentraci na rozpuštění barviva.

Mořil jsem se s tím malým čtverečkem černé barvy snad celou hodinu, a čím více jsem se blížil spodní

vrstvě, tím jemněji jsem postupoval. Pak se objevila nepatrná růžová skvrnka, která se šířila a

rozrůstala, až se konečně v moři černé zablyštělo růžové jezírko. Rychle jsem rozpouštědlo

zneutralizoval terpentýnovou silicí.

To bychom zatím měli. Už jsem věděl, že černou barvu lze setřít bez porušení spodní vrstvy. S trochou

trpělivosti a výdrže ji snadno odstraním všechnu. Také jsem už objevil správný poměr směsi a

vyzkoušel, jak velkou silou mohu přitlačit, takže teď by práce měla jít od ruky rychleji.

Musím říct, že mě tato piplavá práce dost bavila. Postupoval jsem nejprve od pasu dolů, a jak kousek

po kousku mizela na smotcích bavlny dolní polovina šatů, vynořovalo se před mými užaslými zraky

růžové spodní prádlo. Neměl jsem sebemenší tušení, jak se to celé jmenuje, ale byla to impozantní

výstroj zhotovená z jakéhosi silného, pevného elastického materiálu, jehož účelem bylo zjevně sevřít

a stěsnat kynoucí ženskou postavu do půvabných, souměrných křivek, aby se mylně jevila štíhlou. Jak

jsem se posunoval níž a níž, narazil jsem na pozoruhodnou podvazkovou soustavu, jejíž pásky, taktéž

růžové, vybíhaly z tohoto pružného pancíře a vedly zhruba deset nebo dvanáct centimetrů dolů k

okrajům punčoch, kde byly přichyceny přezkami.

Když jsem o krok poodstoupil, abych si celou konstrukci prohlédl, zůstal jsem stát v nevěřícím úžasu.

Zmocnil se mě neodbytný pocit, že jsem se stal obětí podvodu: copak jsem se po dlouhý čas mnoha

měsíců neobdivoval gracilní postavě té éterické dámy? Přitom fixlovala. Beze všech pochybností. Ale

kolik dam nás asi tahá na stejné vařené nudli? blesklo mi hlavou. Pochopitelně jsem věděl, že za dob

korzetů se ženy šněrovaly běžně. Přesto jsem z nějakého důvodu žil v domnění, že v dnešní době jim

stačí držet dietu.

Jakmile jsem ji zbavil dolní poloviny šatů, obrátil jsem ihned pozornost k horní části a pomalu jsem se

začal propracovávat od pasu nahoru. V oblasti bránice byla partie holé kůže. O něco vyš jsem pak

odkryl rafinovaný postroj, vyrobený z nějakého tvrdého černého materiálu a lemovaný zřasenou

krajkou, který držel tvar poprsí. Byla to, jak jsem samozřejmě věděl, podprsenka - další ohromující

vynález, který upínalo pletivo černých pásků, sestrojené se stejnou důmyslností a vědeckou přesností

jako nosné lanoví visutého mostu.

Dobrý bože, pomyslel jsem si. Člověk se pořád učí.

Ale dílo bylo u konce, takže jsem znovu poodstoupil, abych si prohlédl konečnou podobu obrazu. Byl

to vskutku neuvěřitelný pohled! Ta ženská, Janet de Pelagia téměř v životní velikosti, stála jen ve

spodním prádle uprostřed nějakého, předpokládám, přijímacího pokoje - s ohromným lustrem nad

hlavou a plyšovou židlí po ruce - a přitom, a to mě vyvádělo z míry nejvíc, se tvářila naprosto

neúčastně: modré, doširoka rozevřené oči hleděly klidně a krásně škaredá ústa se lehce usmívala.

Trochu mnou otřáslo, když jsem si všiml, že má neobyčejně křivé nohy: do O jako žokej. Řeknu vám

upřímně, že mě ta podívaná uváděla do rozpaků. Zdálo se mi, že nemám v místnosti co pohledávat, a

už vůbec ne co okounět. Po chvíli jsem se radši vytratil a zavřel za sebou dveře. Slušnost je slušnost.

A nyní mě čekal další a poslední krok! A ačkoli jsem se o své žízni po pomstě chvíli nezmiňoval,

nemyslete si, že v posledních měsících jakkoli oslábla. Spíše bych řekl, že vzrostla, a mohu vám

prozradit, že s blížícím se počátkem posledního dějství jsem měl co dělat, abych své vzrušení udržel

na uzdě. Tu noc jsem například ani nešel spát.

Abyste rozuměli, nemohl jsem se dočkat, až rozešlu pozvánky. Celou noc jsem je stylizoval a

nadepisoval k nim obálky. Pozvánek bylo celkem dvaadvacet a chtěl jsem, aby každá sestávala z

několika osobních řádků. "V pátek dvaadvacátého od osmi večer pořádám menší večírek. Doufám, že

budete moci přijít... Nesmírně se těším, že se znovu uvidíme..."

První, nejpečlivěji formulovaná pozvánka byla pro Janetu de Pelagia. Vyjadřoval jsem v ní lítost nad

tím, že jsme se tak dlouho neviděli... Pobýval jsem v zahraničí... Je načase, abychom se znovu setkali,

atd. atd. Druhá pozvánka patřila Gladys Ponsonbyová. Třetí byla pro lady Hermionu Girdlestoneovou

a zváni byli dále princezna Bicheno, paní Cudbirdová, sir Hlibert Kaul, paní Galballyová, Peter Euan-

Thomas, James Pisker, sir Eustach Piegrome, Peter van Santen, Elizabeth Moynihanová, lord

Mulherrin, Bertram Sturt, Phillip Cornelius, Jack Hill, lady Akemanová, paní Icelyová, Humphrey King-

Howard, Johnny O'Coffey, paní Uvaryová a hraběnka vdova z Waxworthu.

Seznam vybraných osob jsem sestavil po zralé úvaze tak, aby zahrnoval nejvýznačnější muže,

nejskvělejší a nejvlivnější ženy horních deseti tisíc.

Věděl jsem dobře, že večírky v mém domě jsou považovány za poměrně velkou událost; všichni na ně

chodili rádi. Sledoval jsem hrot pera hbitě běžícího po papíře a měl jsem živou vidinu, jak hned zrána,

kdy dorazí pozvánky, zvedají rozradostněné dámy sluchátka a po drátech drnčí pištivé hlasy sem a

tam: "Lionel pořádá večírek... taky tě zve? Božíčku, jak milé... vždycky podává báječná jídla... a je to takový šarmantní člověk, souhlasíš?..."

Ale opravdu říkaly tohle? Náhle mě napadlo, že je možná všechno docela jinak. Možná že to znělo

spíš takto: "Souhlasím, drahoušku, ano, takový milý starý paprika... ale trochu moula, nemyslíš?... Co říkáš?... Nekňuba? Ani mi nemluv, drahoušku, opravdu zoufalý nekňuba. Tos řekla přesně... už jsi

slyšela, co o něm prohlásila Janet de Pelagia?... Chi chi chi!... Brečela jsem smíchy!... Chudák Janet...

nechápu, jak to mohla snášet tak dlouho..."

Tak jako tak, pozvánky jsem rozeslal a kromě paní Cudbirdové a sira Hliberta Kaula, kteří byli mimo

město, během několika dnů všichni odepsali, že rádi přijdou.

Dvaadvacátého v půl osmé večer byl prostorný salon v mém domě zaplněn lidmi. Postávali ve

skupinkách, popíjeli martini, kochali se obrazy a pokojem se nesl šumot hlasů. Zeny šířily silné vůně

parfémů, muži měli vyholené tváře a smokingy u krků akurátně upnuté. Janet de Pelagia si vzala tytéž

černé šaty, ve kterých se nechala portrétovat, a kdykoli jsem ji zahlédl, vyplula mi nad hlavou

obrovská bublina - jako v těch přihlouplých kreslených seriálech - a v ní jsem spatřil Janetu jen ve

spodním prádle, černé podprsence, růžovém gumovém pásu, podvazcích a s žokejskýma nohama.

Poletoval jsem od hloučku k hloučku, s každým jsem prohodil několik bodrých slov, naslouchal jejich

cvrkotu. Za sebou jsem slyšel paní Galballyovou, která právě líčila siru Eustachu Piegromovi a Jamesi

Piskerovi, jak předešlého večera v Claridges seděl u vedlejšího stolu stařík a měl po bílém kníru

rozmazanou červenou rtěnku. "V úplných vrstvách," opakovala do omrzení, "a dědousovi bylo

devadesát, ani o rok méně..." Na druhé straně pokoje popisovala někomu lady Girdlestoneová, kam

lze zajít na lanýže máčené v brandy, a zahlédl jsem paní Icelyovou, jak šušká cosi lordu Mulherrinovi,

přičemž jeho lordstvo kývalo hlavou ze strany na stranu jako starý, sklesle tikající metronom.

Služebná ohlásila večeři a společnost vyklidila salon.

"Dobrý bože!" ozývaly se výkřiky, když vstoupili do jídelny. Je tu tma jako o dušičkách!" "Vidím sotva na krok!" "Ty svíčičky jsou božské!" "Lioneli, to je ale romantika!"

Prostředkem dlouhého stolu vedla řada šesti tenkých svící rozestavených zhruba metr od sebe. Jejich

plamínky oblévaly stůl tlumenou září, ale Jinak byla místnost ponořena do tmy. Byla to zábavná

dekorace, která nejenže příjemně ozvláštňovala chod večera, ale i skvěle zapadala do mého plánu.

Hosté se brzy usadili na svých místech a hostina začala.

Svíčky sklidily všeobecný úspěch a všechno šlo jako po drátkách, i když v příšeří mluvili kupodivu

všichni, mnohem hlasitěji. Především hlas Janety de Pelagia se mi zvlášť silně zařezával do uší. Seděla

vedle lorda Mulherrina a slyšel jsem, že mu vypráví, jak se před týdnem nudila při pobytu na

Ferratově mysu. "Všude samí Francouzi," opakovala pořád. "Kam se člověk vrtnul, narazil na

Francouze..."

Pokud jde o mne, nespouštěl jsem oči ze svící. Byly tenké, věděl jsem, že nebude trvat dlouho, než

dohoří až k patám stojanů. Také - to připouštím -jsem pociťoval silnou trému, ale zároveň i bujaré

veselí hraničící téměř s opilostí. Kdykoli jsem zaslechl Janetin hlas nebo zahlédl její tvář v mihotavém

polosvětle svíček, vybuchla ve mně erupce vzrušení a pod kůží jako by se mi rozproudila žhavá láva.

Dojídali právě jahodový dezert, když jsem usoudil, že čas konečně nadešel. Zhluboka jsem ae nadechl

a oznámil zvučným hlasem: "Bohužel, budeme už muset rozsvítit. Svíčky dohořívají. Marie," zavolal jsem. "Marie, zapněte, prosím, světla, ano?"

Po mých slovech nastala chvíle ticha. Slyšel jsem, jak služebná kráčí ke dveřím, jak vypínač tiše cvakl,

a místnost zaplavila jasná záře světel. Všichni osleple přimhouřili oči a pak se zvídavě rozhlédli.

V té chvíli jsem vstal ze židle, abych tiše vyklouzl z místnosti, ale cestou se mi naskytl pohled, na který v životě nezapomenu. Spatřil jsem Janetu, 8 rukama strnulýma ve vzduchu, ztuhlou, přimraženou na

místo, znehybnělou vprostřed nedokončeného gesta k někomu na druhé straně stolu. Brada jí o

několik centimetrů poklesla a na tváři jí vyvstal překvapený, ne ještě zcela chápající výraz člověka,

kterému přesně před vteřinou prostřelili srdce.

Ve vstupní hale jsem se zastavil a naslouchal, jak se zvedá vřava: pronikavý ženský křik a pobouřené,

nevěřícné volání mužů; brzy nebylo ve změti hlasů, překřikujících jeden druhého, rozumět jedinému

slovu. Pak - a to byl zdaleka nejsladší okamžik - nad vším povykem zaburácel hlas lorda Mulherrina:

"Sem! Rychle! Přineste jí někdo vodu!"

Na ulici mi šofér pomohl nastoupit do vozu a brzy jsme byli za Londýnem a vesele uháněli po severní

dálnici sem, do mého druhého domu, který je beztak od města vzdálen pouhých pětadevadesát mil.

Další dva dny jsem se oddával škodolibé radosti. V jakémsi snovém transu jsem těkal po domě

zaplaven sebeuspokojením a naplněný rozkoší tak bezbřehou, že mi každou chvíli proběhlo od stehen

k lýtkům sladké mravenceni. Teprve dnes ráno, po telefonátu s Gladys Ponsonbyovou, jsem

vystřízlivěl a uvědomil si, že nejsem žádným hrdinou, nýbrž naprostým vyvrhelem. Zpravila mě - řekl

bych, že s jistou dávkou zlomyslnosti že všichni povstali do zbroje, že jeden jako druhý, všichni mí

staří a oddaní přátelé, se o mně vyjadřují tím nejhorším způsobem a zapřísahají se, že už se mnou v

životě nepromluví jediné slovo. Kromě ní, říkala stále. Všichni kromě ní. Nemyslím si, že by bylo

příjemné, navrhovala, kdyby u mě na pár dnů zůstala, aby mě trošku rozptýlila?

Obávám se, že náš rozhovor mě už příliš rozrušil, než abych byl s to jí slušně odpovědět. Položil jsem

telefon a šel se vyplakat.

Dnes v poledne pak přišla poslední, zcela zdrcující rána. Přinesli poštu a v ní - těžko se mi o tom i jen

píše, jak se hanbím v ní byl dopis, nejsladší, nejněžnější psaníčko, jaké si dokážete představit, které

neposílal nikdo jiný než sama Janet de Pelagia. Všechno, co jsem provedl, psala, mi odpouští. Chápe,

že to byl jen žert, a z toho, jak mě ostatní očerňují, si nesmím nic dělat. Miluje mě stejně jako dřív a

na tom se až do konce jejích dnů nic nezmění.

Bože, cítil jsem se jako zvíře, jako bezcitná bestie, když jsem to dočetl! A ještě hůř mi bylo, když jsem

zjistil, že touž poštou mi na důkaz svých nehynoucích citů poslala malý dárek - čtvrtkilovou sklenici

mé nejoblíbenější pochoutky, čerstvého kaviáru.

Dobrému kaviárku za žádných okolností neodolám. Je snad mojí největší slabostí. Ačkoli jsem tedy

přirozeně dnes večer neměl na jídlo ani pomyšlení, musím se přiznat, že jsem si pár lžic vzal, abych se

ve své bídě potěšil. Možná jsem si vzal o ždibec víc, než by bylo zdrávo, protože zhruba poslední

hodinu se necítím zrovna jako rybička. Nejspíš bych si měl rovnou dojít pro trochu zažívací soli.

Později, až se mi udělá lépe, se přece mohu k psaní vrátit a dokončit je.

To je vám zvláštní - najednou se mi Opravdu dělá nějak nevolno.

ROALD DAHL

PŘÍBĚHY

NEČEKANÝCH

KONCŮ

Z anglického originálu Tales ofthe Unexpected vydaného nakladatelstvím Penguin Books, 1979

přeložil Richard Můller Redigoval Pavel Sidák Jazyková redakce Lucie Kučová

Vydalo nakladatelství & vydavatelství

VOLVOX GLOBATOR

Prvního pluku 7, 186 00, Praha 8

http://www.volvox.cz

Celkově jako 701. publikaci

Obálka a grafická úprava Luboš Drtina Sazbu zhotovila Knižní sazba Hogen, 8. r. o., Horní Jiřetín

Vytiskl Finidr, s. r. o., Český Těšín Vydání první Praha 2005

Adresa knihkupectví VOLVOX GLOBATOR: Štítného 16, Praha 3

??

??

??

??

Roald Dahl - Příběhy nečekaných konců