Roald Dahl

To sladké tajemství života a jiné povídky

TO SLADKÉ TAJEMSTVÍ ŽIVOTA

Moje kráva se za rozbřesku začala běhat a z toho rámusu by člověk zešílel, zvlášť když má chlév přímo proti oknu. A tak jsem se v tu časnou hodinu oblékl a zatelefonoval na benzinovou stanici Claudovi, aby mi s ní pomohl ze strmého kopce a přes silnici na Rumminsovu farmu, kde jsem ji chtěl nechat pokrýt proslulým Rumminsovým býkem.

Pět minut nato stál Claud před domem. Společně jsme uvázali krávě provaz kolem krku a vydali se do chladného zářijového rána. Cesta byla z obou stran lemovaná vysokým houštím a lískové keře byly obsypané chomáči velkých zralých ořechů.

"Viděls někdy Rumminse, jak svádí dobytek k páření?" zeptal se mě Claud.

Řekl jsem mu, že jsem nikoho přivádět krávu k býkovi k pokrytí ještě neviděl.

"Rummins na to má zvláštní postup," řekl Claud. "Nikdo na světě to nedělá jako on."

"A co dělá, že je to tak zvláštní?"

"Bude to pro tebe zážitek," ujistil mě Claud.

"Pro krávu taky," opáčil jsem.

"Kdyby se všude dozvěděli, co při tom Rummins dělá," řekl Claud, "byl by slavnej po celým světě. Změnilo by to teorii chovu dobytka na mlíko od základů."

"A proč si to teda nechává pro sebe?" chtěl jsem vědět.

"Pochybuju, že ho někdy napadlo, že by o tom někomu měl říct. Má nejlepší stádo dojnic široko daleko a to je jediný, na čem mu záleží. Nechce, aby se kolem něho rojili novináři a pořád se ho na něco vyptávali. Přesně to by ho totiž čekalo, kdyby se to někdy proláklo."

"Tak mi o tom řekni ty," vyzval jsem ho.

Chvíli jsme jen kráčeli za krávou a mlčeli.

"Překvapilo mě, že ti Rummins byl ochotnej půjčit toho bejka," ozval se Claud. "Nevím o tom, že by někdy takhle někomu vyšel vstříc."

Pod kopcem jsme přešli silnici do Aylesbury a začali jsme stoupat do svahu na druhé straně údolí, abychom se dostali k Rumminsově farmě. Kráva tušila, že někde nahoře na ni čeká býk, a táhla za provaz jako nikdy předtím. Museli jsme poklusávat, abychom jí stačili.

Na farmu se nevcházelo vraty, jen velkým otvorem v plotě, za kterým se prostíral dvůr dlážděný kamennými kostkami. Rummins právě nesl přes dvůr konev mléka a viděl nás přicházet. "Tak už je připravená, co?" utrousil.

"Bučí jak zjednaná," odpověděl jsem.

Rummins krávu obešel a důkladně si ji prohlédl. Byl to malý chlapík, rozložitý a sražený jako žába. Měl široká žabí ústa, vylámané zuby a vychytralé oči, ale během let jsem k němu získal respekt, protože mu nechyběla moudrost a bystrý úsudek.

"No dobrá," řekl. "A copak byste chtěl, jalůvku, nebo bejčka?"

"To si můžu vybrat?"

"Samozřejmě že si můžete vybrat."

"Tak to chci jalovičku," rozhodl jsem s vážnou tváří. "Chceme mlíko, ne maso."

"Hej, Berte!" křikl Rummins. "Pojď nám pomoct!"

Od chlévů přikráčel Bert, Rumminsův nejmladší syn. Byl to vysoký rozměklý kluk, kterému věčně teklo z nosu a měl něco s jedním okem. Postižené oko bylo bledé, celé potažené šedavým zákalem, připomínalo vařené rybí oko a pohybovalo se zcela nezávisle na druhém, zdravém oku. "Přines další provaz," přikázal mu Rummins.

Bert donesl provaz a uvázal ho krávě kolem krku, takže jsme ji teď drželi na dvou provazech, na mém a na Bertově. "Chce jalůvku," řekl Rummins. "Natoč ji ke slunci."

"Ke slunci?" podivil jsem se. "Vždyť slunce nesvítí."

"Slunce svítí vždycky," opáčil Rummins. "Ty pitomý mraky na tom nemůžou nic změnit. Tak pojďme. Škubni s ní, Berte. Otoč ji. Slunce je tamhle."

Bert zatáhl za jeden provaz, my s Claudem za druhý. Manévrovali jsme s krávou, dokud se nám ji nepodařilo natočit čumákem přesně do míst, kde se za mraky skrývalo slunce.

"Říkal jsem ti, že to bude jiný," zašeptal Claud. "Uvidíš něco, cos ještě v životě neviděl."

"Teď ji držte na místě!" rozkázal Rummins. "Nenechte ji poskakovat!" Nato odspěchal do chléva na vzdáleném konci dvora a vyvedl ven býka. Bylo to obrovské zvíře, mohutný kus černobílého fríského dobytka, s krátkýma nohama a tělem jako desetitunový náklaďák. Rummins ho přiváděl na řetěze provlečeném ocelovým kruhem, který mělo zvíře v nose.

"Koukni na ty koule," řekl Claud. "Vsadím se, že bejka s takovejma koulema jsi ještě neviděl."

"Ohromný," připustil jsem. Houpaly se jako dva ananasové melouny v nákupní tašce, a jak se býk kolébal kupředu, téměř je vláčel po zemi.

"Radši mi ten provaz dej a ustup stranou," přikázal mi Claud. "Jdi mu z cesty." S radostí jsem ho poslechl.

Býk se blížil k mé krávě pomalu a prohlížel si ji nebezpečně blýskajícíma bílýma očima. Najednou začal funět a hrabat jednou z předních noh do země.

"Držte pevně!" zakřičel Rummins na Berta a Clauda. Oba se zapřeli a drželi každý svůj provaz kolmo ke krávě a napjatý, jak to jen bylo možné.

"Tak pojď, hochu," zašeptal Rummins tiše býkovi do ucha. "Do toho, chlapče."

Býk se s překvapivou hbitostí vzepjal, vyzvedl přední polovinu těla na hřbet krávy a já na okamžik zahlédl jeho dlouhý, jasně červený pyj, tenký jako rapír a právě tak nepoddajný. Pak vstoupil do krávy, kráva zakolísala, býk zahrabal nohama a zafrkal a za půl minuty bylo po všem. Býk se zase pomalu spustil na zem, stál tam a zdálo se, že je sám se sebou docela spokojený.

"Některý bejci nevěděj, kam to maj zasunout," ozval se Rummins. "Ten můj to ale ví. Ten by se s tím svým vrtákem trefil do ucha jehly."

"Výborně," řekl jsem. "Přímo do černého."

"Proto se taky černýmu středu terče říká bejčí oko," podotkl Rummins. "Bejčí oko. Tak pojď, chlapče," řekl býkovi. "Pro dnešek toho bylo dost." Odvedl býka zpátky do stáje a zavřel ho tam. Když se vrátil, poděkoval jsem mu a pak jsem se ho zeptal, jestli doopravdy věří, že když krávu při páření natočí ke slunci, bude z toho jalůvka.

"Jak se můžete tak hloupě ptát," odpověděl. "Ovšemže tomu věřím. Fakta jsou fakta."

"Co tím myslíte?"

"Myslím tím to, co říkám, pane. Je to jistý. Je to pravda, že jo, Berte."

"A když ji natočíte od slunce, kráva vám porodí bejčka?"

"Úplně pokaždý" ujistil mě Rummins. Usmál jsem se a on si toho všiml. "Vy mi nevěříte, co?"

"Moc ne," řekl jsem.

"Pojďte se mnou," vybídl mě. "Až uvidíte, co se vám chystám ukázat, budete mi věřit, protože vám sakra nic jinýho nezbude. Vy dva zůstaňte tady a dohlídněte na krávu," přikázal Claudovi a Bertovi. Pak mě odvedl do obytné budovy statku. Místnost, do níž jsme vstoupili, byla tmavá, malá a špinavá. Ze zásuvky v kredenci vytáhl celý štos tenkých sešitů. Byly to sešity, do jakých píšou ve škole děti. "V těch sešitech je evidence telat," oznámil mi. "Jsou v nich záznamy o každým pokrytí, ke kterýmu tady došlo od tý doby, co jsem před dvaatřiceti lety začal farmařit."

Otevřel namátkou jeden ze sešitů a dovolil mi, abych do něj nahlédl. Na každé stránce byly čtyři sloupce nadepsané JMÉNO KRÁVY, DATUM POKRYTÍ, DATUM PORODU, POHLAVÍ TELETE.

Přehlédl jsem sloupek udávající pohlaví telat. Jalovice, stálo tam. Jalovice, Jalovice, Jalovice, Jalovice, Jalovice.

"Žádný bejčky tady nechceme," řekl Rummins. "Bejčci znamenaj pro farmu, kde se chová dobytek kvůli mlíku, jenom ztrátu."

Otočil jsem na další stranu. Jalovice, četl jsem. Jalovice, Jalovice, Jalovice, Jalovice, Jalovice.

"Koukněte," upozornil jsem ho. "Tady je bejček."

"To máte úplnou pravdu," připustil Rummins. "A teď se mrkněte, co jsem připsal do kolonky, kam se píše čas páření." Sjel jsem pohledem ke druhému sloupci. Kráva se otočila, stálo tam.

"Některý krávy zjankovatěj a pak je neudržíš na místě," vysvětlil mi. "A skončej obrácený na druhou stranu. To jsou taky jediný případy, kdy se tady narodí bejček."

"To je fantastický" řekl jsem, listuje sešitem.

"To bych řek, že to je fantastický," přisvědčil Rummins. "Je to jedna z nejfantastičtějších věcí na světě. Víte vy vlastně, jaký mám na tyhle farmě výsledky? Ročně se mi tu ze všech telat rodí v průměru osmadevadesát procent jalovic! Jestli chcete, můžete si to ověřit. Klidně si sedněte a ověřte si to. Já vám bránit nebudu."

"Moc rád bych si to ověřil," řekl jsem. "Můžu se posadit?"

"Klidně se zdržte," vybídl mě Rummins. "Mě ještě čeká práce." Vzal jsem si tužku a papír a s velkou pečlivostí jsem prošel všech dvaatřicet sešitů. Na každý rok byl jeden sešit - od roku 1915 až po rok 1946. Na farmě se každý rok narodilo průměrně osmdesát telat, a když jsem sečetl porodnost za celé dvaatřicetileté období, dospěl jsem k následujícím výsledkům:

Jalovice 2516 kusů

Býčci 56 kusů

Všechna telata, včetně mrtvě narozených 2572 kusů

Vyšel jsem ven, abych vyhledal Rumminse. Claud mezitím zmizel. Nejspíš odvedl mou krávu domů. Rumminse jsem zastihl ve chlévě, jak nalévá mléko do odstředivky. "To jste o tom nikomu neřekl?" zeptal jsem se ho.

"Nikdy," odpověděl.

"Proč ne?"

"Řek bych, že do toho nikomu nic není."

"Jenže, milej pane, tohle by mohlo znamenat revoluci v celosvětový výrobě mléka."

"To by mohlo," připustil. "Klidně bych to moh udělat. Lidem, co chovaj dobytek na maso, by taky neuškodilo, kdyby jim krávy rodily samý bejčky."

"A kdy jste se tom dozvěděl poprvé?"

"Řek mi o tom táta," odvětil Rummins. "Když mi bylo asi tak osumnáct, přišel za mnou táta a povídá: Prozradím ti tajemství, na kterým zbohatneš. A pak mě řek o tomhle."

"A zbohatnul jste na tom?"

"Myslím, že nijak špatně se mi nevede," odpověděl.

"A vysvětlil vám otec nějak, proč to tak funguje?"

Rummins si přejel bříškem palce po vnitřní straně jedné z nosních dírek, svíraje přitom kůži na nose mezi palcem a ukazovákem. "To byl moc chytrej člověk, ten můj táta," řekl. "Opravdu moc chytrej. Samozřejmě že mi řek, jak to funguje."

"Jak?"

"Vysvětlil mi, že kráva s rozhodováním o tom, jakýho pohlaví bude tele, nemá nic společnýho. Jediný, co kráva má, je vajíčko. O pohlaví telete rozhoduje bejk. Jeho semeno."

"Pokračujte," vybídl jsem ho.

"Podle mýho táty má bejk dva různý druhy spermií, mužský a ženský. Stačíte mě sledovat?"

"Ano," řekl jsem. "Jen mluvte dál."

"Takže když náš milej bejk vypustí semeno do krávy, vypukne něco jako plavecký závody mezi mužskejma a ženskejma spermiema o to, kdo se dostane k vajíčku jako první. Když vyhraje ženská spermie, narodí se jalovice."

"Ale co s tím má společnýho slunce?" zeptal jsem se.

"Hned se k tomu dostanu," řekl na to, "tak dávejte pozor. Když zvíře stojí na všech čtyřech jako kráva a když ho natočíte hlavou ke slunci, tak aby se spermie dostaly k vajíčku, musí se pustit přímo za sluncem. Otočíte krávu opačným směrem a budou putovat od slunce."

"Takže vy tvrdíte, že slunce nějak přitahuje ženský spermie a nutí je pohybovat se rychlejc než mužský spermie, ano?"

"Přesně tak," vykřikl Rummins. "To je přesně ono! Táhne je! Pohání je kupředu! Proto vždycky vyhrajou! A když stočíte krávu na druhou stranu, táhne je to zase zpátky a mužský spermie je předhoní."

"To je zajímavá teorie," řekl jsem. "Ale nepřipadá mi moc pravděpodobný, že by slunce, který je miliony mil od nás, mělo přitahovat shluk spermií v krávě."

"Říkáte pitomosti," zakřičel na mě Rummins. "Naprostý a vyložený pitomosti! Copak měsíc nepřitahuje vodu v oceánu a nezpůsobuje, že se střídá příliv a odliv? Jistěže přitahuje! Tak proč by slunce nemohlo přitahovat ženský spermie?"

"Chápu, jak to myslíte."

Najednou jako by se Rummins rozhodl, že toho má dost. "Budete mít určitě jalovičku," řekl a odvrátil se. "O to se strachovat nemusíte."

"Pane Rumminsi," oslovil jsem ho.

"Copak?"

"Je nějakej důvod, proč by to nemělo fungovat taky u lidí?"

"Ovšemže to funguje u lidí," ujistil mě. "Jen člověk nesmí zapomínat, že všechno musí bejt natočený tím správným směrem. A kráva taky neleží, že jo. Stojí na všech čtyřech."

"Já vám rozumím."

"A taky není dobrý dělat to v noci," dodal, "protože to je slunce zastíněný zemí a nemůže ovlivnit nic."

"To je pravda," řekl jsem, "Ale nemáte nějakej důkaz, že to u lidí zabírá?"

Rummins nachýlil hlavu na stranu, odhalil polámaný chrup a obdařil mě jedním ze svých prohnaných žabáckých úsměvů. "Mám přece čtyry kluky, nebo snad ne?"

"To máte."

"Pitomý holky by mi tady byly k ničemu," řekl. "Na farmě jsou potřeba kluci a já mám čtyry, ne?"

"No jo," přisvědčil jsem, "máte úplnou pravdu."

FARÁŘOVO POTĚŠENÍ

Pan Boggis měl loket položený do otevřeného okénka, pohodlně sklopené sedadlo a šinul vozem po silnici. Jak krásný je ten náš venkov, pomyslel si; a jak je příjemné pozorovat první známky jara v probouzející se krajině. Hlavně petrklíče. A hloh. Kvetoucí hloh planul červeně, růžově a bíle podél živých plotů a pod ním rostly keříčky petrklíčů; byla to nádhera.

Stáhl ruku z volantu a zapálil si cigaretu. Nejlepší bude, napadlo ho, když dojede až na vršek Brillského kopce. Viděl ho zhruba půl míle před sebou. A ten shluk chalup mezi stromy na samém temeni kopce, to musí být vesnička Brill. Výborně. Ne každý nedělní úsek skýtal takovou pěknou vyvýšeními, z níž se mohl pustit do práce.

Vyjel do kopce a zastavil kousek pod vrcholkem, na okraji vesnice. Pod ním se prostírala celá krajina jako obrovský zelený koberec. Viděl na míle daleko. To bylo přesně ono. Z kapsy vytáhl blok a tužku, opřel se o kapotu auta a zkušeným okem pomalu pátral po okolí.

Napravo, vzadu v polích, zahlédl středně velký statek, k němuž vedla ze silnice příjezdová cesta. Kus za ním se nacházela ještě jedna, větší hospodářská usedlost. V obklopení vysokých jilmů stál jiný dům, podle všech znaků z doby Anny Stuartovny, a za ním vlevo byla dvě další slibná stavení. Celkem pět domů. To bylo z této strany všechno.

Pan Boggis si do bločku zakreslil hrubý náčrtek zobrazující polohu jednotlivých domů, aby se lépe orientoval, až sjede dolů, pak nastoupil zpět do auta a projel vesnicí na druhou stranu kopce. Odtud si vytipoval dalších šest usedlostí: pět statků a velký bílý georgiánský dům; ten si podrobně prohlédl triedrem. Vypadal honosně a udržovaně a měl pěstěnou zahradu. Škoda. Okamžitě ho vyloučil. Nemělo smysl chodit k zámožným.

V tomto čtverci, v této sekci tedy přicházelo v úvahu celkem deset domů. Deset je tak akorát, mínil pan Boggis. Právě tolik, kolik zvládne za jedno příjemné pracovní odpoledne. Kolik máme hodin? Dvanáct. Dal by si s chutí v hospodě půllitr, než vyrazí, ale v neděli otevírali až v jednu. Nevadí, napije se později. Nahlédl do svých poznámek v bločku. Rozhodl se, že nejprve zamíří k tomu stuartovskému domu - k tomu mezi jilmy. V triedru vypadal krásně zchátrale; majitelé určitě nějakou tou korunou nepohrdnou. A tyhle typy domů mu každopádně vždycky nosily štěstí. Pan Boggis nasedl zpět do vozu, uvolnil ruční brzdu a zvolna, bez plynu se začal spouštět z kopce.

Odhlédneme-li od skutečnosti, že byl v současné chvíli přestrojen za duchovního v černém taláru, nebylo na panu Cyrilu Boggisovi nic temného. Živil se obchodováním starožitným nábytkem a na Queen's Road v Chelsea měl vlastní starožitnictví i s dražební místností. Obchod nebyl velký ani do něj obvykle neproudily davy zákazníků, ale jelikož pan Boggis pořizoval zboží téměř za babku a prodával je naopak za drahé peníze, rok co rok si přišel na slušnou sumičku. Byl rozený obchodník, a ať kupoval nebo prodával, hbitě se naladil na zákazníkovu strunu. Pro staré měl šarm a pochopení, pro vdovy jedovatý jazyk, pro staré panny proříznutá ústa, pro bohaté ohnutý hřbet, pro slabé pádnou ruku, pro zbožné přísnou tvář. O svém talentu dobře věděl a také ho při každé příležitosti beze studu využíval. Často, po obzvláště povedeném představení, měl co dělat, aby se neotočil k hledišti a nezačal se uklánět burácejícímu obecenstvu, jehož potlesk hřměl divadlem.

Přes svůj poněkud klaunský dar nebyl pan Boggis žádný šašek. Někteří dokonce tvrdili, že většího odborníka na anglický, italský a francouzský nábytek v Londýně jen tak nenajdete. Měl také překvapivě dobrý vkus a pohotově odhalil a odmítl stylově podřadný kus, i kdyby to byl originál. Pochopitelně že nejblíže srdci choval díla velkých anglických uměleckých truhlářů z osmnáctého století, Ince, Mayhewa, Chippendalea, Roberta Adama, Manwaringa, Iniga Jonese, Hepplewhitea, Kenta, Johnsona, George Smithe, Locka, Sheratona a tak dále, ale i u nich si určil jisté hranice. Nepřipustil například, aby práh jeho síně překročil jakýkoli kus z Chippendaleova čínského či gotického období, a totéž platilo i pro těžkopádné italské práce Roberta Adama.

Během posledních let získal pan Boggis v obchodních kruzích značný věhlas tím, že se mu týden co týden s neuvěřitelnou pravidelností zjevovaly ve výkladu neobvyklé a často velmi vzácné kusy. Ten člověk měl očividně téměř nevyčerpatelný zdroj, jakési soukromé skladiště, kam mu prostě stačilo jednou týdně zajet a vyzvednout si, co potřebuje. Kdykoli se ho vyptávali, kde ten nábytek bere, vědoucně se pousmál, přimhouřil jedno oko a zamumlal cosi o malém tajemství.

Páně Boggisovo malé tajemství se zakládalo na jednoduché myšlence, na niž připadl díky příhodě, jež se mu stala jednoho nedělního odpoledne před necelými devíti lety, když projížděl venkovem.

Dopoledne zajel na návštěvu do Sevenoaks, kde bydlela jeho stará matka, a na zpáteční cestě se mu kvůli prasklému řemeni větráku vyvařila voda v chladiči a přehřál motor. Vystoupil z vozu a vydal se pěšky k nejbližšímu domu - nevelkému statku asi padesát metrů od silnice. Ženu, která mu otevřela, požádal o kbelík vody.

Zatímco čekal, než mu ho natočí, nakoukl otevřenými dveřmi do obývacího pokoje; a tam, ani ne pět metrů od sebe, spatřil něco tak vzrušujícího, že se mu celé témě orosilo kapkami potu. Stálo tam velké dubové křeslo, jemuž podobné viděl jen jednou jedinkrát v životě. Obě loketní opěrky i opěradlo pro záda nesla řada osmi nádherných vřetenovitých sloupků. Opěradlo bylo vykládané minuciózní intarzií s rostlinnými motivy a do půli délky obou opěrek byly vyřezány kachní hlavy. Dobrý bože, běželo mu hlavou, tenhle kousek je z konce patnáctého století!

Prostrčil hlavu dveřmi do místnosti a - dobré nebe! - tam stálo vedle krbu ještě jedno!

Odhadoval, že tato dvě křesla by v Londýně měla cenu nejméně tisíc liber. A jací to navíc byli krasavci!

Když se žena vrátila, pan Boggis se představil a bez okolků se jí zeptal, zda by nechtěla ta křesla prodat.

Propána, divila se, a proč by měla chtít prodávat křesla?

Z toho prostého důvodu, že jí za ně nabízí slušný obnos.

A kolik jí nabízí? Ne že by byly na prodej, nepřipadá v úvahu, ale jen tak ze zvědavosti, pro zajímavost, kolik jí nabízí?

Třicet pět liber.

Kolik?

Třicet pět liber.

Propánajána, třicet pět liber. Vida, vida, to jsou věci. Vždycky si myslela, že mají velkou cenu. Ta křesla byla velice stará. A navíc velmi pohodlná. Nemůže je postrádat, kdepak. Ne, na prodej nejsou, ale i tak děkuje.

Ta křesla nejsou tak stará, jak si myslí, ujistil ji pan Boggis, a jen těžko by pro ně hledala kupce, ale on má shodou okolností klienta, který si na takovýto nábytek potrpí. Snad by mohl přihodit dvě libry - řekněme třicet sedm liber. Co tomu říká?

Smlouvali asi půl hodiny a dopadlo to samozřejmě tak, že se dohodli, a křesla odkoupil za cenu, která činila necelou dvacetinu jejich skutečné hodnoty.

Toho večera, když se ve svém stejšnu vracel zpět do Londýna a vzadu si jako v povijanu hověla ta dvě pohádková křesílka, dostal náhle geniální nápad.

Tak podívej, uvažoval v duchu, jsou-li cenné věci na jednom statku, proč by neměly být i na jiných? Co ti brání v tom, abys je začal hledat? Co ti brání pročesat kraj? Můžeš to dělat o nedělích. Aspoň tě to nebude zdržovat v týdnu. Stejně nikdy nevíš co s nedělí.

A tak pan Boggis nakoupil mapy, podrobné mapy všech hrabství kolem Londýna, a tenkou tužkou narýsoval do každé síť čtverců. Jednotlivé čtverce pokrývaly území o skutečné velikosti pětkrát pět mil, což byla podle jeho hrubého odhadu oblast, kterou - měl-li ji prohledat důkladně - mohl zvládnout během jedné neděle. Města a vesnice ho nezajímaly. Šlo mu spíše o domy na samotách, velké statky a zchátralá venkovská sídla. Tímto způsobem - zpracuje-li čtverec za neděli, padesát dva čtverců ročně - propátrá postupně všechna hrabství, každý statek, každé venkovské sídlo v okresu.

Ovšem tak jednoduché to samozřejmě nebylo. Venkované jsou nedůvěřiví. A zchudlá šlechta jakbysmet. Člověk si nemůže jen tak přijít, zazvonit a čekat, že ho na požádání provedou po domě, protože to je ani nenapadne. Takhle by se nedostal ani přes práh. Ale jak se tedy domoct přístupu? Nejlepší bude, když zamlčí, že podniká v nábytku. Mohl by dělat opraváře telefonů nebo údržbáře plynu nebo instalatéra. Mohl by dokonce hrát duchovního…

Od této chvíle začal celý plán nabývat poněkud určitějších rysů. Pan Boggis si nechal vyrobit štůsky vizitek, na nichž byl plasticky vytištěn následující nápis:

CTIHODNÝ PÁN

CYRIL WINNINGTON BOGGIS

Prezident Společnosti

za zachování

vzácného nábytku

Ve spolupráci

s Viktoriiným

a Albertovým muzeem

Od teď se bude každou neděli proměňovat v starého hodného faráře, který tráví volný čas tím, že cestuje po kraji a v nezištné službě "Společnosti" sestavuje soupis pokladů ukrytých po anglických venkovských sídlech. A kdo by měl to srdce vykopnout ho ze dveří, až tohle uslyší?

Nikdo. A jakmile se dostane dovnitř a padne mu do oka kousek, který by opravdu chtěl? Pak už zná tisíc způsobů, jak na to.

K jeho nemalému překvapení plán fungoval. Vstřícnost, s níž ho v kraji dům od domu vítali, zpočátku uváděla do rozpaků i jeho samého. Každou chvíli mu někdo něco nabízel, kousek závinu, sklenku portského, šálek čaje, košík švestek, dokonce posezení u nedělního rodinného oběda. Dříve nebo později se pochopitelně musel setkat s nepřívětivostí či nepříjemnostmi, ale devět let je koneckonců více než čtyři sta nedělí, během nichž počet domů, do nichž zavítal, narostl v pěknou řádku. Celkem vzato to byla živnost přinášející jak napínavé zážitky, tak dohry zisk.

Byla znovu neděle a pan Boggis se pohyboval v buckinghamshirském hrabství, v jednom z nejsevernějších čtverců na mapě, asi deset mil od Oxfordu. Sjížděl z kopce směrem k prvnímu domu, chátrajícímu sídlu z počátku osmnáctého století, a začínal mít pocit, že dnešek bude šťastný den.

Zastavil auto asi sto metrů od brány a vystoupil, aby zbytek cesty došel pěšky. Dokud nebyl obchod uzavřen, nechtěl, aby vůz viděli. Velký stejšn se ke důstojnému starému pánovi jaksi nehodil. Navíc získal tou krátkou cestou dost času na to, aby prozkoumal nemovitost zvenčí a nasadil notu, jež byla dané situaci nejpříhodnější.

Pan Boggis svižně rázoval po příjezdové cestě. Měl malou postavu, bříško a tlusté nožky. Z kulatého a růžovoučkého obličeje, pro roli faráře jako stvořeného, se poulily velké hnědé oči prostoupené duchem milé slaboduchosti. Byl oblečený v taláru s obvyklým bílým kolárkem a na hlavě měl měkký černý klobouk. Opíral se o starou dubovou špacírku, která mu měla propůjčovat dobrácky venkovský ráz.

Stanul u hlavního vchodu a zazvonil. Zaslechl kroky v chodbě, otevřely se dveře a najednou před ním stála - nebo se spíš nad ním tyčila - obrovitá žena v jezdeckých kalhotách. I přes kouř cigarety, kterou měla v ruce, čpěla silným zápachem stájí a koňské mrvy.

"Ano?" hleděla na něj nedůvěřivě. "Co chcete?"

Pan Boggis, který čekal, že ženská co nevidět zařehtá, smekl klobouk, mírně se uklonil a podal jí vizitku. "Promiňte, že vás obtěžuji," řekl a sledoval, jak se po přečtení kartičky zatváří.

"Nechápu," odfrkla a vrátila mu vizitku. "Co chcete?"

Pan Boggis jí vysvětlil, co je Společnost za zachování vzácného nábytku.

"Nemá to náhodou něco společného se socany?" vrhla na něj divoký pohled zpod hustého světlého obočí.

Pak už to byla hračka. Pravičák v rajtkách - jakéhokoli pohlaví - byl pro pana Boggise vždycky snadnou kořistí. Dvě minutky pěl chválu na nejkrajnější pravé křídlo konzervativní strany a další dvě dštil oheň na socialisty. Poslední zásah do černého si zapsal odmítavou zmínkou o návrhu všeobecného zákazu myslivosti, s nímž kdysi přišli socialisté do sněmovny, načež zpravil svou posluchačku o tom, že nebe si představuje - "ale neřeknete to na mě, má milá, biskupovi" - jako kraj, kde může člověk s pořádnou smečkou neúnavných loveckých psů pořádat od rána do večera štvanice na lišky, jeleny a zajíce po celý týden včetně neděle.

Mluvil a pozoroval, jak kouzlo jeho slov začíná účinkovat. Žena se teď zubila, až se odhalovaly obě řady ohromných zažloutlých zubů. "Paní," zvolal na závěr, "o socanech mi radši ani nezačínejte!" V tu chvíli vypukla v řehot, zvedla rudou ruku jako lopatu a uštědřila mu takovou herdu do ramene, že se málem poroučel na zem.

"Poďte dál!" zařičela. "Sice nemám ksakru ani ponětí, co chcete, ale poďte dál!"

Bohužel k jeho překvapení nebylo po celém domě nic cenného, a protože pan Boggis nikdy neztrácel čas na jalové půdě, brzy se s omluvou rozloučil. Celá návštěva netrvala ani čtvrt hodiny, takže ho nezdržela, říkal si, když nastoupil zpět do vozu a zamířil k dalšímu domu, ani o minutu déle, než měla.

Od té chvíle už ho čekaly jen samé statky, nejbližší asi půl míle po silnici směrem na sever. Byl to velký, značně starý cihlový hrázděný dům, jehož téměř celou jižní zeď stínila nádherná rozkvetlá hruška.

Pan Boggis zaklepal na dveře. Čekal, ale nikdo nepřicházel. Zaklepal znovu, a když se stále nikdo neobjevoval, šel se podívat dozadu, jestli statkář není u krav. Ani tam nikdo nebyl. Usoudil, že všichni musí být ještě v kostele, a začal nahlížet do oken, jestli mu nepadne do oka něco zajímavého. V jídelně nebylo nic. Ani v knihovně. Přešel k dalšímu oknu, kterým bylo vidět do obývacího pokoje, a přímo pod nosem, v malém okenním výklenku, se mu zjevila překrásná věcička, půlkruhový bohatě vykládaný mahagonový karetní stolek v hepplewhiteovském stylu přibližně z roku 1780.

"Vida, vida," zamumlal s obličejem přitisknutým na sklo. "Jsi pašák, kamaráde."

Ale to nebylo všechno. Stála tam ještě samotná, nepárová židle, a jestli se nepletl, byla dokonce ještě vzácnější než ten stolek z mahagonu. Další Hepplewhite, není-liž pravda? A fešanda k pohledání! Opěradlo bylo vyřezávané jemným mřížovím misek, lusků a zimolezu, rákosový výplet sedátka byl původní, nohy měly krásné, ladné křivky a ty zadní se vyznačovaly oním tolik ceněným vnějším zkroucením. Byl to drahocenný kousek. "Než tady dnes skončím," vydechl pan Boggis tiše, "na té krásné židličce si posedím." Tu radost si při koupi židle nikdy neodepřel. Byla to jeho oblíbená zkouška a prodávajícímu se při ní vždy naskytl zajímavý pohled, jak pan Boggis pomaličku polehoučku dosedává v očekávání vůle dřeva, přičemž znalecky poměřuje sotva patrný stupeň seschnutí, jímž čas poznamenal spoje na dlab a rybinu.

Ale nebylo kam spěchat, pomyslel si. Vrátí se sem později. Měl celé odpoledne před sebou.

Další usedlost se nacházela o kus dál mezi poli, a protože nechtěl, aby vůz zůstal v dohledu, musel ho nechat na silnici a ujít asi pět set metrů po svých rovnou pěšinou, která vedla přímo na zadní dvorek statku. Při bližším pohledu se ukázalo, že statek je menší než ten předešlý, a mnoho nadějí do něj nevkládal. Špinavé budovy byly nesourodě splácané a chlévy se rozpadaly.

V rohu na dvorku stáli v semknuté skupince tři muži, z nichž jeden držel na vodítkách dva velké chrty. Když spatřili pana Boggise, jak k nim kráčí v taláru a s kolárkem, ztichli a ztuhli a stáli náhle bez jediného pohybu jako přimrzlí, zkamenělí, tři podezřívavé tváře obrácené k příchozímu.

Pořízek s širokou žabí tlamou a malýma uhýbavýma očima byl z trojice nejstarší, a i když to pan Boggis nemohl vědět, jmenoval se Rummins a byl majitelem usedlosti.

Vysoký mladík po jeho boku, který měl něco s okem, byl Rumminsův syn Bert.

Pomenší muž s otylým obličejem, nízkým zbrázděným čelem a neobyčejně širokými rameny se jmenoval Claud. Claud přišel k Rumminsovi, aby z něj vymámil kýtu nebo šunku z prasete, které u Rumminsů porazili předešlého dne. Claud o zabijačce věděl (v polích se kvičení rozléhalo široko daleko) a věděl i to, že člověk musí mít na takovou věc obecní povolení a že Rummins žádné nemá.

"Dobré odpoledne," spustil pan Boggis. "Že se nám dnes ale udělalo krásně."

Tři muži se nepohnuli ani o píď. Hlavami jim v tom okamžiku běžela dokonale shodná myšlenka: že se někdo něco dohmátnul a poslal tohohle kněze, který v žádném případě nebyl místní, aby strkal nos do jejich věcí a informoval o tom úřady.

"Máte krásné psy," pokračoval pan Boggis jakoby nic. "Musím se přiznat, že jsem na závodech chrtů nikdy nebyl, ale prý je to velmi vzrušující sport."

Znovu ticho. Pan Boggis přelétl pohledem z Berta na Rumminse, pak na Clauda a pak zpátky na Rumminse a všiml si, že jeden jako druhý jako třetí mají na tvářích tentýž zvláštní, vzpurně potměšilý výraz s posměšně zkroucenými koutky úst a povysunutou bradou.

"Že jsem tak smělý: vy jste prosím majitel?" obrátil se pan Boggis neohroženě k Rumminsovi.

"Co chcete?"

"Omlouvám se, že vás obtěžuji v neděli."

Pan Boggis podal majiteli vizitku a Rummins si ji strčil před nos. Druzí dva se nepohnuli, jen zašvidrali očima ve snaze si ji přečíst.

"A vo co vám jako de?" vybafnul Rummins.

Již podruhé během toho odpoledne podal pan Boggis obšírný výklad o myšlence a záměrech Společnosti za zachování vzácného nábytku.

"Tady žádnej není," prohlásil Rummins, když malý muž skončil. "Ztrácíte čas."

"Neračte se ukvapit, pane," zvedl pan Boggis prst. "Tohle mi naposledy řekl jeden starý statkář v Sussexu, a když mě nakonec pustil dovnitř, víte, co jsem našel? Starou umouněnou židli v rohu kuchyně, ze které se vyklubal poklad za čtyři sta liber! Poradil jsem mu, jak ji prodat, a za ty peníze si koupil nový traktor."

"Co to vykládáte, čověče?" zachrochtal Claud. "V životě jsem neslyšel vo židli za čtyři stovky."

"Račte prominout," odtušil pan Boggis škrobeně, "ale v Anglii jsou desítky židlí, které mají cenu více než dvojnásobnou. A víte kde? Zastrkané na statcích a v chalupách po celé zemi, kde si z nich majitelé dělají schůdky nebo štafle a šlapou po nich v holinách, aby dosáhli v komoře na polici s džemem nebo aby pověsili obraz. Věřte nebo ne, milí drazí, ale říkám vám pravdu."

Rummins znejistěle přešlápl. "Chcete říct, že nechcete nic jinýho než vejít dovnitř, stoupnout si doprostřed pokoje a rozhlídnout se?"

"Přesně tak," přisvědčil pan Boggis, který konečně začínal tušit, kde je zakopán pes. "Nechci vám prolézat police nebo čmuchat ve spižírně. Jenom se chci podívat, jestli tady nemáte nějaké skvosty, o nichž bych mohl napsat článek do našeho časopisu."

"Víte, co si myslim?" upřel na něj Rummins malá prohnaná očka. "Myslim si, že vy sám máte nějakej nábytek v merku. Co byste se jinak staral?"

"Jemináčku! Kéž bych na to měl! Ovšem kdyby mi padlo do oka něco pěkného a finančně dostupného, možná bych neodolal a udělal vám nabídku. Ale to se bohužel stává jen zřídkakdy."

"Za to hádám nic nedáme," uzavřel debatu Rummins, "když vás pustíme dovnitř, abyste se trochu porozhlíd. Jestli vám nejde vo nic jinýho." Dovedl je přes dvorek k zadnímu vchodu do stavení; první ho následoval pan Boggis, pak Bert a nakonec Claud s oběma psy. Prošli kuchyní, jejímž jediným vybavením byl ubohý sroubený stůl, na němž se povalovala mrtvá slepice, a vstoupili do poměrně prostorného a neobyčejně špinavého obývacího pokoje.

A tam byla! Pan Boggis ji spatřil okamžitě, strnul jako solný sloup a vyrazil krátký ostrý překvapený vzdech. Stál tam pak - pět, deset, patnáct vteřin, snad i víc -, civěl na ni jako idiot a vůbec se neodvažoval uvěřit vlastním očím. To snad ani nemůže být pravda! Ale čím déle na ni hleděl, tím skutečnější se zdála. Ano, stála tam, přímo před ním, a byla nepochybně stejně reálná a hmatatelná jako zdi kolem něj. A mohl se snad mýlit? Sice ji pokrýval bílý nátěr, ale to na věci vůbec nic neměnilo. Jaký blbec ji asi natřel? Lak se snadno oloupe. Ale dobrý bože! Ta božská práce! A na takovém místě!

V tu chvíli si pan Boggis uvědomil, že všichni tři muži, Rummins, Bert a Claud, stojí v řadě před krbem a upřeně ho pozorují. Viděli, jak se zastavil, zalapal po dechu a vytřeštil oči, a jistě si všimli, jak zrudl v obličeji, možná zbělal, kdo ví, ale každopádně viděli dost na to, aby se krucipísek všechno pokazilo, pokud rychle něco neudělá. V mžiku si připlácl ruku k srdci, zavrávoral a ztěžka dýchaje se zhroutil na nejbližší židli.

"Co je vám?" zeptal se Claud.

"Nic," vydechl namáhavě. "Za chvíli mi bude dobře. Sklenici vody - prosím. To je od srdce."

Bert přinesl z kuchyně sklenku vody, podal ji panu Boggisovi, zůstal stát krok vedle něj a pošilhával po něm s přiblble sešklebeným obličejem.

"Měl sem dojem, že ste se na něco díval," zaskřehotal Rummins. Široká žabí tlama se mu ještě o kousek roztáhla do lstivé grimasy, v níž se odhalily pahýly několika ulámaných zubů.

"Ne, ne," řekl lítostivě pan Boggis. "Kdepak. Jen mě zlobí srdíčko. Omlouvám se. Občas mívám takovouhle příhodu. Ale většinou to rychle odeznívá. Za pár minut budu v pořádku."

Musíš získat čas, táhlo mu hlavou, čas na rozmyšlenou. A hlavně: musíš získat čas, aby ses mohl dokonale připravit, než vyřkneš další slovo. Netlač na pilu, kamaráde. A v každém případě zachovej klid. Tihle lidi jsou možná omezení, ale ne tupí. Jsou podezřívaví, ostražití a všemi mastmi mazaní. A jestli je to pravda - ne, to není možné, to nemůže být pravda…

V bolestivém gestu si zakrýval oči dlaní a náhle opatrně, nenápadně vytvořil skulinu mezi dvěma prsty a vykoukl.

Skutečně tam stála a tentokrát si ji prohlédl důkladněji. Ano - hned napoprvé ji poznal správně! Nebylo o tom nejmenších pochyb! Bylo to prostě neuvěřitelné!

Před sebou viděl kus nábytku, za nějž by odborník dal téměř cokoli. Oku laika možná nemusel připadat tak úchvatný, zvláště když jej pokrýval špinavý bílý nátěr, ale pan Boggis viděl něco, o čem sní každý člověk z oboru. Stejně jako každý jiný starožitník v Evropě či Americe věděl, že k nejcennějším a nejvzácnějším dílům anglického uměleckého truhlářství osmnáctého století patří tři slavné kusy zvané Chippendaleovy komody. Jejich osudy uměl odříkat pozpátku: že první z nich byla objevena v Moretonu v roce 1920 a téhož roku vydražena v Sotheby; že o rok později táž aukční síň vystavila další dvě takové komody, které byly obě nalezeny na panském sídle Raynham v Norfolku. Všechny tři vynesly závratné částky. Nevzpomínal si, za kolik přesně vydražili tu první ani tu druhou, ale s jistotou věděl, že poslední byla vydražena za tři tisíce devět set guinejí. A to bylo v roce 1920! Dnes by se tentýž kus vyšplhal nejméně na deset tisíc liber. Nedávno vyšla studie věnovaná těmto třem komodám (pan Boggis už si nevybavoval jméno autora), v níž bylo dokázáno, že všechny tři musely vzniknout ve stejné dílně, protože dýhový obklad pocházel z téhož kmene a všechny byly zhotoveny ve stejné sadě rozměrů. K žádné z komod se nenašel účet, ale všichni znalci se shodovali na tom, že tato tři díla musela vzejít přímo z rukou samotného Thomase Chippendalea v jeho nejlepším tvůrčím období.

A tady, opakoval si stále pan Boggis, zatímco obezřetně vykukoval štěrbinou mezi prsty, tady byla čtvrtá Chippendaleova komoda. A našel ji on! Zbohatne! A proslaví se! Ve světě uměleckého truhlářství nesla každá z oněch tří komod své zvláštní označení: chasteltonská komoda, raynhamská komoda č. 1, raynhamská komoda č. 2. Tato vstoupí do historie jako Boggisova komoda! Už viděl, jak chlapci v Londýně zítra ráno zblednou, až ji uvidí! A co teprve až začnou padat tučné nabídky od pracháčů z West Endu - Franka Partridge, Malletta, Jetleyho a všech ostatních! V Timesech zveřejní její fotografii, u níž bude stát: "Významná Chippendaleova komoda, již nedávno objevil pan Cyril Boggis, londýnský obchodník…" Dobrý bože, bude to úplná revoluce!

Tato komoda, uvažoval pan Boggis, měla velmi podobnou úpravu jako druhá raynhamská. (Všechny tři, chasteltonská i obě raynhamské, se od sebe lišily řadou drobných rozdílů.) Byl to pohledný, mohutně stavěný kus ve francouzském rokokovém stylu z Chippendaleova direktoriálního období, vlastně velký, široký prádelník se zásuvkami, posazený třicet centimetrů nad zemí na čtyřech vyřezávaných, žlábkovaných nohách. Celkem měl šest zásuvek: v prostředku dvě dlouhé a dvě kratší po obou stranách. Zvlněná přední stěna byla nahoře, dole i po stranách stejně jako kolmo mezi dvojicemi zásuvek bohatě zdobená spletitou řezbou girland, volut a hroznů. Mosazná držadla prozrazovala i pod bílým nátěrem vynikající řemeslo. Byl to sice trochu "těžší" kus, ale úprava byla provedena tak půvabně a s citem, že člověk tuto těžkost ani nezaznamenal.

"Jak je vám?" ptal se někdo pana Boggise.

"Díky, díky. O moc lépe. Přejde to raz dva. Doktor mi říkal, že to není nic vážného, stačí prý jen zůstat pár minut v klidu, když to na mě přijde. Tak," řekl a pomalu se postavil. "Už je to dobré. Je to pryč."

Trochu nejistým krokem se vydal po místnosti na obchůzku, prohlížel si jeden kus nábytku po druhém a ke každému něco stručného poznamenal. Ihned viděl, že kromě komody je to všechno mizerná veteš.

"Pěkný dubový stůl," prohodil. "Bohužel ne dost starý, aby mohl být považován za starožitnost. Slušné, pohodlné židle, ale příliš moderní, tak tak, příliš moderní. A tahle kredenc, ta je velice hezoučká, ale ani ona nemá žádnou hodnotu. Tenhle prádelník," s pohrdavým lusknutím prstů přešel ledabyle k Chippendaleově komodě, "ten by možná měl cenu několika liber, víc ale ne. Bohužel dosti nevkusná replika. Pravděpodobně z viktoriánského období. To vy jste ho natřeli na bílo?"

"Ano," potvrdil Rummins. "Bert."

"Moudré rozhodnutí. V bílé nevypadá zdaleka tak humpolácky."

"Je to fortelnej nábytek," mínil Rummins. "A taky pěkně vyřezávanej."

"Strojově," odtušil pan Boggis přezíravě a sklonil se k mistrovskému řezbářskému dílu. "To vidíte na první pohled. Ale stejně je to svým způsobem pěkný kousek. Má něco do sebe."

Loudavým krokem pokračoval v obhlídce, pak se zarazil a pomalu se otočil. Konečkem ukazováčku si podložil bradu, naklonil hlavu do strany a svraštil čelo v předstíraném zadumání.

"Víte co?" zaševelil hlasem tak tichým, že se mu téměř vytrácel, a zahleděl se na komodu. "Právě jsem si vzpomněl… Právě takové nohy ke stolu už dlouho sháním. Mám doma jeden stoleček, takový ten nízký, kávový stolek, který se dává před pohovku, a když jsem se o minulém svatém Michalovi stěhoval, ti zabednění speditéři mu otřesným způsobem poškodili nohy. Ten stolek mi přirostl k srdci. Pokládám na něj Písmo a poznámky ke kázání."

Odmlčel se a poškrábal se prstem na bradě. "Jenom mě tak napadlo. Ty nohy od prádelníku by k němu docela seděly. To by bylo přesně ono. Snadno by se daly odříznout a připevnit k tomu mému stolku."

Vzhlédl a spatřil tři muže, kteří stáli zcela bez hnutí a upírali na něj šestero podezíravých očí, každý pár jiný, ale všechny stejně nedůvěřivé: Rumminsovy prasečí štěrbiny, Claudovy pátravé bulvy a Bertova nesourodá dvojice očí, z nich jedno šilhající, bíle kalné, vyvařené, s černou tečkou uprostřed jako rybí oko na talíři.

Pan Boggis se usmál a zavrtěl hlavou. "Ale ale, co to proboha říkám? Mluvím, jako kdyby mi ten prádelník patřil. Moc se omlouvám."

"Chtěl ste říct, že byste ho rád koupil," upřesnil Rummins.

"No…" Pan Boggis vrhl zamračený pohled zpět na komodu. "Já nevím. Možná ano… i když na druhou stranu… když o tom tak přemýšlím… ne… S tím by byly jenom starosti. Nestojí to za to. Radši to nechám být."

"Kolik byste nabíd?" ptal se Rummins.

"Moc bohužel ne. Ona to totiž není pravá starožitnost. Je to pouhá replika."

"Tak to se mi ňák nezdá," opáčil Rummins. "Jenom tady u nás je ten prádelník víc jak dvacet let a předtím byl celou dobu na panství. Osobně sem ho kupoval v dražbě, když starej pán natáhnul brka. Nevykládejte mi, že je novej."

"Není úplně nový, ale rozhodně není starší než šedesát let."

"Ba ne, je starší," trval na svém Rummins. "Roberte, kde je ten papír, cos našel jednou vzadu v šuplíku? Ten starej účet."

Mladík se tupě zadíval na otce.

Pan Boggis otevřel ústa, ani nehlesl a zase je rychle sklapnul. Vzrušení jej doslova roztřáslo, a aby se uklidnil, přistoupil k oknu a pozoroval vykrmenou hnědou slepici, která klovala zrní nasypané po dvoře.

"Byl vzadu v jednom tom šuplíku pod vokama na zajíce," říkal Rummins. "Přines to lejstro a ukaž ho tady farářovi."

Když Bert vykročil ke komodě, pan Boggis se znovu otočil. Pokušení dívat se bylo příliš silné. Pozoroval Berta, který vytahoval jeden z velkých prostředních šuplíků, a všiml si, jak hlaďounce se zásuvka vysunuje. Sledoval, jak vnořil ruku dovnitř a zašátral ve spleti motouzů a drátů.

"Myslíš tohle?" Bert vytáhl čtverec složeného zažloutlého papíru a podal ho otci, který jej rozložil a zabrejlil se do něj.

"Tenhle škrabopis je svinsky starej a netvrďte mi, že neni," zakrákal Rummins a podal ho panu Boggisovi, který jej uchopil do roztřesené ruky. Křehký papír mu jemně šustil mezi prsty. Podlouhlým skloněným ozdobným rukopisem tam stálo:

Wážený pán Edward Montagu

dlužj panu Thos. Chippendaleovi

za truhlu welikou mahagonowou z dřewa znamenitého, welice wyřezáwanau, po nohách dražených sazenou, s dwiema šuplatama dlauhýma wkusně stawěnýma w středu, a dwiema w spůsobu stegnýma w obau stranách, s bohatým rytjm v kowánjm mosazném, a zdobenjm, wšecko to djlo wyhotoweno po wýborném citu - 87 liber

Pan Boggis se zuby nehty snažil ovládnout se a potlačit závrať vzrušení, která ho jímala a z níž se mu začínala točit hlava. Dobrý bože, bylo to jako sen! S účtem stoupala její cena ještě výš. Svatá dobroto, za kolik ji teď může vydražit? Dvanáct tisíc liber? Čtrnáct? Možná patnáct - nebo dokonce dvacet? Kdo ví?

Panečku!

S opovržením hodil list na stůl a tiše pronesl: "Přesně jak jsem říkal: je to viktoriánská replika. Tohle je obyčejný účet, který předal prodejce - člověk, který tu skříň zhotovil a vydával ji za starožitnost - kupujícímu. Takových jsem viděl fůry. Všimněte si, že se nezmiňuje, že ji vyrobil sám. Tím by se prozradil."

"Říkejte si, co chcete," nedal se Rummins, "ale ten účet je pěkně starej."

"Ale jistě, milý příteli. Je z devatenáctého století, z pozdně viktoriánského období. Přibližně z roku osmnáct set devadesát. Takových šedesát nebo sedmdesát let starý. Viděl jsem jich stovky. V jistém období se každý druhý truhlář zabýval paděláním ceněného nábytku z předchozího století."

"Poslechněte, faráři," spustil Rummins a namířil na něj tlustým špinavým ukazovákem. "Já netvrdím, že se v těch dřevěnejch krámech nevyznáte, ale řekněte mi, jak si můžete bejt tak bohorovně jistej, že je to padělek, když je to celý pokrytý barvou a vy ste se ani nepodíval dospod?"

"Pojďte sem," řekl pan Boggis. "Pojďte sem a já vám to předvedu." Stál vedle komody a čekal, až se ostatní shromáždí kolem něj. "Máte někdo nůž?"

Claud vytáhl kapesní nůž s rohovinovou střenkou, pan Boggis jej vzal a rozevřel nejmenší čepel. Pak se zdánlivou nedbalostí, ale ve skutečnosti maximálně obezřetně začal seškrabávat bílý lak z malé plochy na horní desce. Bílý nátěr se ze staré, tvrdé politury vespod snadno odlupoval, a když pan Boggis očistil plošku zhruba pětkrát pět centimetrů, odstoupil a řekl: "Tak se podívejte!"

Byla to nádhera. Čtverec mahagonu planul jako topaz, tmavým, teplým, sytým tónem svých dvou set let.

"Co jako?" houknul Rummins.

"Vždyť je to chemicky zpracované! Přímo to bije do očí!"

"Řekněte ale, jak to poznáte, velebnej pane? To by nás teda zajímalo."

"Musím říct, že to se vysvětluje trochu těžko. Je to hlavně věc zkušenosti. Díky svým zkušenostem mohu bez nejmenších pochybností prohlásit, že se toto dřevo louhovalo ve vápně. Právě to se používá na mahagon, aby získal ten tmavý, věkovitý odstín. Na dub se používá potaš a na ořech zase kyselina dusičná, ale mahagon se vždycky louhuje ve vápenné vodě."

Trojice mužů se semkla kolem komody a probodávala dřevo očima. Začal se v nich probouzet zájem. Poučení o nových metodách švindlu nebo zlodějiny má vždy svou přitažlivost.

"Všimněte si struktury vlákna. Vidíte, jak se v tmavé, červenohnědé hmotě rýsují oranžové žilky? To jsou stopy po vápně."

Nakláněli se nosy až ke dřevu, nejdřív Rummins, potom Claud, pak Bert.

"A dále je tu patina," pokračoval pan Boggis.

"Paty-co?"

Vysvětlil jim význam toho slova ve vztahu k nábytku.

"Nedovedete si, moji milí, představit, co všechno ti ničemové provádějí, aby napodobili krásný kovový, bronzový odstín skutečné patiny. Hrozná, hrozná představa, stačí na to pomyslet a zvedá se mi žaludek." Pan Boggis ostře vyprskával slovo po slovu a kyselým obličejem dokládal své bezmezné rozhořčení. Muži dychtivě čekali na nová tajemství.

"Co obětují takoví bezbožníci úsilí a času, aby oklamali nevinné!" zvolal pan Boggis. "Odporná zlotřilost! Víte, moji milí, jak to provedli tady? Vidím to zcela jasně. Úplně jako bych u toho stál, u toho zdlouhavého, složitého rituálu, kdy potřou dřevo lněným olejem, pak překryjí francouzskou politurou, kterou lstivě obarvili, a potom ji zase zbrousí pemzou a olejem, navoskují včelím voskem s příměsí hlíny a prachu a nakonec rozpálí v peci, aby se v laku vytvořily praskliny, takže pak vypadá jako dvousetletý fermežový nátěr. Když si to představím, je mi z toho na nic! Darebáci prohnaní!"

Tři muži měli pohledy přikované k malému kousku tmavého dřeva.

"Sáhněte si!" zavelel pan Boggis. "Položte tam prst! Tak. Chladí, nebo hřeje?"

"Chladí," odpověděl Rummins.

"Přesně tak, milý příteli. Falešná patina je totiž zásadně na dotek studená. Skutečná patina je na omak taková teplounká."

"Tahle mně příde normální," pravil Rummins ochotný se přít.

"Ba ne, pane, je studená. Ale člověk musí mít pochopitelně v prstech zkušenost a cit, aby mohl vynést jednoznačný soud. Jak by to ale po vás někdo mohl chtít? Po mně také nikdo nemůže chtít, abych uměl posoudit jakost vašeho ječmene. V životě, milý pane, je všechno věcí zkušenosti."

Muži hleděli na toho podivínského faráře s tváří jako měsíček a vypoulenýma očima a jejich podezíravost, teď když viděli, že v oboru se vyzná, pomalu slábla. Ale důvěru si u nich ještě zdaleka nezískal.

Pan Boggis se sklonil ke komodě a ukázal na jednu z kovových rukojetí. "Další součástka, s níž si padělatel dává práci," upozornil je. "Stará mosaz mívá vlastní, osobitý lesk i zbarvení. Věděli jste to?"

Hleděli na něj lačni nových a nových tajemstvích.

 "Pohříchu se však nesmírně zdokonalily techniky, jak ji napodobovat. Pravá zašlá mosaz je od falešné vlastně téměř k nerozeznání. Musím se přiznat, že já sám se řídím odhadem. Proto nemá valný smysl, abychom barvu sloupali. Nebyli bychom o nic moudřejší." "Ale jak můžete napodobit starou mosaz?" ozval se Claud. "Mosaz přeci nerezaví."

"To máte, příteli, úplnou pravdu. Ale ti lotři mají své vlastní, tajné metody."

"Jako například?" zajímal se Claud. Každá taková informace měla podle jeho názoru svou cenu. Jeden nikdy neví, kdy se může hodit.

"Stačí," popisoval pan Boggis, "když se držadla položí přes noc do bedny plné mahagonových hoblin napuštěných salmiakem. Jeho působením se na kovu vytvoří zelená vrstvička, ale když ji setřete, kov pod ní se zablyští právě takovým jemným, tlumeným, teple stříbřitým leskem, jakou mívá zašlá mosaz. Řeknu vám, jsou to bestiální metody! Na železo mají zase jiný fígl."

"A jakej?" vydechl okouzleně Claud.

"Železo je jednoduché," ubezpečil ho pan Boggis. "Zámky, stěžeje a destičky ze železa jednoduše ponoříte do obyčejné soli, a máte je celé rozleptané rzí, než řeknete švec."

"No dobře," ozval se Rummins. "Takže připouštíte, že u držadel nic nepoznáte. Klidně by mohly bejt starý stovky let. Je to tak?"

"Vidíte," zašeptal pan Boggis a upřel na Rumminse velké hnědé vypoulené oči. "A to se pletete. Sledujte."

Vylovil z kapsy taláru malý šroubovák. Aniž by to kdokoli zpozoroval, současně vyndal i drobný mosazný šroubek a sevřel jej ve skrytu složené dlaně. Pak si vybral jeden z vrutů v komodě (každou rukojeť připevňovaly čtyři) a opatrně se pustil do seškrabávání stop bílé barvy z hlavičky. Když byl hotov, začal jej pomalu odšroubovávat.

"Pokud je to skutečně starý mosazný šroubek z osmnáctého století," vysvětloval, "spirála bude mírně nepravidelná a na první pohled uvidíme, že je vyřezávaná ručně. Ale pokud je mosazné držadlo padělek z novější doby, nejpozději viktoriánské, pak pochopitelně i šroubek bude z téhož období. Tedy masový, strojově vyráběný kus. Strojový šroubek pozná každý. Však uvidíme."

Ve chvíli, kdy pan Boggis zakryl rukou uvolněný vrut a vysouval ho ze závitu, nebylo jej obtížné vyměnit v dlani za nový. To byl další z jeho osvědčených triků a během let se mu nesčetněkrát vyplatil. Kapsy kněžského kabátu měl vždy vyzbrojené kupou levných mosazných šroubků různých velikostí.

"Nate," podával moderní šroubek Rumminsovi. "Podívejte se. Všimněte si té dokonale pravidelné spirály. Vidíte? Ale ovšem. Že se ptám. Je to obyčejný levný šroubek, který běžně dostanete v kterémkoli dnešním železářství."

Šroubek koloval důkladnou prohlídkou od jednoho k druhému. Dokonce i na Rumminse udělal dojem.

Pan Boggis si vložil šroubovák zpět do kapsy i s maličkým rukodělným vrutem, vytaženým z komody, obrátil se a pomalu prošel kolem trojice mužů ke dveřím.

"Milí přátelé," řekl a zastavil se ve dveřích do kuchyně, "byli jste moc hodní, že jste mi dovolili porozhlédnout se po svém útulném domečku - děkuji za laskavost. Doufám, že vás tlachy starého dědka příliš nenudily."

Rummins odpoutal oči od šroubku. "Neřek ste, kolik nabízíte," připomněl.

"Á," plácl se pan Boggis do čela. "Máte pravdu. Tedy abych byl zcela upřímný, myslím, že by mi to jenom přidělalo starosti. Asi to nechám být."

"Kolik byste dal?"

"Mám tomu rozumět tak, že se toho prádelníku opravdu chcete zbavit?"

"To sem neřek. Ptal sem se, kolik dáte."

Pan Boggis se zadíval ode dveří na komodu, dal hlavu na jednu stranu a pak na druhou; zamračil se, vyšpulil rty, pokrčil rameny a opovržlivě mávnul rukou, jako by říkal: Mám si s tím vůbec dělat hlavu?

"Řekněme… deset liber. To je, myslím, rozumná nabídka."

"Deset liber!" zvolal Rummins. "Nedělejte si z nás srandu, faráři, buďte vod tý lásky!"

"Vobyčejný dříví na podpal by stálo víc!" chrochtl znechuceně Claud.

"Přečtěte si ten účet!" bodal Rummins špinavým ukazovákem do vzácné listiny tak divoce, až panu Boggisovi zatrnulo. "Tady píšou úplně přesně, jakou má cenu! Vosumdesát sedum liber! A to stála, dyž byla nová. Teďka je to starožitnost a má cenu dvakrát věčí!"

"Račte prominout, pane, ale nemá. Je to replika z druhé ruky. Ale víte co, příteli? Připadá mi sice, že dělám hloupost, ale zvednu nabídku na patnáct liber. Co vy na to?"

"Padesát," navrhl Rummins.

Panu Boggisovi proběhlo po zadní straně nohou až do chodidel sladké mravenčení jako tisíc jehliček. A měl ji. Byla jeho. Bez debaty. Ale léta praxe a zákony obchodu v něm vypěstovaly zvyk stlačit nákupní cenu co nejníže, jak jen bylo v lidských silách možné, a ten v něm byl zakořeněný příliš silně na to, aby se vzdal tak lehce.

"Milý pane," zašeptal sametově, "jediné, o co skutečně mám zájem, jsou nohy. Možná že v budoucnu nějak upotřebím i zásuvky, ale to ostatní, vlastní korpus, je - jak správně poznamenal váš přítel - jenom palivové dříví."

"Třicet pět," smlouval Rummins.

"To nejde, opravdu ne! Tu cenu nemá. Ostatně neměl jsem vůbec připustit, abychom se handrkovali o ceně. Je to celé omyl. Navrhnu poslední částku a pak už musím jít. Dvacet liber."

"Beru," chytil Rummins příležitost za pačesy. "Je vaše."

"A jejda," spráskl pan Boggis ruce. "To jsem tomu zase dal. Vůbec jsem si s tím neměl začínat."

"Teď už se z toho vykroutit nemůžete, faráři. Vobchod je vobchod."

"Ano ano, já vím."

"Jak to chcete vodvízt?"

"Kdybych zajel s autem do dvora, byli byste, pánové, tak hodní a pomohli mi ten prádelník naložit?"

"Naložit? Takovou skříň do auta nenacpete! Na to byste musel mít náklaďák!"

"Ani bych neřekl. Uvidíme. Parkuji u silnice. Jsem zpátky co by dup. Nějak si s tím určitě poradíme."

Pan Boggis přešel přes dvorek a vykročil vraty na cestu, která se táhla přes pole k silnici. Popadaly ho neovladatelné záchvaty chichotání a v žaludku cítil tisíc malých bublinek, které jako by mu stoupaly do hlavy a vesele mu šuměly temenem jako perlivá voda. Pryskyřníky v polích se proměnily ve zlaté dukáty blyštící se na slunci. Pan Boggis odbočil z cestičky na louku, aby se mohl brodit záplavou kvítků a naslouchat jemnému cinkotu kovu pod nohama. Bojoval s nutkáním dát se do běhu. Ale duchovní zásadně neběhají. Důstojně kráčí. Tak důstojně kráčej, chlapče. Zachovej klid. Není kam spěchat. Máš ji! Komodu, která stojí patnáct nebo dvacet tisíc liber, jsi právě koupil za dvacku! Boggisovu komodu! Za deset minut ji máš složenou vzadu ve voze (vejde se tam snadno) a povezeš si ji do Londýna a celou cestu si budeš prozpěvovat! Pan Boggis si veze Boggisovu komodu v Boggisově stejšnu. Historická událost. Co by za to každý novinář dal, aby z toho měl fotku! Že by někomu zavolal? Třeba. Vyčkáme. Báječný den! Nádherný slunečný letní den! Blaženost a sláva!

Na statku právě Rummins pobaveně říkal: "Tak to se povedlo! Ten černoprdelník vyplázne dvacet liber za takovej starej krám!"

"Skoulel ste to s ním jedna radost, Rumminsi," pochválil ho Claud. "Myslíte, že vám zaplatí?"

"Dokud nezaplatí, nenaložíme to."

"A co když se to do auta nevejde?" namítl Claud. "Víte, co si myslim, pane Rummins? Já vám řeknu, co si myslim. Podle mýho se ten zatracenej krám do auta nevleze. A co udělá von? Řekne, že na to kašle, prostě se sebere a vodjede bez skříně a už ho nikdy neuvidíte. A peníze taky ne. Netvářil se, že by vo ni dvakrát stál."

Rummins se zarazil a začal zvažovat tuto novou a poněkud znepokojující eventualitu.

"Jak se může taková kráva vejít do auta?" hučel do něj neúnavně Claud. "Faráři přece nejezděj s náklaďákama. Rumminsi, viděl ste někdy faráře s náklaďákem?"

"To teda neviděl."

"Tak vidíte! Helejte. Mám nápad. Řikal přece, že mu de akorát vo ty nohy, ne? Tím pádem stačí, když je teďka z fleku ufikneme, ještě než se vrátí. A skříň bude zrychtovaná akorát. Jenom mu ušetříme práci, stejně by je doma musel sám uříznout. Co vy na to, Rumminsi?" Claudův ploský obličej se pyšně rozzářil telecím úsměvem.

"To vůbec neni blbej nápad," řekl Rummins s pohledem na komodu. "Vlastně je to kurevsky dobrej nápad. Deme na to, musíme si pospíšit. Vy to s Bertem vodneste na dvůr. Já přinesu pilu. A nejdřív vyndejte šuplata."

V několika minutách vynesli Claud s Bertem komodu na dvorek a složili ji vzhůru nohama do vrstvy slepičinců, kravinců a bláta. V dálce vprostřed polí zahlédli malou postavičku, kterak rázuje po cestě směrem k silnici. Zastavili se a sledovali ji. Človíček si počínal poněkud komicky. Každou chvíli popoběhl a rozpustile poskočil, jedna nožka, druhá nožka, a v jednu chvíli se jim dokonce zdálo, že k nim přes loučku slabě dolehlo veselé zurčení písničky.

"Hele, von je asi na mozek," zabučel Claud a Bert se zlomyslně zašklebil a pomalu zakoulel zakaleným okem.

Od kůlny přicházela kolébavou chůzí Rumminsova zavalitá žabí postava nesoucí dlouhou pilu. Claud nástroj popadl a pustil se do práce.

"Berte to těsně u těla," nabádal ho Rummins. "Nezapomeňte, že je chce použít k jinýmu stolu."

Mahagon byl tvrdý a vyschlý, a jak Claud řezal, od ostří pily crčel jemný červený prášek a snášel se zlehka k zemi. Jedna noha po druhé odpadaly, a když byly všechny uřezány, Bert se sklonil a pečlivě je vyrovnal do řady.

Claud o krok ustoupil, aby si dílo prohlédl. Nastalo krátké ticho.

"Rumminsi, řekněte mi jedno," řekl zvolna. "Myslíte, že teď byste tu hromskou almaru do zadku auta nacpal?"

"Leda by to byla dodávka."

"Přesně tak!" vykřikl Claud. "A faráři se dodávkama rozhodně nevozej. Většinou se kodrcaj v nějakým zaprcatěnym vozítku, jako je Austin sedmička nebo Morris vosmička."

"Chce jenom nohy," zakvákal Rummins. "Když se tam to vostatní nevejde, nechá to tu. Nemůže nic namítat. Nohy má."

"Rumminsi, neblbněte," zahučel trpělivě Claud. "Víte stejně dobře jako já, že jestli tu skříň nedostane sakumprásk se všim všudy, bude chtít srazit cenu. Takovej farář má za ušima stejně jako kterejkoliv jinej ptáček, to si pište. A tenhleten starej filuta vobzvlášť. Uděláme mu z toho dříví na podpal, když ho chtěl, a je to. Kde máte sekyru?"

"To je taky fakt," souhlasil Rummins. "Berte, přines sekyru."

Bert odešel do kůlny, přinesl dlouhou dřevorubeckou sekeru a podal ji Claudovi. Claud si plivl do dlaní a promnul je. Pak se vysoko a dlouze rozpřáhl a začal divoce rubat beznohou kostru komody.

Byla to dřina a trvalo několik minut, než se mu podařilo celý korpus více méně dokonale rozštípat na kusy.

"Něco vám řeknu," zachroptěl udýchaně, narovnal se a otřel si čelo. "Tuhle skříň musel dělat sakra dobrej fachman, ať si farář tvrdí, co chce."

"Stihli sme to akorát!" zvolal Rummins. "Už jede!"

CLAUDŮV PES / KRYSAŘ

Odpoledne dorazil na čerpací stanici krysař. Proklouzl po příjezdové cestě měkkou, kradmou chůzí, štěrk pod jeho nohama ani nezaskřípěl. Byl oblečený do staromódního černého kabátu s velkými kapsami a přes rameno mu visela vojenská torna. Hnědé manšestrové kalhoty měl v kolenou stažené kusy bílého špagátu.

"Ano?" oslovil ho Claud, který moc dobře věděl, o koho jde.

"Jsem deratizátor." Malými černými očky bystře šmejdil po místnosti.

"Krysař?"

"Osobně."

Byl to hubený, dohněda osmahlý chlapík s ostře řezanou tváří a z horní čelisti mu trčely dva dlouhé, sírově žluté řezáky, které přesahovaly spodní ret a vtlačovaly ho dovnitř. Uši měl úzké, špičaté a posazené vzadu, skoro až v zátylku. Měl černé oči, ale když se jimi na vás podíval, pokaždé jako by se mu v nich žlutě zablesklo.

"Jste tady opravdu rychle."

"Zvláštní příkaz z hygienický stanice."

"A to teď pochytáte všechny krysy?"

"Jo."

Díval se na člověka těkavým pohledem zvířete, které celý život neustále opatrně vykukuje z nějaké díry v zemi.

"A jak je chcete pochytat?"

"Á," povzdechl si tajnůstkářsky. "Přijde na to, kde sou."

"Nejspíš jim nastražíte pasti, co?"

"Pasti?" vzkřikl znechuceně. "To byste jich moc nedostal! Krysy nejsou králíci, víme?"

Zvedl vysoko hlavu, tvář obrátil vzhůru, a když do sebe nasával vzduch, viditelně poškubával nosem ze strany na stranu.

"Ne," poznamenal uštěpačně. "S pastěma si na krysu nepřijdete. Jedno vám povim: krysy sou mazaný. Esli je chcete čapnout, musíte je znát. Člověk, kterej dělá tuhle práci, se v krysách musí vyznat."

Povšiml jsem si uneseného pohledu, který Claud na toho chlapíka upíral.

"Sou eště chytřejší než psi, tyhle krysy."

"Ale běžte."

"Víte, co dělaj? Sledujou vás! Člověk čeká, chystá se, jak je lapne, a voni si seděj pěkně tiše někde ve tmě a pozorujou ho." Přikrčil se a vystrčil svůj šlachovitý krk kupředu.

"No a co teda děláte?" zeptal se Claud fascinovaně.

"Á! V tom to právě je, víme? Musíte se v krysách zkrátka vyznat."

"Jak je chytáte?"

"Existujou způsoby, jak to províst," řekl a podíval se na tazatele úkosem. "Různý způsoby."

Odmlčel se a moudře pokýval odpudivou hlavou. "Všecko záleží na tom, kde sou," navázal. "Tady je nebudem vyhánět z kanalizace, nebo jo?"

"Ne, tady v kanalizaci nejsou."

"Čapat je v kanálech je vošidný. Jo jo," dodal, stočil pohyblivou špičku svého nosu doleva a zlehka nasál vzduch, "čistit stoky je moc vošidný."

"Ani bych neřek, že to je nějak těžký."

"Ohó! Tak vy byste neřek, jo? No tak to bych chtěl vidět, jak zrovna vy chytáte krysy v kanalizaci! Moh byste mi teda prozradit, jak byste to chtěl navlíknout?"

"Na tom nic není. Prostě bych je otrávil, to je celý."

"A kam přesně byste ten jed nastražil, esli se můžu zeptat?"

"Přece do kanálu. Kam bych ho krucinál asi tak podle vás měl dát?"

"A sme doma!" vykřikl krysař vítězoslavně. "To sem tušil! Do kanálu! A víte, co se s ním stane? V tu ránu ho to spláchne a bude to. Kanál je jako řeka, víme?"

"To říkáte vy," nedal se Claud. "Taky vám nemusím věřit."

"To sou fakta."

"No tak dobře, fajn. A copak byste teda udělal vy, pane Chytrej?"

"Čištění kanalizace je přesně ten případ, kdy člověk musí krysy znát."

"Do toho, poučte nás."

"Tak poslouchejte. Já vám to povím." Krysař přistoupil o krok blíž k nám, ztišil hlas a promluvil k nám důvěrným tónem člověka, který se rozhodl zasvětit laiky do stěží uvěřitelných tajů své profese. "Musíte vyjít z toho, že krysa je hlodavý zvíře, jasný? Krysy hlodaj. Dejte jim, co chcete, vůbec nesejde na tom, jestli to už někdy viděly, a co udělaj? Budou to hryzat. A to je vono! Tady to máme! Někdo vám zadá vyčištění kanálu vod krys. A co uděláte vy?"

Vyslovoval měkce, jako když skřehotá žába, a jeho vlhké rty si mlaskavě pohrávaly se slovy, jako by se jich nemohly nabažit. Mluvil s podobným přízvukem jako Claud, byl to široký a měkký přízvuk venkovanů z hrabství Buckinghamshire, ale jeho hlas zněl hrdelněji a slova, která vypouštěl z úst, měla šťavnatější zvuk.

"Prostě slezete dolů do kanálu a vemete si s sebou pár obyčejnejch papírovejch sáčků, pár normálních pytlíků z hnědýho papíru, který si předem naplníte sádrou. Nic víc. Pak zavěsíte pytlíky vod stropu stoky tak, aby šahaly skoro do vody. Je to jasný? Musej viset těsně nad vodou, tak vysoko, aby na ně krysy dostaly."

Claud uneseně naslouchal.

"A teď to přijde. Krysa si to plave kanálem a zahlídne pytlík. Zastaví se. Čuchne k tomu a zjistí, že to voní celkem zajímavě. A copak asi udělá?"

"Zahryzne se do toho," vykřikl nadšeně Claud.

"Tak! To je vono! To je přesně vono! Začne do pytlíku hlodat, pytlík se protrhne a naše milá krysa si ke svý smůle dá pořádný sousto sádry."

"No a?"

"No a to ji zabije."

"Cože? To ji má zabít?"

"Jo. Za chvíli bude tuhá!"

"Sádra přece není jedovatá."

"Á! Dostal jsem vás! V tom se právě pletete, víme? Tahle prášková sádra bobtná. Když ji namočíte, nabobtná. Jak se kryse dostane do střev, pěkně nabobtná a krysu zabije, než by řek švec."

"Ne!"

"To právě musíte krysy znát."

Krysařovi vyzařovala z obličeje spatně potlačovaná pýcha. Promnul si šlachovité prsty o sebe a přiložil si dlaně k tvářím. Claud byl tak fascinovaný, že na něm mohl oči nechat.

"Tak kdepak máme ty krysy?"

"Krysy" vyslovil měkce a hrdelním hlasem, tak kluzce a šťavnatě, jako by si právě vykloktal ústa rozpuštěným máslem. "Tak se na ty krrrysy podíváme."

"Jsou tamhle za silnicí v seníku."

"V domě nejsou?" vyptával se. Bylo vidět, že je zklamaný.

"Ne. Jen kolem seníku. Nikde jinde."

"Sadil bych se, že v domě sou taky. V noci se vám nejspíš dostanou ke všemu jídlu a šířej nemoci a nákazu. Žádný nemoci tady nemáte?" zeptal se a podíval se nejprve na mě a pak na Clauda.

"Všichni jsme tu v pořádku."

"Fakt?"

"No jistě."

"Tím si nemůžete bejt nikdy jistej, víme? Můžete to v sobě nosit kolik tejdnů a nic necejtit. A pak najednou bác - a sklátí vás to. Proto taky doktoru Arbuthnotovi na tý deratizaci tak záleží. Proto mě sem poslal tak rychle. Abych zabránil šíření nákazy."

Mezitím si oblékl plášť, jaký nosí hygienici. Teď se ten krysí čumák tvářil navýsost důležitě a velice ho míchlo, že neumíráme na dýmějový mor.

"Já se cítím dobře," vyhrkl nervózně Claud.

Krysař se mu znovu pátravě zadíval do tváře, ale neřekl nic.

"A jak je v tom seníku pochytáte?"

Krysař se zasmál. Bylo to takové mazané uchechtnutí. Shýbl se ke své torně, vytáhl z ní velkou plechovku a přidržel si ji před obličejem. Pak zpoza ní vykoukl na Clauda.

"Nastražím na ně utrejch!" zašeptal. Poslední slovo zaznělo tak temně a nebezpečně, že by snad samotný jeho zvuk dokázal někoho přiotrávit. "Tohlecto je smrtelnej jed!" Zatímco mluvil, potěžkával plechovku v dlaních. "Co mám v tyhle piksle, by dokázalo zabít milion lidí."

"To je děsivý," uklouzlo Claudovi.

"To si pište! Kdyby vás chytli se lžičkou tohohle svinstva, zašijou vás na půl roku," řekl a navlhčil si špičkou jazyka rty. Když mluvil, neustále natahoval krk a vystrkoval hlavu kupředu. "Chcete se kouknout?" zeptal se a vylovil z kapsy penci, aby mohl otevřít víčko. "Tak pozor, tady to je!" Mluvil o tom svinstvu uctivě, téměř s láskou. Natáhl ruku s plechovkou, aby se Claud mohl podívat.

"Pšenice, co? Nebo ječmen?"

"Je to oves. Napuštěnej smrtelně jedovatým utrejchem. Stačilo by strčit do pusy jedno z těch zrníček, rozžvejkat ho a do pěti minut ste tuhej."

"Vážně?"

"Jo. Proto tu pikslu nikdy nespouštím z očí."

Pohladil plechovku dlaní a trochu jí zatřepal, až ovesná zrna uvnitř tiše zachrastila.

"Dneska ale nic nebude. Tohle vaše krysy dneska nedostanou. Stejně by to ani nežraly. To teda ne. Na to je prostě musíte znát. Krysy jsou nedůvěřivý. Strašně nedůvěřivý, to vám povim. Takže dneska dostanou trochu čistýho, dobroučkýho ovsa, kterej jim vůbec neuškodí. Leda po něm ztloustnou, to je celý. A zejtra dostanou to samý. Ten oves jim bude tak chutnat, že se sem za pár dní stáhnou krysy z celýho okresu."

"To je dost mazaný."

"Když chcete dělat tuhle práci, tak holt musíte bejt mazanej. Musíte bejt chytřejší než krysa a to už je co říct."

"Musíte se sám tak trochu proměnit v krysu," řekl jsem. Uklouzlo mi to dřív, než jsem se stačil zarazil, ale nemohl jsem si pomoct, protože jsem z něho nespouštěl oči a při pohledu na něj mě nic jiného nenapadalo. Jeho reakce mě překvapila.

"Jo!" křikl. "Teď ste na to kápnul! Ani nevíte, jak jste to vystihnul! Dobrej krysař se ze všeho nejvíc musí podobat kryse! Musí bejt mazanější než krysa, a to není nic jednoduchýho, to mi věřte!"

"O tom nepochybuju."

"No, tak já zase poletím. Nemůžu tady strávit celej den, víme? Lady Leonora Bensonová si přeje, abych se co nejdřív ukázal u ní na zámečku."

"Má tam taky krysy?"

"Krysy mají všude," odvětil krysař a vydal se pomalým krokem po příjezdové cestě k silnici a pak k seníku. Sledovali jsme ho pohledem. Svou chůzí tak připomínal krysu, že to bylo až zarážející. Batolil se pomalu a zlehka, nohy měl v kolenou povolené a štěrk pod jeho chodidly ani nezaskřípal. Mrštně se přehoupl přes branku a začal obcházet kolem seníku, rozhazuje po poli plné hrsti ovsa.

Den nato se vrátil a procedura se opakovala.

Nazítří přišel znovu, tentokrát aby nastražil otrávený oves. Ten ale nerozhazoval. Na všech rozích seníku opatrně odsypal z plechovky malou hromádku otrávených ovesných zrníček.

"Máte psa?" zeptal se toho třetího dne, když nalíčil jed a vrátil se přes silnici k benzinové pumpě.

"Ano."

"Tak esli se chcete dívat, jak se kroutí bolestí a pomalu umírá v křečích, stačí ho pustit za tu branku."

"My si ho pohlídáme," řekl mu Claud. "Nemusíte si dělat starosti."

Následujícího dne se opět objevil, tentokrát aby posbíral pošlé krysy.

"Máte nějakej starej pytel?" zeptal se. "Nejspíš na ně budeme potřebovat pytel."

Tvářil se nadutě a důležitě a v očích mu pyšně blýskalo. Chystal se totiž předvést senzační výsledky svého zákroku obecenstvu.

Claud donesl pytel a všichni tři jsme zamířili přes silnici. Krysař kráčel v čele. Claud a já jsme se nahnuli přes branku a vyhlíželi, co se bude dít. Krysař se proplížil kolem seníku a u první jedovaté hromádky se shýbl.

"Tady něco neštymuje," zamumlal tiše a zlostně.

Došoural se k další hromádce a spustil se na kolena, aby si ji mohl prohlédnout zblízka.

"Něco tady zatraceně neštymuje."

"Co se děje?"

Otázku přešel mlčením, ale bylo zřejmé, krysy se jeho návnady ani nedotkly.

"Zdejší krysy mají jaksepatří za ušima," řekl jsem.

"Přesně to jsem mu říkal, Gordone. Tady nemá co do činění s nějakejma obyčejnejma krysama."

Krysař mezitím došel k brance. Z výrazu jeho tváře a podle toho, jak krčil nos a tiskl svými dvěma žlutými tesáky dolní ret, bylo patrné, jak velice je mrzutý. "Ty pitomosti si nechte od cesty," ucedil a podíval se na mě. "S těma krysama nic není, akorát že je někdo krmí. Někde maj něco šťavnatýho na zub a musí toho bejt spousta. Ovšem žádná krysa na světě nepohrdne, leda že by měla pupek nacpanej k prasknutí."

"Jsou chytrý," řekl Claud.

Chlapík se znechuceně odvrátil. Znovu poklekl, vytáhl malou lopatičku a začal s ní nabírat otrávená ovesná zrnka a opatrně je sesypávat zpátky do plechovky. Když skončil, všichni tři jsme přešli silnici a vrátili se k benzinové stanici.

Krysař si stoupl k jednomu z čerpadel. Tvářil se teď dost lítostivě a zahanbeně a v obličeji se mu začínal usídlovat zamyšlený výraz. Stáhl se do sebe a v tichosti uvažoval o svém nezdaru, zlostně pomrkával zastřenýma očima a zpoza svých dvou žlutých řezáků vystřeloval tenkým jazykem, aby si navlhčil rty. Zdálo se, že mu velice záleží na tom, aby mu rty neoschly. Zvedl oči a loupl kradmým pohledem po mně a pak po Claudovi. Jak zavětřil, špička jeho nosu sebou škubla. Několikrát se vytáhl na špičky a zase se spustil dolů a pak tichým, tajnůstkářským hlasem pravil: "Chcete něco vidět?" Bylo zřejmé, že se pokouší znovu získat ztracenou reputaci.

"Co?"

"Chcete vidět něco fakt úžasnýho?" Nato zanořil pravou ruku hluboko do pytlácké kapsy svého kabátu, a když ji vytáhl, v prstech pevně svíral velkou živou krysu.

"No to mě podržte!"

"Tak tady ji máme, panstvo!" Trochu se přihrbil, natáhl krk dopředu, po očku nás pozoroval a držel přitom obrovskou hnědou krysu palcem a ukazovákem pevně kolem krku, aby nemohla otočit hlavu a kousnout ho.

"To vždycky nosíte po kapsách krysy?"

"Ňákou jakou tu krysu u sebe mám dycky."

Pak vsunul volnou ruku do druhé kapsy a vytáhl malou bílou fretku.

"Fretka," řekl, uchopil zvíře za krk a nadzvedl ho. Zdálo se, že je fretka na něho zvyklá. Sevření se nebránila.

"Nic nezabije krysu tak rychle jako fretka. A z ničeho taky krysy nemaj takovej strach jako z ní."

Přiblížil ruce k sobě, takže čenich fretky teď od krysího čumáku dělilo sotva půl stopy. Fretčí oči podobné růžovým korálkům upřeně sledovaly hlodavce. Krysa sebou v zoufalé snaze ztratit se zabijákovi škubala.

"A teď sledujte!" vyzval nás krysař. Knoflíky khaki košile měl u krku rozepnuté. Zvedl ruku a vsunul si krysu pod košili, přímo na holé tělo. Jakmile měl prsty volné, rozevřel si vpředu kabát, aby obecenstvo vidělo, jak tělo krysy vzdouvá košili. Řemen, kterým měl stažené kalhoty, bránil kryse proniknout níž než k pasu. Pak vpustil za krysou fretku.

Pod košilí se okamžitě strhla velká mela. Vypadalo to, že krysa obíhá kolem mužova těla a fretka ji pronásleduje. Prohnaly se asi šestkrát nebo sedmkrát dokola, malá vyboulenina v čele s velkou v patách, vzdálenost mezi nimi se s každým oběhem zmenšovala, až obě boule nakonec jako by splynuly. Chvíli spolu zápasily a pak se opakovaně ozvalo pronikavé zapištění.

Během představení stál krysař zcela nehnutě, nohy měl rozkročené, ruce volně svěšené podél těla a pohledem svých tmavých očí spočíval na Claudově tváři. Teď sáhl jednou rukou pod košili a vytáhl fretku. Druhou rukou vylovil mrtvou krysu. Fretce kolem bílého čenichu ulpěly kapičky krve.

"Nemůžu říct, že by se mi to nějak zvlášť líbilo."

"Ale sadím se, že nic podobnýho ste eště neviděl."

"To asi ne."

"Jednou si nejspíš vykoledujete pěknej rafanec do břicha," řekl mu Claud. Bylo ale vidět, že to na něj udělalo dojem, a krysař se zase začínal naparovat.

"Chcete vidět něco eště mnohem úžasnějšího?" zeptal se. "Chcete vidět něco, čemu byste nikdy nevěřili, kdybyste to neviděli na vlastní voči?"

"No?"

Stáli jsme na příjezdové cestě před čerpadly. Bylo jedno z těch příjemně teplých listopadových dopolední. K pumpě přijela pro benzín dvě auta, druhé hned vzápětí po tom prvním, a Claud k nim zamířil a řidiče obsloužil.

"Chcete to vidět?" ptal se krysař.

Trochu polekaně jsem se ohlédl po Claudovi. "Ano," řekl Claud. "Tak sem s tím, ukažte nám to."

Krysař vsunul mrtvou krysu zpátky do jedné kapsy a fretku vpustil do druhé. Pak se sehnul pro svou tornu a vylovil z ní - světe, div se - další živou krysu.

"Kriste pane!" ulevil si Claud.

"Pokaždý někde u sebe mám ňákou tu krysu," oznámil nám chlapík nevzrušeně. "Když děláte tudle práci, musíte se v krysách vyznat, a když je chcete poznat, musíte je holt nosit s sebou. Tohlecto je krysa z kanálu, abyste věděli. Stará kanálová krysa, po čertech mazaná. Vidíte, jak mě furt sleduje a řiká si, na co se asi chystám? Vidíte ji?"

"Je fakt odporná."

"A co teda máte za lubem?" zeptal jsem se. Tušil jsem, že se mi to bude zamlouvat ještě méně než jeho předchozí číslo.

"Máte kousek provázku?"

Claud šel a donesl mu kus provázku.

Chlapík levou rukou přivázal motouz k jedné ze zadních noh krysy. Zvíře se vzpíralo, snažilo se otočit hlavu, aby zjistilo, co se s ním děje, ale krysař ho držel pevně palcem a ukazovákem kolem krku.

"Tak!" řekl a rozhlédl se kolem sebe. "Máte uvnitř nějakej stůl?"

"Do domu ta krysa nesmí," ohradil jsem se.

"No, jenže já potřebuju stůl. Nebo něco stejně plochýho."

"Nestačila by kapota auta?" ozval se Claud.

Došli jsme k autu a chlapík položil starou kanálovou krysu na kapotu motoru. Volný konec provázku přivázal ke stěrači, takže zvíře bylo jako na řetězu.

Zpočátku ta mohutná šedá krysa jen nehybně dřepěla, dlouhý šupinatý ocas rozvinutý ve vlnách po kapotě, a podezřívavě pokukovala lesklýma černýma očima. Přímo na krysaře se nedívala, ale kradmo sledovala, co bude dělat. Chlapík o pár kroků ustoupil a krysa se okamžitě uklidnila. Posadila se na zadní a začala si olizovat šedou srst na hrudi. Pak se oběma předními packami poškrábala na čumáku. Zdálo se, že si třech lidí stojících opodál vůbec nevšímá.

"A co takhle malou sázečku?" zeptal se krysař.

"My se nesázíme," řekl jsem.

"Jen tak pro legraci. Je to větší zábava, když se člověk sadí."

"O co se chcete sázet?"

"Sadím se s váma, že tu krysu dokážu zabít a nebudu k tomu potřebovat ruce. Dám si ruce do kapes a nevytáhnu je."

"Ukopete ji nohama," řekl Claud.

Bylo zřejmé, že si krysař chce trochu přivydělat. Podíval jsem se na krysu, kterou se chystal usmrtit, a udělalo se mi trochu nevolno. Ani ne tak kvůli tomu, že ji chtěl zabít, ale protože ji chtěl připravit o život zvláštním způsobem a notně si to vychutnat.

"Ne," prohlásil krysař, "žádný nohy."

"Ani paže?" zeptal se Claud.

"Ani paže. A nohy nebo ruce taky ne."

"Vy si na ni sednete."

"Ne. Žádný mačkání nebude."

"Tak to se na to podíváme."

"Nejdřív se se mnou saďte. O libru."

"To si snad sakra děláte srandu," vyjel Claud. "Proč bysme vám měli dával libru."

"Co teda chcete sadit?"

"Nic."

"Fajn. Tak z toho nic nebude." Naklonil se, jako by chtěl odvázat provázek od stěrače.

"Sadím se s váma o šilink," řekl mu Claud. Nevolnost, která se mi usídlila v žaludku, se ozvala ještě silněji, ale na té sázce bylo něco tak strašlivě uhrančivého, že jsem se nebyl s to ani pohnout, natož pak se přimět k odchodu.

"Vy taky?"

"Ne," řekl jsem.

"Co je to s váma?" chtěl vědět krysař.

"Prostě se s váma nechci sázet, to je celý."

"To chcete, abych se do toho pouštěl kvůli mizernýmu šilinku?"

"Nechci, abyste to dělal."

"Kde sou ty peníze?" zeptal se Clauda.

Claud položil šilinkovou minci na kapotu, hned vedle chladiče. Krysař vytáhl dvě šestipence a přidal je ke Claudově sázce. Když se natahoval s mincemi v ruce, krysa se přikrčila, odtáhla hlavu a přitiskla se ke kapotě.

"Sázka je uzavřená," řekl krysař.

Claud a já jsme ustoupili o pár kroků stranou. Krysař vyrazil kupředu. Ruce si vsunul do kapes, prohnul se v pase a předklonil se, aby se obličejem dostal na úroveň kapoty. Od krysy ho dělily sotva tři stopy.

Zabodl se kryse pohledem do očí a sledoval ji. Krysa napjatě dřepěla a cítila, že jí hrozí veliké nebezpečí, ale vyděšená zatím nebyla. Z toho, jak se krčila, jsem usoudil, že se chlápkovi chystá skočit do tváře. Z krysařových očí ale muselo vyzařovat cosi, co jí v tom zabránilo. Podrobila se té síle a postupně propadla takovému zděšení, že začala couvat. V podřepu ustupovala pomalými krůčky, dokud se provázek připevněný k její zadní noze nenapnul. Pokusila ustoupit ještě dál a škubala nohou, aby ji vymanila ze smyčky. Muž se přikláněl ke kryse, blížil se k ní tváří a sledoval ji těma svýma očima, když vtom krysa zpanikařila a uskočila stranou. Škubla přitom provázkem tak prudce, že moc nechybělo a jistě by si vykloubila nohu.

Uprostřed kapoty se znovu přikrčila, tak daleko, kam až jí provázek dovolil uniknout, a tentokrát už byla jaksepatří vystrašená. Licousy se jí chvěly a dlouhé šedé tělo měla ztuhlé strachem.

Vtom se krysař znovu začal přisouvat obličejem blíž k ní. Blížil se velice pomalu, tak pomalu, že byste jeho pohyb téměř nedokázali postřehnout, kdyby pokaždé, když se na něho člověk podíval, nebyl o kousíček blíž. Nespouštěl s krysy oči. Napětí ve vzduchu bylo tak silné, že jsem najednou dostal chuť zakřičet a přikázat mu, aby toho nechal. Chtěl jsem, aby přestal, protože mi z toho bylo zle, ale nedokázal jsem ze sebe vypravit ani slovo. Byl jsem si jistý, že co nevidět se stane něco strašlivě odporného. Něco hrozivého a krutého, čeho jsou schopné jen krysy, a mně z toho nejspíš bude opravdu špatně. V tu chvíli jsem ale musel přihlížet.

Krysařův obličej se přiblížil ke kryse na vzdálenost půldruhé stopy. Pak je dělila jediná stopa. Přisunul se na deset palců k ní, nebo možná na osm, a nakonec byli od sebe na délku otevřené dlaně. Krysa byla napjatá a vyděšená a tiskla se tělem ke kapotě. I krysař byl napjatý, ale bylo to takové nebezpečné, aktivní napětí, které hrozí vystřelit jako natažená pružina. Na kůži kolem úst se mu mihl náznak úsměvu.

Pak najednou zaútočil.

Udeřil, jako útočívají hadi, vyrazil naráz bleskurychle hlavou kupředu, jako když bodnete nožem. Ten pohyb vyšel ze svalů jeho těla. Na okamžik jsem zahlédl jeho ústa, jak se doširoka otvírají, dva žluté přední zuby a jeho tvář - měl ji celou pokroucenou, jak se snažil rozevřít čelisti ještě víc.

Víc jsem vidět nechtěl. Zavřel jsem oči, a když jsem je zase otevřel, krysa byla mrtvá, krysař si strkal peníze do kapsy a plival, aby si vyčistil ústa.

"Tohleto dávaj do pamlsků," řekl. "Lidi, co vyráběj ve velkejch fabrikách čokoládu, přidávaj krysí krev do pamlsků."

A zase ten požitek, když s vlhkými rty a pomlaskáváním pronášel ta slova, ta hrdelní sytost jeho hlasu a rozkoš, se kterou mu z úst jako hustý sirup vyteklo slovo "pamlsky".

"Ne," dodal, "dát si kapku krysí krve není nic špatnýho."

"Přestaňte s těma odpornostma," přikázal mu Claud.

"Ale. Jenže to je vono, víme? Kolikrát ste jí sami jedli. Sladký štangličky a pendreky se nevyráběj z ničeho jinýho než z krysí krve."

"Díky, ale my o tom nechceme slyšet."

"Vařej ji v obrovskejch kotlích, krev bublá a kouří a chlapi ji míchaj dlouhejma tyčema. To je jedno velkejch tajemství těchdle fabrik na čokoládu a nikdo vo tom neví - nikdo kromě krysařů, který jim dodávaj zboží."

Muž si najednou uvědomil, že už nemá obecenstvo na své straně, všiml si nepřátelského výrazu v naších pobledlých tvářích a zpozoroval, že jsme zlostí a znechucením celí brunátní. Náhle se zarazil, bez dalších řečí se otočil a vyrazil po příjezdové cestě k silnici. Pohyboval se pomalu, málem delikátně, jeho loudavé krůčky připomínaly cupkání číhající krysy. Došlapoval tak měkce, že štěrk pod jeho nohama ani nezaskřípal.

RUMMINS

Slunce se už vyhouplo nad kopce a mlžný opar se rozptýlil. Je báječné vykračovat si brzy po ránu se psem podél cesty, zvlášť takhle na podzim, kdy listí zlátne a žloutne, kdy se sem tam ulomí list a pomalu padá a otáčí se ve vzduchu, až konečně nehlučně dopadne přímo před vás, na trávu vedle silnice. Nad hlavou mu pofukoval vítr a listí v korunách buků ševelilo a šeptalo jako zástup lidí.

Tyhle chvíle měl Claud Cubbage vždycky z celého dne nejradši. Spokojeně spočinul zrakem na zvlněném, sametově hebkém zadečku chrta, který poklusával před ním.

"Jackie," zavolal tiše. "Hej, Jacksone. Jak se cejtíš, chlapče?"

Pes se při vyslovení svého jména napůl otočil a místo odpovědi krátce zavrtěl ocasem.

Tomuhle Jackiemu se žádný pes nikdy nemůže vyrovnat, říkal si v duchu Claud. Tak krásně štíhlé tělo, které vzduch obtéká bez odporu, malá úzká hlava, žluté oči, černý pohyblivý nos. Jak má nádherně dlouhý krk, jak se mu krásně klene hruď, směrem k zadním běhům se úží, zvedá se a přechází v útlé břicho. A našlapuje tak neslyšně, jako by se ani nedotýkal povrchu vozovky.

"Jacksone," oslovil psa. "Ty můj kamaráde."

V dálce zahlédl Claud dům farmáře Rumminse, malé, úzké a starobylé stavení, napůl schované za živým plotem po pravé straně.

Tam dojdu a vydám se nazpátek, rozhodl. To bude pro dnešek stačit.

Rummins, který právě nesl konev mléka přes dvůr, ho na silnici zahlédl. Pomalu postavil konev na zem, došel k brance, opřel se o její horní břevno a čekal.

"Brý ráno, pane Rummins," pozdravil Claud. Rummins nám nechával vejce, takže uctivost byla na místě.

Rummins přikývl, naklonil se přes branku a kritickým zrakem si přeměřil psa. "Vypadá dobře," řekl.

"Je na tom dobře."

"Kdy poběží?"

"To nevím, pane Rummins."

"Ale jděte. Tak kdy poběží?"

"Je mu teprv deset měsíců, pane Rummins. Ještě není ani pořádně vytrénovanej. Vážně."

V malých Rumminsových očích, které se za brankou leskly jako korálky, se objevil podezřívavý výraz. "Klidně bych se vsadil o pár liber, že to s ním někde stranou co nevidět zkusíte."

Claud rozpačitě zašoupal nohama o povrch silnice. Toho žabáka s rozšklebenou širokou hubou, vylámanými zuby a šmejdivýma očima z duše nenáviděl. Nejvíc ze všeho mu bylo proti mysli, že se s ním kvůli vejcím musí jednat slušně.

"Ten váš seník za silnicí," začal v zoufalé snaze změnit téma hovoru, "je plnej krys."

"V každým seníku jsou krysy."

"Ne tolik jako v tomhle. Abych řek pravdu, už jsme kvůli němu měli tak trochu trable s úřadama."

Rummins na něho ostře pohlédl. Problémy s úřady neměl rád. Každý kdo prodává vejce načerno a poráží prasata bez povolení, se kontaktům s tímhle druhem lidí snaží vyhýbat.

"Jaký trable?"

"Poslali k nám krysaře."

"To jako kvůli těm pár krysám?"

"Kvůli pár krysám? Houby! Dyť se to tam jen hemží!"

"Nesmysl."

"Vážně, pane Rummins, jsou jich tam stovky."

"Copak je ten krysař nepochytal?"

"Ne."

"Pročpak?"

"Nejspíš jsou moc vychytralý."

Rummins sevřel kůži po straně nosu mezi palec a ukazovák a začal si zamyšleně přejíždět bříškem palce po vnitřním okraji nosní dírky.

"Krysaře si můžou strčit za klobouk," řekl. "Krysaři jsou státní zaměstnanci a platí je posranej stát. S těma se můžou jít vycpat."

"Souhlasím s váma, pane Rummins. Všichni krysaři jsou mazaný úlisný týpci."

"No," řekl Rummins a vsunul si prsty pod čepici, aby se poškrábal na hlavě, "stejně jsem se chystal seno z toho seníku co nevidět odvozit. A řek bych, že by se to klidně mohlo udělat dneska. Nechci, aby se kolem mýho majetku motali nějaký státní zaměstnaci, to pěkně děkuju."

"Přesně tak, pane Rummins."

"Během dne tam já a Bert dorazíme," řekl ještě. Nato se otočil a odšoural se přes dvůr k domu.

Asi ve tři odpoledne jsme zahlédli Rumminse s Bertem, jak přijíždí po silnici na voze taženém mohutným a neohrabaným černým koněm. U benzinové stanice vůz odbočil na pole a zastavil poblíž seníku.

"Tohle by mělo stát za vidění," řekl jsem Claudovi. "Dones pušku."

Claud přinesl pušku, zlomil ji a vsunul do komory patronu.

Přešel jsem pomalu silnici a opřel se o otevřenou bránu. Rummins teď stál nahoře na seníku a přeřezával svazek došků. Bert zůstal sedět ve voze a přejížděl prsty po ostří nože, který měřil na délku dobré čtyři stopy.

Bert měl něco s jedním okem. Bylo celé pokryté šedavým povlakem, takže připomínalo vařené rybí oko, a i když spočívalo v oční jamce nehnutě, vždycky se zdálo, že vás sleduje - zrovna jako oči lidí na některých portrétech v muzeu. Nehledě na to, kde jste stáli a kam se Bert díval, to nemocné oko si vás pokradmu měřilo chladným pohledem. Povařená bulva s kouřovým povlakem a malou černou tečkou uprostřed, hotové rybí oko na talíři.

Pokud jde o tělesnou stavbu, byl Bert pravým opakem svého malého a podsaditého otce, přihrbeného jako žába. Byl to vysoký a hubený hoch, který jako by ani neměl kosti. Všechno na něm plandalo a dokonce i hlava mu seděla na ramenou volně a padala mu na stranu, jako by ji krk nedokázal udržet.

"Ten seník jste postavili teprve loni v červenci," řekl jsem mu. "Proč odvážíte seno tak brzo?"

"Táta to chce."

"Není to zvláštní, rozebírat novej seník zrovna v listopadu?"

"Táta to chce," zopakoval Bert. Obě jeho oči, zdravé i nemocné, na mě shora vrhly zcela prázdný pohled.

"Takový práce s kopením sena a vázáním došků a pak ho po pěti měsících strhnete."

"Táta to chce." Bert měl rýmu, bez přestání si utíral nos hřbetem ruky a hřbet ruky si pak utíral do kalhot.

"Pojď, Berte," zakřičel Rummins, a hoch vyšplhal na seník a stoupl si tam, kde jeho otec odkryl doškovou střechu. Vzal nůž a začal se s ním zlehka zařezávat do slisovaného sena. Svíral rukojeť oběma rukama a pohupoval tělem jako dřevorubec, který kácí stromy v lese velkou pilou. Slyšel jsem, jak to křupe, když se čepel prodírá suchými stébly, a kdykoli se nůž zanořil hlouběji, zvuk zeslábl.

"Claud by si rád vystřelil na krysy, až budou vybíhat ven."

Muž i chlapec se jako na povel zarazili a zadívali se přes silnici na Clauda, který se opíral o červené čerpadlo s puškou v ruce.

"Řekněte mu, ať tu zatracenou pušku dá pryč," houkl Rummins.

"Je to dobrej střelec. Netrefí vás."

"Vedle mě nikdo po krysách střílet nebude, i kdyby měl trefu jako pánbů."

"Tím ho urazíte."

"Řekněte mu, ať tu pušku dá pryč," řekl pomalu nepřátelským hlasem Rummins. "Hole ani psi mi nevadí, ale ať mě veme čert, jestli vedle sebe snesu někoho, kdo se ohání flintou."

Ti dva stáli nahoře na seníku a vyčkávali, dokud Claud neudělal, co po něm chtěli, a pak se v tichosti vrátili k práci. Po chvíli Bert slezl na vůz, natáhl se a shodil dolů pás slisovaného sena tak šikovně, že se složil vedle něho na korbu. Zpod seníku vyběhla krysa, šedočerná, s dlouhým ocasem, a zmizela v živém plotě.

"Krysa," řekl jsem.

"Zabte ji," ozval se Rummins. "Proč si nevemete nějakou hůl a nezabijete ji?"

Teď, když byl vyhlášen poplach, začaly krysy vybíhat v rychlejším sledu - co minutu se jich objevilo hned několik. Byly vypasené a velké, a když běžely travou k živému plotu, držely se těsně při zemi. Kdykoli nějakou uviděl kůň u vozu, zastříhal ušima a znepokojeným pohledem ji sledoval.

Bert zase vyšplhal nahoru a začal odřezávat další balík sena. Sledoval jsem ho a všiml jsem si, jak se najednou zarazil. Asi na vteřinu zaváhal a pak se znovu dal do řezání, ale tentokrát velice opatrně, a taky jsem zaslechl odlišný zvuk, tlumený skřípot nože, který se tře o něco tvrdého.

Bert nůž vytáhl, prohlédl čepel a překontroloval palcem ostří. Pak nůž zase přiložil ke slámě, nechal ho pomalu projet zářezem a tlačil ho opatrně dolů, dokud opět nenarazil na ten tvrdý předmět. Když podnikl další obezřetný pokus zaříznout se hloub, znovu se ozval ten skřípavý zvuk.

Rummins otočil hlavu a pohlédl přes rameno na hocha. Právě zvedal náruč uvolněných došků, byl předkloněný, ale zarazil se a zadíval se na Berta. Bert se nehýbal, oběma rukama svíral střenku nože a ve tváři se mu usídlil zděšený výraz. Obloha za nimi byla jasně modrá a ty dvě postavy na ní ostře vystupovaly jako černé lepty na bílém papíře.

Pak se ozval Rumminsův hlas, hlasitěji než obvykle, jako by jeho majitel chtěl dát najevo, že kdo mluví nahlas, nemá co skrývat: "Na některý lidi se dneska holt nemůžeš spolehnout. Zaskládaj ti do seníku, co jim přijde pod ruku."

Pak se znovu odmlčel. Oba muži stáli bez hnutí a na druhé straně silnice se Claud opíral o čerpadlo a taky se nehýbal. Najednou bylo takové ticho, že k nám od farmy dole v údolí dolehl hlas ženy svolávající muže k jídlu.

Vtom jsem opět uslyšel Rumminse, jak křičí, i když vůbec nebylo potřeba křičet: "Tak dělej! Opři se do toho a přesekni to. Nějakej kousek dřeva tomu pitomýmu noži přece nemůže ublížit!"

Claud, který jako by vytušil, že se něco semele, se z ničeho nic zvedl, přešel loudavým krokem silnici, stoupl si vedle mě a opřel se o branku. Nic neřekl, ale oba jsme tak nějak věděli, že na těch mužích, na tichu, které je obklopovalo, a především na samotném Rumminsovi je něco znepokojivého.

Rummins byl vyděšený. Bert jakbysmet. Jak jsem je tak pozoroval, z paměti se mi na okamžik vynořil jakýsi mlhavý obraz, mihl se a byl pryč. Zoufale jsem se snažil vzpomenout si a znovu tu představu vyvolat. Jednou jsem ji měl téměř na dosah, ale uklouzla mi, a když jsem se pustil za ní, zjistil jsem, že cestuji zpátky v čase. Vrátil jsem se o řadu týdnů nazpátek, do zlatavých letních dnů - údolím vál teplý vítr z jihu, koruny velkých buků byly obtěžkané listím, pole zlátla, pak žně, svážení sena, seník - stavěl se seník.

Okamžitě jsem kolem žaludku ucítil nepříjemné mravenčení, jak na mě sedl strach.

Ano - stavěl se seník. Kdy jsme ho vlastně stavěli? V červnu? No jistě, jindy to být nemohlo. Byl dusný červnový den, mraky visely nízko a v těžkém vzduchu bylo cítit bouřku.

Rummins tehdy řekl: "Tak proboha pohněte, ať to tam naskládáme, než se dá do deště."

A Starej Jimmy opáčil: "Pršet nebude. A taky není žádnej spěch. Moc dobře víte, že když hřmí na jihu, bouřka se přes údolí nepřežene."

Rummins mu neodpověděl, jen stál na voze a podával lidem vidle. Zarytě mlčel a v duchu se vztekal, protože měl strach, že než stihnou seník postavit, začne pršet.

"Před večerem nesprchne, to je jistý," zopakoval Starej Jimmy a zadíval se na Rumminse, který jeho pohled opětoval. V očích mu doutnalo zlostí.

Celé dopoledne jsme pracovali bez oddechu, nakládali seno na vůz, odváželi ho přes pole a vršili ho na seník, který pomalu vyrůstal u brány naproti benzinové stanici. Od jihu k nám doléhalo burácení hromu, jak se bouřka blížila a zase ustupovala. Pak patrně zůstala stát někde za kopci, protože hřmělo bez ustání. Kdykoli jsme zvedli oči, viděli jsme, jak se mraky vysoko nad námi honí a vlivem turbulencí mění svůj tvar, ale při zemi bylo horko a dusno a vzduch se ani nepohnul. Pracovali jsme v tom vedru pomalu a apaticky, košile jsme měli propocené a tváře se nám jen leskly.

Claud a já jsme stáli vedle Rumminse nahoře na seníku a pomáhali se stavěním. Vzpomněl jsem si, jaké mi bylo horko, jak mi kolem obličeje poletovaly mouchy a že se mi pot řinul všude. Zvlášť zřetelně se mi vybavila podmračená tvář Rumminse, stojícího po mém boku. Pracoval se zoufalou zarputilostí, neustále sledoval oblohu a pokřikoval na muže, aby si pospíšili.

V poledne jsme to navzdory Rumminsovu lamentování zabalili a šli se naobědvat.

Claud a já jsme se posadili u živého plotu společně se Starým Jimmym a dalším chlapíkem jménem Wilson. Byl to voják a právě přijel domů na dovolenou. Bylo takové vedro, že se nám ani nechtělo mluvit. Wilson vytáhl kousek chleba se sýrem a polní láhev se studeným čajem. Starej Jimmy otevřel tašku, vlastně to původně byla brašna na plynovou masku, a v ní měl naskládaných šest pintových láhví s pivem. Láhve v tašce stály a byla z nich vidět jen hrdla.

"Dejte si," řekl a nabídl každému z nás po láhvi.

"Rád bych si od vás jednu koupil," řekl Claud. Dobře věděl, že stařík nemá peněz nazbyt.

"Vemte si ji."

"Trvám na tom, že za ni zaplatím."

"Nechte toho. Hoďte to do sebe."

Byl to velice hodný stařík, hodný a čistý, s čistou růžovou tváří, kterou si každý den holil. Dělával tesařinu, ale v sedmdesátce ho propustili do důchodu a od té doby už nějaký ten rok uplynul. Když lidé z obecní rady viděli, že je ještě čilý, nabídli mu místo správce nově postaveného dětského hřiště. Měl udržovat houpačky a průlezky a zároveň dělat laskavého hlídače a dohlížet na to, aby si děti neublížily a nevyváděly hlouposti.

Ta práce byla pro staříka jako dělaná a všichni se zdáli být spokojení, tedy až do jedné sobotní noci. Starej Jimmy se tenkrát namazal, a když se vracel po High Street domů, motal se a prozpěvoval si tak pronikavě, že lidi vstávali z postelí a běželi se podívat k oknu, co se to tam dole děje. Nazítří ráno dostal vyhazov. Sdělili mu, že takový zpustlík a ožrala malým dětem na hřišti dělat společnost nemůže.

A pak se stalo něco, co všechny ohromilo. Prvního dne, kdy nepřišel do práce - bylo to pondělí - se na hřišti neobjevilo ani jediné dítě. Následujícího dne to nebylo jiné a den nato také ne. Celý týden zůstaly houpačky, průlezky i velká skluzavka, na kterou se lezlo po schůdkách, opuštěné. Nikdo se k nim ani nepřiblížil. Místo na hřiště chodily děti za Starým Jimmym na pole za farou. Tam si hrály své hry a Jimmy na ně dohlížel. Po nějaké době lidem z obecní rady došlo, že nemají jinou možnost než práci staříkovi vrátit.

Vykonával ji dosud, a přestože se občas opil, nikdo už kvůli tomu nedělal rozruch. Brával si dovolenou jen na pár dnů v roce, v čase senoseče. Starej Jimmy celý život rád sušil seno a zatím se téhle své radosti nemínil vzdát.

"Chcete taky jedno?" zeptal se pak a nabídl láhev Wilsonovi, tomu vojákovi.

"Ne, děkuju. Mám čaj."

"Čaj je prej v takovým horku dobrej."

"To je. Po pivu se mi chce spát."

"Kdybyste chtěl," řekl jsem Starýmu Jimmymu, "mohli bychom skočit přes silnici na benzínku a udělal bych vám pár dobrejch sendvičů. Co vy na to?"

"Pivo stačí. Flaška piva vydá za dvacet sendvičů, chlapče."

Usmál se na mě a odhalil přitom světle růžové, bezzubé dásně, ale byl to milý úsměv a na jeho dásních nebylo nic odporného.

Chvíli jsme seděli mlčky. Voják dojedl svůj chléb se sýrem, lehl si na zem a posunul si klobouk dopředu, aby mu nesvítilo do obličeje. Starej Jimmy vyprázdnil tři láhve a tu poslední teď nabízel Claudovi a mně.

"Ne, děkuju."

"Ne díky. Jedna mi úplně stačí."

Stařík pokrčil rameny, odšrouboval zátku, zvrátil hlavu dozadu a rty nechal otevřené, takže mu pivo vtékalo do hrdla bez bublání. Nosil beztvarý klobouk neurčité barvy, který mu nespadl z hlavy ani při záklonu.

"Copak Rummins nedá tý starý herce napít?" zeptal se. Právě odložil láhev a díval se přes pole na velkého valacha, který stál zapřažený u oje vozu a potil se.

"To by nesměl bejt Rummins."

"Koně maj taky žízeň, jako my." Starej Jimmy se odmlčel, ale na koně se dívat nepřestal.

"Neměli byste tam u vás kýbl vody?"

"Samozřejmě."

"Tak to nevidím důvod, proč bysme tomu chudákovi starýmu nemohli dát napít."

"To je moc dobrej nápad. Dáme mu napít."

Claud a já jsme vstali a vyrazili směrem k bráně. Vzpomínám si, že jsem se otočil a zavolal na staříka: "Jste si opravdu jistej, že nechcete, abych vám udělal sendvič? Nezabere mi to ani minutu."

Zavrtěl hlavou, mávl na nás láhví a řekl něco, z čeho jsme vyrozuměli, že si půjde na chvilku zdřímnout. Vyšli jsme bránou na silnici a zamířili k čerpací stanici.

Na benzínce jsme se zdrželi asi tak hodinu. Obsloužili jsme zákazníky, sehnali si něco k jídlu, a když jsme se konečně vrátili - i s kbelíkem vody, který nesl Claud - všiml jsem si, že seník mezitím vyrostl nejméně do výšky šesti stop.

"Trochu vody pro koňskýho staříka," ohlásil Claud a loupl tvrdým pohledem po Rumminsovi, který stál na voze a házel seno nahoru.

Kůň vsunul hlavu do kbelíku, chlemtal vodu a vděčně pofrkával.

"Kde je Starej Jimmy?" zeptal jsem se. Chtěli jsme staříkovi ukázat, že kůň dostal vodu, protože to byl jeho nápad.

Když ta otázka zazněla, Rummins se na zlomek vteřiny zarazil, vidle napůl zvednuté, a ohlédl se.

"Přinesl jsem mu sendvič."

"Ten starej blázen do sebe nalil moc piva a odešel domů to vyspat," řekl Rummins.

Došoural jsem se podél plotu k místu, kde jsme předtím s Jimmym seděli. V trávě se tam válelo pět prázdných láhví od piva. A taky jeho taška. Zvedl jsem ji a odešel s ní zpátky k Rumminsovi.

"Nemyslím, že by Starej Jimmy šel domů, pane Rummins," řekl jsem a pozvedl tašku za dlouhý popruh nahoru. Rummins se na ni podíval, ale nic neodpověděl. Ještě vystupňoval svůj horečnatý spěch, protože hřmění se blížilo a mraky byly tmavší a horko tíživější než předtím.

Přehodil jsem popruh tašky přes rameno a vrátil se na čerpací stanici, kde jsem zůstal po zbytek odpoledne a obsluhoval zákazníky. K večeru, když se dalo do deště, jsem vyhlédl z okna, zadíval se přes silnici a všiml si, že seník přikrývají dehtovanou plachtou.

O několik dnů později přijel doškář, plachtu stáhl a pokryl seník slaměnou střechou. Byl to dobrý doškář a udělal hezkou střechu z dlouhých svazků slámy, silných a dobře slisovaných. Střecha měla krásný sklon a nádherně zarovnané okraje, takže se na ni ze dveří čerpací stanice byla radost podívat.

Všechno se mi to vybavovalo tak jasně, jako by to bylo včera - vršení seníku toho horkého červnového dne, kdy bez ustání hřmělo, žluté pole, sladce dřevitá vůně sena, voják Wilson s teniskami na nohou, Starej Jimmy s čistou stařeckou tváří a růžovými dásněmi bez zubů - a Rummins, rozložitý skřet, který stál na voze a škaredil se na nebe, protože se bál, že začne pršet.

A právě teď tu byl zase, tenhle Rummins, dřepěl nahoře na seníku se svazkem došků v náručí a ohlížel se po svém synovi, vysokém Bertovi, který taky stál bez hnutí. Oba se rýsovali proti obloze jako černé siluety. Znovu jsem pocítil nepříjemné mravenčení na břiše, jak se mě v malých vlnách zmocňoval strach.

"Dej se do toho a přeřízni to, Berte," řekl Rummins zvučným hlasem.

Bert přitlačil a vzápětí se ozvalo pronikavé zaskřípění, jak čepel velkého nože pronikala čímsi tvrdým. Z výrazu Bertovy tváře bylo patrné, že se mu to, co dělá, ani trochu nezamlouvá. Trvalo několik minut, než nůž překonal odpor tvrdého předmětu. Pak bylo zase slyšet šustění čepele prořezávající seno. Bert se obrátil k otci, samou úlevou se křenil a nejapně pokyvoval hlavou.

"Teď to odřízni," přikázal mu Rummins. Ani teď se nepohnul.

Bert udělal druhý vertikální zářez, stejně hluboký jako ten první, a zatáhl za pruh sena, takže se vyloupl ze seníku jako kus dortu a složil se na vůz k jeho nohám.

Hoch na okamžik jako by zkameněl, přiblble zíral na nově se objevivší tvář seníku a nemohl, či spíše nebyl ochoten uvěřit, co to právě přeřízl vedví.

Rummins, který moc dobře věděl, co to bylo, se obrátil a rychle se spustil po druhé straně seníku dolů. Pohyboval se tak rychle, že když Bert začal ječet, byl už za branou a mířil přes silnici pryč.

PAN HODDY

Vystoupili z auta a došli ke vchodovým dveřím domu pana Hoddyho.

"Mám takový tušení, že dneska si tě táta pořádně proklepne," zašeptala Clarice.

"Na co se bude ptát, Clarice?"

"Jako obvykle. Na práci a tak. A jestli mě dokážeš slušně uživit."

"O to se postará Jackie," řekl Claud. "Až Jackie vyhraje, nebudu si už muset shánět žádný práce."

"Ať tě ani nenapadne zmiňovat se před mým tátou o Jackiem, Claude Cubbagi, to by byl konec. Jestli něco nemůže vystát, tak jsou to chrti. Na to nikdy nezapomeň."

"Kriste pane," povzdechl si Claud.

"Namluv mu něco jinýho - co chceš - cokoli, co mu udělá radost, jasný?" Nato uvedla Clauda do obývacího pokoje.

Pan Hoddy byl vdovec, muž s pedantsky sevřenými ústy, a z výrazu jeho tváře bylo patrné, že věčně s něčím nesouhlasí. Malé zuby měl nahloučené těsně k sobě jako jeho dcera Clarice, sledoval člověka týmž podezřívavým a pronikavým pohledem jako ona, ale z očí mu na rozdíl od ní nevyzařovala svěžest ani vitalita, neměl v nich nic z její vřelosti. Bylo to takové malé lidské kyselé jablko, zašedlé a scvrklé. Přes klenbu holé hlavy měl přilepený asi tucet zbývajících pramenů černých vlasů. Ale chovat se jaksepatří nadřazeně panu Hoddymu šlo, vždyť byl prodavačem v obchodě s potravinami, tím, kdo v práci chodí oblečený do bílého pláště bez poskvrnky, tím, jehož rukama procházejí velká množství takových vzácných komodit, jako je máslo nebo cukr, člověkem, jemuž projevují úctu všechny hospodyňky ve vesnici. Dokonce se na něho i usmívaly.

Claud Cubbage se v jeho domě nikdy nedokázal zbavit rozpaků a o to právě panu Hoddymu šlo. Teď seděli v obývacím pokoji kolem krbu, každý s šálkem čaje v ruce. Pan Hoddy trůnil na nejlepší židli napravo od krbu, Clarice s Claudem dřepěli na pohovce - daleko od sebe, jak velí slušnost. Mladší Claricině sestře Adě připadla tvrdá židle s rovným opěradlem nalevo, takže tvořili kolem ohně kruh - sevřený kroužek upjatých lidí, kteří se škrobeným výrazem usrkávají čaj.

"Ano, pane Hoddy," říkal právě Claud, "rád bych vás ujistil, že máme s Gordonem v záloze pár fajnovejch nápadů. Chce to jen čas a přijít na to, kterej z nich nám přinese největší zisk."

"Co je to za nápady?" zeptal se pan Hoddy a upřel na Clauda pohled svých nedůvěřivých očí.

"No jo, to víte. To je právě ono." Claud si na pohovce rozpačitě poposedl. Modrý vycházkový oblek mu byl těsný kolem hrudi, ale nejvíc ho škrtily kalhoty mezi nohama. Pnutí v rozkroku bylo vlastně dost bolestivé, takže měl strašlivé nutkání popotáhnout si kalhoty dolů.

"A tenhle člověk, kterému říkáte Gordon - myslel jsem, že prosperuje už teď," řekl pan Hoddy. "Proč by chtěl něco měnit?"

"Máte úplnou pravdu, pane Hoddy. Benzínka mu vynáší prvotřídně. Jenže není špatný občas rozšířit pole podnikání. My chceme přicházet s novejma myšlenkama. S něčím, do čeho bych se moh taky zapojit a mít podíl na zisku."

"A co by to mělo být?"

Pan Hoddy právě pojídal kousek rybízového koláče a okusoval jeho okraje svými malými ústy, jako když housenka ohlodává dokola list.

"Co by to mělo být?" zopakoval svou otázku.

"Pane Hoddy, každej večer Gordon a já dlouho probíráme tyhle záležitosti."

"Jako co?" vedl si pan Hoddy neústupně svou.

Clarice pohlédla stranou na Clauda, aby mu dodala kuráž. Claud obrátil své velké váhavé oči na pana Hoddyho a neřekl ani slovo. Z duše si přál, aby ho pan Hoddy takhle nesekýroval, aby ho přestal zasypávat otázkami, aby na něj tak zlostně necivěl a nechoval se k němu zrovna jako nějaká pitomá šarže nebo tak něco.

"Jako co," řekl pan Hoddy a Claudovi bylo jasné, že tentokrát se mu nevykroutí. Taky instinktivně vytušil, že se starý pokouší vyvolat krizi.

"No," spustil a zhluboka se nadechl, "nechci zacházet do detailů, dokud to všechno pořádně nepromyslíme. Zatím jenom probíráme, co nás napadlo, víte."

"Jediné, co chci vědět, je, o jakém druhu podnikání uvažujete," řekl pan Hoddy podrážděně. "Doufám, že to není nic nepoctivého."

"Tak to si vyprošuju, pane Hoddy. Ať vás ani nenapadne, že bysme mohli třeba jen pomejšlet na něco, co není naprosto a dokonale poctivý."

Pan Hoddy zavrčel. Míchal si pomalu čaj a nespouštěl s Clauda oči. Clarice seděla tiše a ustrašeně na pohovce a zírala do krbu.

"Nikdy jsem neschvaloval, když někdo chtěl začínat s podnikáním," prohlásil pan Hoddy, aby ospravedlnil vlastní neúspěch na tomto poli. "Nic lepšího než dobré a slušné zaměstnání si člověk nemůže přát. Slušné zaměstnání ve slušném prostředí. Podnikání se neobejde bez všemožných fíglů, a to se mi nelíbí."

"Věc se má takhle," řekl Claud, který už propadal zoufalství. "Jediný, co chci, je dát svý ženě všechno, po čem jen zatouží. Dům, ve kterým by mohla bydlet, nábytek a květinovou zahradu a pračku a všechno, co je na světě nejlepší. To bych rád, jenže takový věci se za normální plat nepoříděj, to musíte uznat. Jedinej způsob, jak si na to vydělat, je začít podnikat, pane Hoddy. V tom se mnou jistě budete souhlasit."

Panu Hoddymu, který pracoval za normální plat celý život, se takový názor moc nezamlouval.

"A jestli se můžu zeptat, já podle vás nedávám vlastní rodině všechno, co potřebuje?"

"Ale ovšem, ano, a ještě mnohem víc!" vykřikl Claud horlivě. "Ale vy máte opravdu dobrý zaměstnání a v tom je ten rozdíl."

"A co je to tedy za podnikání, o kterém přemýšlíte," naléhal Claricin otec.

Claud usrkl čaje, aby získal ještě trochu času, a neubránil se pomyšlení, jak by se tomu všivému starému parchantovi asi protáhl obličej, kdyby prostě vstal a na místě ze sebe vysypal pravdu - kdyby řekl: Co máme, pane Hoddy, jestli vás to opravdu zajímá, je párek chrtů, který jsou si podobný jako vejce vejci, a ty nám přinesou největší výhru, jakou historie sázení pamatuje, víte? Moc rád by viděl, jak by se ten mizera zatvářil, kdyby to řekl, opravdu moc rád.

Všichni čekali, že bude pokračovat, seděli tam s šálky v dlaních, a očekávali, že řekne něco rozumného. "No," začal pomalu, protože ze všech sil přemýšlel. "Už delší dobu si promejšlím něco, na čem vydělám víc peněz než Gordon na ojetých autech nebo na čemkoli jiným, a přitom nebudu mít prakticky žádný výdaje." To je lepší, řekl si v duchu. Jen tak dál.

"A copak to bude?"

"Něco tak podivnýho, pane Hoddy, že mi to nikdo ani nechtěl věřit."

"A co to tedy je?" Pan Hoddy odložil opatrně šálek na malý stolek, který stál po jeho pravici, a nedočkavě se předklonil. A Claud, který ho sledoval, si jasněji než kdy předtím uvědomil, že tenhle člověk a všichni jemu podobní jsou jeho nepřátelé. Právě s takovými jako pan Hoddy měl věčně potíže. Znal je všechny a všichni byli stejní. Měli stejně čisté a ošklivé ruce, touž zašedlou kůži, stejná jízlivá ústa a všem se pod vestou zvedalo malé kulaté bříško. Zahnutý hřbet nosu se jim mastně leskl, měli slabošskou bradu a podezřívavé tmavé oči, které rychle šmejdily sem a zase tam. Tihle páni Hoddyové, Kriste pane.

"No tak co je to?"

"Je to hotovej zlatej důl, pane Hoddy, to vám teda řeknu."

"Tomu uvěřím, až se dozvím, co to je."

"Je to něco tak úžasnýho a přitom tak jednoduchýho, že by to většinu lidí ani nenapadlo." Už věděl, co řekne - bylo to něco, o čem delší dobu vážně přemýšlel, něco, do čeho se vždycky chtěl pustit. Předklonil se a obezřetně odložil svůj šálek na stolek, vedle šálku pana Hoddyho. Protože nevěděl, co si počít s rukama, položil si je dlaněmi dolů na kolena.

"No tak, člověče, dozvím se to konečně?"

"Jsou to červi," odpověděl Claud tiše.

Pan Hoddy ucukl, jako by mu někdo vystříkl do obličeje vodu. "Červi!" vyhrkl zděšeně. "Červi?! Co si pod tím mám u všech všudy představit?" Claud zapomněl, že slova jako "červ" by člověk ve spořádaném obchodě s potravinářským zbožím neměl ani vyslovovat. Ada se začala hihňat, ale Clarice po ní šlehla tak zlostným pohledem, že jí smích zmrzl na rtech.

"Chci si založit továrnu na červy a vydělat na nich."

"Děláte si ze mě legraci?"

"Vážně, pane Hoddy. Možná to zní trochu divně, to proto, že jste o ničem takovým ještě neslyšel, ale bude to malej zlatej důl."

"Továrnu na červy! Nechte toho, Cubbagi! Mějte přece rozum!"

Clarice si přála, aby otec neoslovoval Clauda "Cubbagi".

"Nikdy jste neslyšel, že by někdo mluvil o továrně na červy?"

"To tedy rozhodně ne!"

"Takový továrny už fungujou, opravdu velký společnosti, co mají vlastní manažery, ředitele a tak, a víte co, pane Hoddy? Vydělávaj miliony!"

"To je nesmysl, člověče!"

"A víte, proč vydělávaj miliony?" Claud se odmlčel a nevšiml si, že tvář jeho posluchače zvolna žloutne. "Protože po červech je obrovská poptávka, pane Hoddy"

V té chvíli naslouchal pan Hoddy také jiným hlasům, hlasům svých zákazníků za pultem - například hlasu paní Rabbitsové. Představoval si, jak jí odkrajuje příděl másla, té paní Rabbitsové s hnědým knírkem pod nosem, která místo mluvení křičí a neustále opakuje "tak, tak, tak". V duchu ji slyšel, jak říká: Tak, tak, tak, pane Hoddy, slyšela jsem, že se vaše Clarice minulej tejden vdávala. No to je hezký, to jí přeju. A co že dělá ten její manžel, pane Hoddy?

Má továrnu na červy, paní Rabbitsová.

Ne, děkuju, říkal si v duchu, sleduje Clauda svýma malýma nepřátelskýma očima. Děkuju pěkně, ale nic takového nechci.

"Nevzpomínám si, že bych sám někdy kupoval nějakého červa," prohlásil upjatě.

"Když o tom teď tak mluvíte, Pane Hoddy, tak já taky ne. A hodně lidí, který oba známe, si je asi taky ještě nekoupilo. Ale dovolte mi, abych se vás na něco zeptal. Kolikrát v životě jste šel do obchodu a koupil si… řekněme talířový ozubený kolo a pastorek?"

"Co to má co dělat s červama?"

"Chci jen naznačit, že různý lidi si kupujou různý věci. Vy jste si nikdy nekoupil talířový kolo ani pastorek, což ale neznamená, že je někdo nevyrábí a nebohatne na tom - protože takový lidi jsou. A s červama je to stejný!"

"Mohl byste mi prozradit, co je to za nechutné lidi, že si musí kupovat červy?"

"Červy si kupují rybáři, pane Hoddy. Amatérský rybáři. Rybářů jsou po celý zemi tisíce a tisíce. Každej víkend si vyrážej k řece na ryby a všichni potřebujou červy. A taky jsou ochotný za ně řádně zaplatit. Vyjeďte si v neděli k Temži někam nad Marlow a uvidíte jich celý zástupy. Seděj jeden vedle druhýho po obou stranách řeky."

"Takoví lidi si červy nekupujou. Zajdou si na konec zahrady a vyryjou si pár žížal."

"Nezlobte se, ale to se pletete, pane Hoddy. V tom jste úplně vedle. Nepotřebujou žížaly, ale červy."

"V tom případě si seženou vlastní červy."

"Jenže oni si červy shánět nechtěj. Jen si to představte, pane Hoddy, je sobota odpoledne, chytáte se vyrazit na ryby a vtom vám poštou přijde hezká čistá krabička plná červů. Vy ji jen zasunete do rybářskýho tlumoku a můžete vyrazit. Myslíte, že se ty chlapi budou rejpat v hlíně a hledat žížaly nebo červy, když si je za pár šestáků můžou nechat donýst až ke dveřím?"

"A můžu se zeptat, jak tu vaši továrnu na červy hodláte provozovat?" Slovo "červy" vyslovil, jako by vyplivoval z úst pecku.

"Není nic jednoduššího." Claud pomalu získával sebejistotu a zaníceně se rozhovořil o svém projektu. "Všechno, co k tomu potřebujete, je pár starejch soudků od oleje a něco zkaženýho masa nebo ovčích hlav. Maso dáte do soudků a to je všechno. O zbytek se postaraj mouchy."

Kdyby Claud sledoval, jak se pan Hoddy tváří, nejspíš by se zarazil a dál nepokračoval.

"Není to samozřejmě zase tak jednoduchý, jak by se mohlo zdát. Potom se červům musí naservírovat speciální strava. Mlíko s otrubama. A když pěkně vyrostou a ztloustnou, stačí je nasypat do plechovek a rozeslat zákazníkům. Za pintu se platí pět šilinků. Pět šilinků za pintu!" vykřikl a plácl se přes koleno. "Jen si to představte, pane Hoddy! A jediná masařka prej naklade tolik vajíček, že ty červi, co se z nich vylíhnou, by naplnili nejmíň dvanáct pintovejch plechovek!"

Znovu se odmlčel, ale jenom aby si uspořádal myšlenky, protože teď už ho nemohlo zastavit nic.

"A ještě něco, pane Hoddy. Dobrá továrna na červy nechová jen obyčejný červy, víte? Každej rybář používá jako návnadu něco jinýho. Na červy chytají nejčastějc, ale máte taky pískovníky. Některý rybáři na ně nedaj dopustit. Červi taky můžou bejt barevný. Obyčejný červi jsou bílý, ale když jim dáváte speciální stravu, můžete je všelijak zbarvit. Můžete mít červený červy, zelený, černý a dokonce i modrý, když víte, čím je máte nakrmit. Největší problém na celý tý fabrice je, jak zbarvit červa domodra, pane Hoddy."

Claud se zarazil, aby nabral dech. Měl teď před očima výjev, který byl součástí všech jeho snů o bohatství. V duchu viděl obrovskou tovární budovu s vysokými komíny, stovky šťastných dělníků proudící dovnitř branou z tepaného železa a sám sebe, jak sedí v luxusní kanceláři a s úžasnou sebedůvěrou klidně řídí výrobu.

"O takovejch věcech zrovna teď přemejšlí spousta chytrejch lidí," navázal. "Je potřeba do toho rychle skočit, jinak člověku ujede vlak. To je tajemství velkýho byznysu, pane Hoddy. Skočit do toho dřív než ostatní."

Clarice, Ada a jejich otec seděli úplně tiše a dívali se před sebe. Jen Claud jako by se nechtěl zastavit.

"Taky je potřeba se postarat, aby červi byli naživu, až se budou rozesílat. Musej sebou mrskat, víte. Červi, který se nehejbaj, jsou na nic. A až se to opravdu rozjede, až vyděláme nějakej kapitál, dám postavit skleníky."

Následovala další pauza, během níž si Claud promnul bradu. "Teď si asi říkáte, proč by někdo měl stavět skleníky v továrně na červy. Tak já vám to řeknu. Aby měly mouchy v zimě kde lítat, chápete? Nejdůležitější je postarat se v zimě o mouchy."

"Děkuju, ale myslím, že to už stačí, Cubbagi," řekl pan Hoddy najednou.

Claud zvedl oči a teprve teď si všiml, jak se jeho hostitel tváří. Zapůsobilo to na něho jako studená sprcha.

"Už o tom nechci nic slyšet," prohlásil pan Hoddy.

"Jediný, o co se snažím, pane Hoddy," zvedl hlas Claud, "je dát vaší holčičce všechno, co si jen bude přát. Ve dne v noci nemyslím na nic jinýho, pane Hoddy."

"Pak doufám, že se vám to podaří i bez červů."

"Tati!" křikla zděšeně Clarice. "Já prostě nedovolím, abys mluvil s Claudem tímhle tónem."

"Já s ním budu mluvit, jak budu chtít, slečinko."

"Myslím, že bych asi už měl jít," řekl Claud. "Dobrou noc."

PAN FEASEY

Když nadešel ten velký den, byli jsme oba na nohou brzy.

Já jsem se odešel do kuchyně oholit, ale Claud se hned oblékl a vyrazil ven nanosit do auta slámu. Kuchyň byla v přední části domu, takže jsem oknem viděl slunce, které se právě vyhouplo zpoza řady stromů táhnoucí se po vrcholu kopce na druhé straně údolí.

Pokaždé když Claud prošel kolem okna s náručí slámy, zahlédl jsem přes okraj zrcadla jeho tvář. Byl tak soustředěný, že ani nedýchal, velkou kulatou hlavu měl vytrčenou dopředu a čelo mu až k vlasům brázdily hluboké vrásky. Takový výraz jsem u něho viděl jen jednou, a to tehdy večer, když měl žádat Clarice o ruku. Dnes samým vzrušením nedokázal ani normálně chodit a našlapoval tak zlehka, jako by ho betonový chodník kolem benzinové stanice pálil do chodidel. Nosil do nákladního prostoru dodávky další a další slámu, aby to tam měl Jackie pohodlné.

Pak se vrátil do kuchyně, aby nachystal psům snídani. Sledoval jsem, jak staví na sporák hrnec s polévkou a začíná míchat. Měl dlouhou kovovou lžíci, a než obsah hrnce začal vřít, v jednom kuse jím míchal. Každou půlminutu se předklonil a strčil nos do odporně nasládlých výparů vařícího se koňského masa. Pak začal do hrnce přidávat další ingredience - tři oloupané cibule, pár mladých mrkviček, hrst nasekaných kopřivových vršků, kávovou lžičku masového extraktu a dvanáct kapek rybího tuku - všeho se dotýkal jen konečky svých velkých tlustých prstů, tak jemně, jako by manipuloval s kousky benátského skla. Z mrazničky vytáhl sekané koňské maso, odměřil hrst do Jackieho misky a tři hrsti do druhé, a když byla polévka hotová, přelil jí maso v obou miskách.

Tenhle obřad se odehrával před mýma očima každé ráno po dobu pěti měsíců, ale ještě nikdy ho nevykonával tak soustředěně a s takovým napjatým zaujetím. Nepromluvil ani slovo, dokonce se na mě ani nepodíval, a když se otočil a vyšel ven pro psy, zdálo se, jako by i jeho zátylek a ramena šeptaly: Ježíši, nedopusť, aby se něco pokazilo, a hlavně nedovol, abych dneska něco zpackal já.

Slyšel jsem, jak tiše mluví na psy v kotci a přitom je poutá. Když je přivedl do kuchyně, vzpínali se a tahali za vodítko, aby se dostali ke snídani, zvedali přední nohy a mávali svými obrovskými ocasy sem tam, jako když práská bičem.

"Tak jo," řekl Claud, když se konečně rozhodl promluvit. "Kterej z nich to je?"

Skoro každé ráno mi nabízel, ať se s ním vsadím o krabičku cigaret, ale dnes bylo v sázce mnohem víc. Věděl jsem, že si tím chce jen trochu dodat sebevědomí.

Sledoval mě, jak obcházím oba krásné, naprosto stejné, vysoké a sametově černé psy a pak ustoupil a přitáhl vodítka na délku paže, abych se mohl lépe podívat.

"Jackie!" zkusil jsem starý trik, který nikdy nefungoval. "Hej, Jackie!" Dvě totožné hlavy s týmž výrazem se okamžitě obrátily a najednou se na mě dívaly dva páry identických žlutých očí. Jednu dobu jsem si namlouval, že oči jednoho ze psů mají tmavší odstín žluté než oči toho druhého. Jindy jsem měl za to, ze Jackieho lze poznat podle protáhlejší hrudi a nepatrně svalnatějšího zadečku. Pletl jsem se.

"No tak," pobízel mě Claud. Hádal jsem už tolikrát, ale bylo zřejmé, že dnes by ho obzvlášť potěšilo, kdybych se spletl.

"Tenhle," řekl jsem. "Tohle je Jackie."

"Kterej?"

"Ten nalevo."

"A mám tě!" vykřikl a tvář se mu rázem celá rozzářila. "Zase vedle!"

"Tomu nevěřím."

"Jseš vedle jak ta jedle. A teď poslouchej, Gordone, něco ti prozradím. Během posledních pár tejdnů ses skoro každý ráno pokoušel uhádnout, kterej z nich to je - a víš co?"

"Co?"

"Já jsem ti to počítal. A skončilo to tak, že ses nedokázal strefit ani v polovině případů! Líp bys dopad, kdyby sis pokaždý hodil mincí!"

Tím chtěl naznačit asi toto: pokud jsem je nedokázal rozlišit já (přestože jsem je vídal vedle sebe každý den), proč by ksakru měl mít strach, že se to podaří panu Feaseymu? Claud si uvědomoval, že pan Feasey je v rozeznávání psů přihlášených pod falešným jménem vyhlášený přeborník, ale taky věděl, že rozpoznat dva psy, kteří se neliší ničím, je opravdu těžké.

Položil misky s krmením na podlahu a Jackiemu přisunul tu, ve které bylo méně masa, protože Jackie měl dnes běžet. Když ustoupil, aby mohl sledovat, jak psi jedí, na tváři se mu znovu usídlil ustaraný výraz. Obrátil své velké bledé oči k Jackiemu a zadíval se na něho s takovou bezmeznou láskou, jakou dosud dával pohledem najevo výhradně Clarice.

"Víš, Gordone," ozval se, "je to přesně tak, jak jsem ti vždycky říkal. Za posledních sto let závodilo pod falešným jménem spousta hafanů, ale takovouhle záměnu dějiny psích dostihů nepamatujou."

"Kéž bys měl pravdu," řekl jsem a v duchu jsem si začal vybavovat to mrazivé odpoledne těsně před Vánoci - bylo to před čtyřmi měsíci - kdy mě Claud požádal, jestli si může vypůjčit dodávku, a vyrazil směrem na Aylesbury, aniž řekl, kam má namířeno. Měl jsem za to, že jel za Clarice, jenže když se k večeru vrátil, měl s sebou psa, kterého prý koupil od nějakého chlapíka za pětatřicet šilinků.

"Je rychlej?" chtěl jsem vědět. Stáli jsme venku u čerpadel. Claud držel psa na vodítku a díval se na něho. Vzduchem poletovaly sněhové vločky a pár jich přistálo psovi na zádech. Motor dodávky stále běžel.

"Rychlej?" odfrkl Claud. "Pomalejšího psa jsi nejspíš v životě neviděl."

"Tak pročs ho kupoval?"

"No," řekl a na jeho dobytčí tváři se objevil mazaný, tajnůstkářský výraz. "Napadlo mě, že možná vypadá tak trochu jako Jackie. Co myslíš?"

"Když ses o tom teď zmínil, musím uznat, že asi jo."

Podal mi vodítko, abych vzal psa dovnitř a vysušil mu srst, a sám se vypravil kolem pumpy do kotce pro svého miláčka. Když se vrátil a postavili jsme ty dva poprvé vedle sebe, vzpomínám si, že poodstoupil a vydechl: "Ježíši na nebi!" Zůstal před nimi stát bez hnutí, jako by právě spatřil přízrak. Pak se beze slov a velice rychle pustil do díla. Spustil se na kolena a začal psy krok za krokem pečlivě porovnávat. Jeho vzrušení každou vteřinou rostlo, takže jsem měl pocit, jako by se v místnosti postupně oteplovalo. Byla to dlouhá prohlídka, během níž mlčky zkontroloval i drápy, osmnáct u každého z obou psů, aby zjistil, jestli se neliší barvou.

"Hele," řekl, když konečně vstal. "Buď tak hodnej a projdi se s nima párkrát po místnosti, jo?" Zůstal celých pět nebo šest minut stát opřený o sporák, oči přivřené a hlavu nachýlenou na stranu, díval se na ně, mračil se a kousal se do rtů. Potom, jako by se mu nechtělo věřit tomu, co prve viděl, si zase klekl, aby si všechno znovu překontroloval. Najednou ale nechal srovnávání, vyskočil na nohy a zadíval se na mě. Tvář měl napjatou, nepohnul se mu v ní ani sval, a kůže kolem očí a nosních dírek mu podivně zbělela. "Tak jo," řekl trochu roztřeseným hlasem. "Víš co? Jsme za vodou. Jsme pracháči."

A pak těch tajných porad v kuchyni, jen já a Claud, toho plánování do poslední podrobnosti a vybírání nejvhodnějšího závodiště. Každou druhou sobotu, celkem osmkrát, jsme zamkli čerpací stanici (následkem toho jsme pokaždé přišli o výdělek za celé odpoledne) a odvezli Jackieho dvojníka až k Oxfordu, na ošuntělou malou dostihovou dráhu poblíž Headingtonu, kde se hrálo o velké peníze, přestože závodiště tvořila jen řada starých sloupků, šňůra vyznačující směr běhu, obrácený bicykl, který tahal atrapu napodobující zajíce, a šest bloků pro psy se startovacím zařízením na vzdáleném konci dráhy. Sem jsme dopravili Jackieho dvojníka během šestnácti týdnů celkem osmkrát, zapsali ho u pana Feaseyho a postávali v ledovém dešti před nahloučeným davem, dokud jeho jméno nenapsali křídou na tabuli. Říkali jsme mu Černý panter. Když nastal jeho čas, Claud ho odvedl ke startovním blokům a pak se postavil k cílové čáře, aby ho včas ochránil před rváči. Tyhle divoké rafany do startovní listiny nechávali zapsat cikáni jen proto, aby po závodě roztrhali nějakého jiného psa na kusy.

Jistě si dovedete představit, že nám z toho bylo dost smutno - vézt toho psa tolikrát celou tu cestu, zapsat ho do závodu a pak ho sledovat a modlit se. Ať se dostih vyvíjel jakkoli, stejně pokaždé doběhl poslední. Modlení samozřejmě nebylo zapotřebí a ve skutečnosti jsme se nikdy doopravdy nestrachovali, protože to dobračisko prostě neumělo pořádně běhat a to bylo celé. Loudal se jako krab. Jen jednou neskončil poslední, to když velký žlutohnědý pes jménem Jantarový blesk nešťastně došlápl do díry, zlomil si kost v hlezně a doklopýtal do cíle po třech nohách. I tak to bylo o fous. Tak se rychle propadl mezi naprosté outsidery, a když jsme ho nechávali závodit naposledy, bookmakeři na něj vypsali kurs dvacet nebo třicet ku jedné, vyvolávali jeho jméno a vyzývali lidi, aby ho podpořili.

Toho slunečného dubnového dne konečně nastal čas, aby místo něj nastoupil Jackie. Claud prohlásil, že dvojníka už nasazovat nesmíme, aby panu Feaseymu nedošla trpělivost a nevyřadil ho kvůli pomalosti ze závodů nadobro. Podle Clauda nastal z psychologického hlediska právě teď nejvhodnější čas dovést věc do konce. Jackie prý v každém případě vyhraje o třicet, možná i o padesát délek.

Claud se ujal Jackieho výchovy, když byl pes ještě malé štěně, a přestože mu bylo teprve patnáct měsíců, byl to dobrý a rychlý běžec. Ještě nikdy nezávodil, ale věděli jsme, že dokáže divy. Jakmile bylo psovi sedm měsíců, Claud s ním začal každou neděli jezdit na malou soukromou tréninkovou dráhu v Uxbridgi a měřit mu čas. Vynechal jen jednou, to když musel s Jackiem na nějaké očkování. Claud tvrdil, že na to, aby vyhrál závody nejvyšší třídy u pana Feaseyho, Jackie ještě nemá. Díky dvojníkovi jsme ho ale dostali do nejnižší třídy, mezi úplné nuly. Podle Clauda mohl při závodě klidně upadnout, zase vstát a doběhnout jako první - když ne o dvacet, tak jistě aspoň o patnáct délek.

To dopoledne jsem měl jediný úkol - zajet do banky ve vesnici, vybrat padesát liber pro sebe a padesát pro Clauda (vypůjčil si je ode mě a chtěl si je postupně odpracovat), ve dvanáct hodin zamknout benzinovou stanici a na jedno z čerpadel vyvěsit nápis - ZAVŘENO, VRÁTÍM SE ZÍTRA. Claud měl zavřít psího dvojníka v kotci za benzinkou, naložit Jackieho do dodávky a pak by se jelo. Nemůžu říct, že bych úplně sdílel Claudovo vzrušení, ale to bylo nejspíš tím, že jsem do toho závodu nevkládal takové naděje jako on, který se těšil, že si bude moct koupit dům a oženit se. Taky jsem na rozdíl od něho nevyrůstal se smečkou chrtů. Claud celé dny nepřemýšlel o ničem jiném než o psech, jen občas večer si možná vzpomněl na Clarice. Já jsem měl svou čerpací stanici, která mě dostatečně zaměstnávala, a k tomu malý autobazar. Pokud chtěl Claud hloupnout se psy, neměl jsem nic proti tomu, zvlášť když jsme si jako dnes, tedy kdyby to vyšlo, tím mohli něco přivydělat. Vlastně se klidně přiznám, že při pomyšlení na to, kolik vsadíme a kolik bychom mohli vyhrát, mi v žaludku pokaždé trochu zaškubalo.

Psi mezitím dojedli snídani a Claud je vyvedl na krátkou procházku na pole naproti benzínce. Já jsem se oblékl a usmažil vejce. Pak jsem zajel do banky a vybral peníze (celou sumu v jednolibrových bankovkách). Zbytek dopoledne mi při obsluhování zákazníků uběhl velice rychle.

Přesně ve dvanáct jsem všude pozamykal a vyvěsil na čerpadlo ceduli s oznámením. Zpoza stanice vyšel Claud. Vedl na vodítku Jackieho a nesl velký kufr z červenohnědé lepenky.

"Kufr?"

"Na prachy," řekl na vysvětlenou Claud. "Sám jsi říkal, že dva tisíce liber do kapes nikdo nenacpe."

Byl krásný zlatavý jarní den, všude na keřích se rozvíjela poupata a buky za silnicí obrostly světlezeleným listím, skrz které prosvítalo slunce. Jackie vypadal nádherně. Svalnaté půlky zadečku se mu vzdouvaly jako dva melouny a kožich se mu leskl jako černý samet. Zatímco Claud nakládal kufr do auta, pes se vzepjal a zakřepčil na zadních, aby předvedl, v jaké je kondici. Pak zvedl oči ke mně a vesele se zašklebil, jako by věděl, že s námi jede na závody, kde vyhraje dva tisíce liber a sklidí spoustu slávy. Takový široký a téměř lidský úsměv jsem u žádného jiného psa neviděl. Zvedl horní ret a k tomu roztáhl koutky tlamy tak, že se ukázaly všechny zuby snad až na poslední stoličky vzadu. Pokaždé, když jsem ho viděl takhle se zakřenit, jsem se neubránil pocitu, že se vzápětí dá do hlasitého smíchu.

Nastoupili jsme do dodávky a vyrazili. Já jsem měl na starosti řízení. Claud seděl vedle mě a Jackie stál vzadu na slámě, nahlížel nám přes rameno a díval se, co se děle za čelním sklem. Claud se neustále otáčel a snažil se ho přimět, aby si lehnul. Nechtěl, aby to Jackieho v nějaké ostré zatáčce vyhodilo, ale pes byl příliš vzrušený, než aby dokázal poslechnout. Pokaždé se na Clauda jen zašklebil a zavrtěl svým dlouhatánským ocasem.

"Máš ty peníze, Gordone?" Claud si odpaloval jednu cigaretu od druhé a nedokázal chvíli posedět v klidu.

"Ano."

"Moje taky?"

"Vzal jsem celkem sto pět liber. Pětilibrovku pro navíječe, aby nezastavil zajíce a nepřerušil závod."

"Dobře," řekl Claud a promnul si dlaně o sebe s takovou silou, jako by mrzlo a chtěl se zahřát. "Dobře, dobře, dobře."

V Great Missendenu jsme projeli úzkou a krátkou High Street a zahlédli starého Rumminse, jak míří do hospody U koňské hlavy na svou ranní pintu piva. Za vesnicí jsme odbočili doleva, přehoupli se přes chilternský kopec a dorazili do Princes Risborough, odkud už to bylo do Oxfordu jen něco přes dvacet mil.

Najednou jsme zmlkli a obou se nás postupně zmocnilo jakési napětí. Seděli jsme úplně tiše, neřekli ani slovo a každý sám jsme se v duchu potýkali se svým strachem, vzrušením a úzkostí. Claud nepřestával kouřit a v jednom kuse vyhazoval dlouhé nedopalky z okna. Při podobných výletech obvykle cestou tam i zpátky bez přestání mluvil, vykládal mi, co všechno už v životě prováděl se psy, čím si vydělával, kde všude byl a kolik mu vynesla ta nebo ona výhra. Dozvídal jsem se od něho, co jiní lidé dokážou udělat psům, jakých zlodějin, krutostí a neuvěřitelných fíglů jsou majitelé zvířat schopni. Dnes mu ale myslím do řeči moc nebylo. Mně vlastně taky ne. Seděl jsem za volantem, sledoval silnici a snažil se nemyslet na to, co nás v nejbližší budoucnosti čeká. Namísto toho jsem si zkoušel vybavit, co všechno mi Claud navykládal o podivných čachrech, které provázejí chrtí dostihy. Přísahám, že jsem nepoznal nikoho, kdo by o zákulisí psích závodů věděl tolik jako Claud. Od té doby, co jsme si pořídili Jackieho dvojníka a začali realizovat svůj plán, se mě snažil do všeho zasvětit. Teď jsem toho, alespoň v teorii, věděl skoro tolik jako on.

Začalo to hned během našeho prvního strategického zasedání v kuchyni. Bylo to den poté, co přivezl Jackieho dvojče. Vzpomínám si, jak jsme seděli a sledovali oknem zákazníky. Claud mi vysvětloval, co všechno je potřeba udělat, a já jsem se ze všech sil snažil dávat pozor. Nakonec jsem se vzmohl na jedinou otázku.

"Nechápu," řekl jsem, "proč k tomu vůbec potřebuješ to dvojče. Nebylo by bezpečnější nechat pokaždý běžet Jackieho a během prvních pár závodů ho přimět, aby zvolnil a doběh jako poslední? A až bude dost dobrej a připravenej, nechali bysme ho běžet naplno. Kdybysme to dělali, jak se má, vyšlo by to nastejno, ne? A navíc by nehrozilo, že nás chytej při podvádění."

No, jak říkám, víc jsem toho ze sebe nedostal. Claud po mně šlehl pohledem a zarazil mě. "Hele! Nic takovýho! Byl bych rád, aby sis laskavě uvědomil, že žádný zastavování já nikdy nedopustím. Co to do tebe vjelo, Gordone?" Vypadalo to, že jsem ho tou otázkou opravdu ranil a zaskočil.

"Nechápu, proč by na tom mělo bejt něco špatnýho."

"Tak teď mě poslouchej, Gordone. Když budeš dobrýho psa nutit, aby zastavil, zlomíš mu srdce. Dobrej pes ví, že je rychlej, a říkám ti, že kdyby se jen díval, jak mu ostatní psi utíkaj, a věděl, že je nesmí dohonit, zlomilo by mu to srdce. Navíc kdybys věděl, jaký triky některý chlápci používaj, aby při závodech zastavili svý psy, nic takovýho by tě ani nenapadlo."

"Tak mi nějaký prozraď."

"Udělaj skoro cokoli, jen aby přinutili psa zpomalit. A zastavit dobrýho chrta není jen tak. Má takovou kuráž a je tak natěšenej, že ho ani nemůžeš nechat, aby se díval, jak jiný psi závoděj. Bude mít takovou chuť se k nim přidat, že ti vytrhne vodítko z ruky. Kolikrát jsem viděl, jak si pes při závodě zlámal nohu a stejně chtěl běžet až do konce."

V tu chvíli se odmlčel a zamyšleně se na mě zadíval těma svýma bledýma očima. Co říkal, mínil smrtelně vážně a bylo vidět, že se ze všech sil snaží všechno důkladně promyslet. "Možná," navázal, "že bych ti měl něco prozradit. Jestli se do toho máme pořádně pustit, asi bys měl vědět, proti čemu stojíme."

"Jen do toho," vybídl jsem ho. "Rád bych to věděl."

Chvíli jen mlčel a díval se z okna. "To hlavní, co sis měl pamatovat," řekl nakonec, "je, že tyhle chlapi, co jezděj se psama po závodech, jsou po čertech prohnaný. Jsou tak mazaný, že si to nejspíš ani nedovedeš představit." Znovu se zarazil, tentokrát aby si uspořádal tok myšlenek.

"Vem si například, kolika různejma způsobama můžeš psa zpomalit. Zaprvý máš šněrování, to je nejběžnější."

"Šněrování?"

"Jo. Sešněruješ je. To se dělá nejčastějc. Utáhneš psovi řemen od náhubku tak pevně, že skoro nemůže dejchat, jasný? Chytrej chlap ví, na kterou dírku řemen upnout a o kolik dýlek tak psa při závodě zpomalí. Obvykle stačí přitáhnout řemínek o pár dírek a pes ztratí tak pět šest dýlek. Když ho sešněruješ na doraz, doběhne poslední. Viděl jsem spoustu sešněrovanejch psů, co se za parnýho dne zhroutili a zdechli. Udusili se, prostě se udusili, a můžeš mi věřit, že moc pěknej pohled na ně nebyl. Jiný chlapi svazujou psům dva prsty u nohy bavlněnou nití. Pes pak neběží, jak by měl. Vyhodí ho to z rovnováhy."

"To nezní zase tak hrozně."

"Jiný lepěj kus rozměklý žvejkací gumy psovi pod ocas. Přímo tam, kde přirůstá ocas k tělu. A to není žádná sranda," dodal rozhořčeně. "Když pes běží, ocas se mu mírně pohupuje nahoru a zase dolů a guma se pak přilepuje ke chlupům na nejcitlivějších místech zadku. To se, jak si dovedeš představit, nelíbí žádnýmu psovi. Pak máš prášky na spaní. Ty se teď užívaj hodně. Musíš vycházet z váhy těla, přesně jako doktor. Ty, co tuhle metodu užívaj, dokážou prášek přesně odměřit, aby psa zpomalili o pět, deset, nebo patnáct dýlek. A to jsem zmínil jen pár normálních způsobů." řekl. "Ty jsou vlastně docela nevinný. Úplný nic proti jinejm metodám jak zpomalit psa, který používaj především cikáni. Některý z těch cikánskejch fíglů jsou tak odporný, že se mi o nich skoro ani nechce mluvit, jako když třeba psovi prostě strčej nohu do želez a nechaj past sklapnout. Takový věci by člověk neudělal ani svýmu nejhoršímu nepříteli."

Když mi o těch metodách povyprávěl - a byly to skutečně strašné věci, protože většinou šlo o to způsobit zvířeti rychle a bolestivě zranění - navázal líčením o tom, co lidé dělají, aby jejich pes naopak vyhrál.

"Věci, který lidi dělaj, aby pes běžel rychle, jsou stejně strašlivý jako ty, který maj zvíře zpomalit," řekl tiše s neproniknutelným výrazem v tváři. "Asi nejčastějc se používá gaultheriová silice. Když kolem tebe projde pes a na hřbetě nemá žádný chlupy nebo má po celým těle lysiny, tak to je tahle silice. Přímo před závodem ji vmasírujou psovi do kůže. Někdy se k tomu používá taky Sloanova mast, ale nejčastějc tahle silice. Strašně štípe. To pálení je tak nesnesitelný, že pes peláší, jak nejrychlejc dokáže, jen aby se tý bolesti zbavil.

Pak jsou taky zvláštní drogy, který zvířeti vpravíš do těla jehlou. Jenže to je moderní metoda, a většina z těch pásků, co se motaj kolem závodiště, o tom ví starou belu. To leda týpci, co si to na závodiště přifrčí ve velkým bouráku z Londýna se psem, kterýho si za velký prachy vypůjčili od nějakýho trenéra - ty občas používaj jehličky."

V duchu ho vidím, jak sedí na kuchyňském stole s cigaretou přilepenou ke koutku úst, jak přivírá oči, aby se mu do nich nedostal kouř, dívá se na mě štěrbinami mezi zvrásněnými víčky a říká: "Tohle si, Gordone, musíš zapamatovat. Když si ty lidi usmyslej, že by jejich pes měl vyhrát, není nic, co by pro to neudělali. Když se to veme z druhý strany, žádnej pes nedokáže běžet rychlejc, než na co je stavěnej, ať si s ním dělaj, co chtěj. Takže jestli se nám podaří dostat Jackieho do nejnižší třídy, je to v suchu. Žádnej pes z nejnižší třídy se Jackiemu nevyrovná, ani kdyby ho pomazali silicí nebo nadopovali. Nepomoh by ani zázvor."

"Zázvor?"

"Jasně. Finta se zázvorem se používá dost často. To se veme kus syrovýho zázvoru velkej asi jako vlašskej ořech a asi pět minut před startem se vpraví do psa."

"To jako myslíš, že mu ho nacpou do tlamy? Že ho spolkne?"

"Ne," řekl. "Do tlamy ne."

A tak to šlo dál. Během každého z dlouhých výletů, které jsme podnikli, abychom nechali Jackieho dvojníka závodit, jsem se dozvídal další a další podrobnosti o tomhle okouzlujícím sportu - zejména o dalších metodách, jak psa zpomalit, nebo ho naopak přimět, aby běžel rychleji (a to včetně názvů drog, jimiž se psi dopovali, a množství, která jim bylo třeba podat). Dostalo se mi poučení o "krysí kúře" (způsobu, jak liknavé psy přimět k pronásledování figuríny napodobující zajíce), která spočívala v tom, že se do plechovky zavře krysa a plechovka se následně uváže psovi kolem krku. Do víčka plechovky se vyřízne malá díra, jen tak velká, aby jí krysa mohla vystrčit hlavu a psa rafnout. Pes se na krysu samozřejmě nedostane, takže jen běhá dokola jako šílený, a čím víc třese plechovkou, tím víc ho krysa kouše. Když někdo krysu nakonec vypustí z plechovky, milý a učenlivý tvor, který dosud jen vrtěl ocasem a neublížil by ani mouše, se na hlodavce vrhne a ve vzteku ho roztrhá na kusy. Tohle párkrát zopakuješ, tvrdil Claud - a dodával, že jemu se to zajídá - a ze psa se stane učiněný zabiják, který se pustí za čímkoli, dokonce i za napodobeninou zajíce.

Minuli jsme Chilternské vrchy a vyjeli z bukových lesů do rovinaté krajiny jižně od Oxfordu, kde rostly hlavně jilmy a duby. Claud seděl tiše vedle mě, přiživoval si nervozitu nepřetržitým kouřením cigaret a každých pár minut se otočil, aby se ujistil, jestli je Jackie v pořádku. Pes konečně ležel a pokaždé, když se k němu Claud obrátil a tiše k němu promluvil, odpověděl mu mírným zavrtěním ocasu, při kterém sláma kolem zašustila.

Zanedlouho jsme měli vjet do Thame, na širokou High Street, kde v den konání trhu vystavovali v kotcích prasata, krávy a ovce a kam jednou za rok zavítali kolotočáři, aby tu zaparkovali své karavany a postavili přímo uprostřed města autíčkové dráhy, houpačky a jiné atrakce. Claud se v Thame narodil a pokaždé, když jsme městem projížděli, to neopomněl zmínit.

"Tak," říkal vždycky, když jsme zahlédli první thameské domy, "tohle je Thame, kde jsem se narodil a kde jsem vyrost, Gordone."

"To jsi mi říkal."

"Když jsme byli kluci, natropili jsme se všude kolem nějakejch rošťáren," oznamoval mi s mírnou nostalgií v hlase.

"To věřím."

Odmlčel se a pak začal vyprávět o časech, kdy teprve dospíval. Myslím, že si jen potřeboval na chvíli ulevit od napětí, které v něm postupně narůstalo.

"U sousedů měli kluka," začal, "Gilbert Gomm se jmenoval. Měl takovou ostře řezanou fretčí tvář a jednu nohu měl kratší než druhou. Podnikali jsme spolu děsný věci. Víš, co jsme dělali, Gordone?"

"Co?"

"V sobotu večer, když máma s tátou odešli do hospody, jsme chodili do kuchyně a tam jsme odšroubovali hadici od plynovýho vařiče a puštěli plyn do flašky od mlíka naplněný vodou. Pak jsme si sedli a popíjeli tu vodu z čajovejch šálků."

"To bylo tak dobrý?"

"Dobrý?! Bylo to naprosto odporný, ale nacpali jsme do toho spoustu cukru, takže to nakonec nechutnalo tak hnusně."

"Proč jste to pili?"

Claud se otočil a nevěřícně se ne mě zadíval. "Chceš říct, žes nikdy nepil Hadí vodu?"

"Nemůžu říct, že bych to někdy zkusil."

"Myslel jsem, že to jako děcko dělal každej. Motáš se z toho jak po víně, jen hůř. Záleží na tom, jak dlouho necháš probublávat plyn vodou. Každou sobotu jsme se tím zpili, až nám šla hlava kolem, a bylo to báječný. Jednou se ale táta vrátil domů dřív a nachytal nás. Na ten večer do smrti nezapomenu. Já držím láhev od mlíka, plyn si krásně probublává vodou, Gilbert klečí na podlaze a čeká, až mu dám znamení, aby zavřel kohoutek, a vtom vejde táta."

"Co vám řek?"

"Pane na nebi, Gordone, to bylo hrozný. Táta neřekne jediný slovo, jen zůstane stát u dveří, nahmatá opasek a začne si pomalu rozepínat přezku. Pak zvolna vytahuje pásek z kalhot a přitom ze mě nespouští oči. Byl to vysokej, mohutnej chlap, ruce měl jako lopaty, pod nosem černej knír a na tváři mu všude vystupovaly tmavý fialový žilky. Najednou ke mě přiskočí, popadne mě vzadu za kabát a začne mi vší silou sázet jednu za druhou. Mlátil mě koncem opasku, kde byla přezka, a řeknu ti, Gordone, už jsem myslel, že mě fakt zabije. Nakonec toho ale nechal, pomalu navlík pásek zase do kalhot, zapnul přezku, zahrnul si podolek a odkrknul si, protože vypil moře piva. Pak se zved a beze slova se zase vrátil do hospody. To byl nejhorší vejprask, jakej jsem v životě dostal."

"Kolik ti tenkrát bylo?"

"Asi tak osum, myslím," řekl Claud.

Jak jsme se blížili k Oxfordu, znovu umlkl. V jednom kuse otáčel hlavu, aby se přesvědčil, že je Jackie v pořádku, pohladil ho a přejel mu dlaní po hlavě. Jednou se obrátil úplně, klekl si na sedadlo a obestlal psa další slámou. Přitom mumlal něco o tom, že je v dodávce průvan. Minuli jsme okraj Oxfordu, projeli spletí úzkých cest, které vedly otevřenou venkovskou krajinou a po chvíli jsme se ocitli na hrbolaté silnici a začali předjíždět řídký zástup lidí, mužů i žen, kteří se pěšky nebo na bicyklech táhli týmž směrem. Někteří z mužů s sebou vedli chrty. Před námi jela velká limuzína. Skrz zadní okno bylo vidět, že na zadním sedadle sedí dva muži a mezi sebou mají psa.

"Sjížděj se sem odevšad," řekl Claud temným hlasem. "Pro tamhletoho si nejspíš byli přímo v Londýně. Nejspíš si ho vypůjčili jen na odpoledne z nějakýho tréninkovýho střediska. Podle všeho by to moh bejt jeden z těch psů, co běhaj v Derby."

"Doufám, že ho nepostaví proti Jackiemu."

"Bez obav," uklidňoval mě Claud. "Všichni nový psi jdou automaticky do nejvyšší třídy. To je základní pravidlo a pan Feasey nedopustí, aby se nedodržovalo."

U brány na závodiště stála manželka pana Feaseyho a vybrala od nás startovně, ještě než jsme vjeli dovnitř.

"Ten by ji nechal i šlapat do těch pitomejch pedálů a pohánět zajíce, kdyby na to měla dost síly," poznamenal Claud. "Starej Feasey holt nezaměstná víc lidí, než musí."

Přejel jsem přes závodiště a zaparkoval na konci řady aut vyrovnaných podlé živého plotu nahoře. Oba jsme vystoupili a Claud rychle obešel auto, aby vysvobodil zezadu Jackieho. Stál jsem vedle auta a čekal. Závodiště se rozkládalo na velké pláni, která se na jednom konci dost příkře zvedala. My jsme stáli nahoře nad svahem a dívali se dolů. V dálce jsem zahlédl šest startovních bloků a dřevěné sloupky vymezující závodní trať, která nejprve vedla spodní částí pláně, ostře se stáčela v pravém úhlu a nakonec mířila do svahu, kde byl cíl a kde se shromažďoval dav lidí. Třicet yardů za cílovou čárou stál obrácený bicykl, který poháněl zaječí atrapu. Protože je to přenosné zařízení, používá se k vlečení zajíce při všech chrtích dostizích. Je umístěné na chatrné dřevěné plošině, která stojí na čtyřech dřevěných kůlech zatlučených do země. Na plošinu se připevní obráceně, koly vzhůru, obyčejný starý bicykl. Bicykl se obrátí zadním kolem ke trati a z tohoto zadního kola se odstraní pneumatika, takže zbude jen dutý kovový ráfek. Šňůra, která vleče atrapu, se volným koncem přiváže k ráfku a navíječ (nebo poháněč zajíce) se postaví obkročmo nad bicykl, sehne se a otáčí rukama pedály, takže se šňůra navíjí na ráfek. Přitahuje zaječí figurínu k sobě libovolnou rychlostí až po čtyřicet mil za hodinu. Po každém závodu někdo odnese zaječí atrapu připevněnou na druhý konec šňůry ke startovním blokům. Rozvine tak šňůru navinutou na ráfku a připraví zařízení k dalšímu použití. Z vyvýšené plošiny může navíječ sledovat závod a regulovat rychlost zajíce tak, aby ho udržoval přímo před vedoucím psem. Kdykoli se mu zachce, může atrapu zastavit, takže se závod anuluje (například když to vypadá, že vyhraje pes, který by vyhrát neměl). Prostě jen otočí pedály opačným směrem a šňůra se zamotá do středu kola. Může taky pohyb zajíce najednou zpomalit, třeba jen na vteřinu, takže se pes v čele automaticky trochu zarazí a ostatní ho doběhnou. Navíječ je zkrátka důležitý chlapík.

Všiml jsem si, že navíječ pana Feaseyho už stojí na své plošině, opírá se o bicykl a skrz cigaretový kouř si prohlíží dav diváků. Měl na sobě modrý svetr a zdálo se, že je to silák.

V Anglii platí zvláštní zákon, podle kterého se podobné podniky mohou konat na stejném závodišti jen sedmkrát za rok. Proto bylo veškeré zařízení, které pan Feasey používal, přenosné, aby je mohl po sedmém závodu přemístit na jinou dráhu. Se zmíněným zákonem si nemusel vůbec lámat hlavu.

U cíle už se shromáždil dost početný shluk diváků a napravo od nás vyrostla řada stánků, v nichž úřadovali bookmakeři. Claud mezitím vysvobodil psa z dodávky a odváděl si ho ke skupince lidí postávajících kolem malého zavalitého chlapíka v rajtkách, pana Feaseyho. Každá z osob v hloučku měla na vodítku psa a pan Feasey si zapisoval jména zvířat do přehnutého zápisníku, který držel v levé ruce. Přišoural jsem se blíž, abych ho mohl sledovat.

"Kterejpak to je?" ptal se pan Feasey, drže tužku nad blokem.

"Půlnoc," odvětil muž s černým psem na vodítku.

Pan Feasey poodstoupil a velice důkladně si psa prohlédl.

"Půlnoc. Dobrá, píšu si to."

"Jane," řekl chlapík stojící vedle.

"Hned se kouknu. Jane… Jane… ano, v pořádku."

"Bojovník." Tohohle psa přiváděl čahoun s dlouhými zuby. Měl na sobě tmavomodrý dvouřadový oblek, tak obnošený, že se místy leskl, a jakmile vyslovil jméno zvířete, začal se volnou rukou zvolna škrábat na zadnici.

Pan Feasey se sehnul, aby se mohl na psa řádně podívat. Dlouhán zvedl oči k nebi.

"Odveď si ho," řekl pan Feasey.

Muž rychle sklopil zrak a přestal se škrábat.

"No tak, odveď si ho."

"Poslechněte, pane Feasey," zašišlal chlapík skrz dlouhé zuby. "Přece byste nebyl takovej."

"Koukej fofrem zmizet, Larry, a přestaň mě zdržovat. Oba dobře víme, že Bojovník má na pravý přední pacce dva bílý prsty."

"Koukněte, pane Feasey," nedal se chlap, "dyť ste Bojovníka neviděl nejmíň šest měsíců."

"Ztrať se, Larry, a honem. Nemám čas se s tebou dohadovat." Pana Feaseyho ta rozepře zřejmě nevyvedla ani v nejmenším z míry. "Další," řekl jen.

Viděl jsem, jak z hloučku vystoupil Claud s Jackiem. Velkou hovězí tvář měl úplně ztuhlou, jakoby zdřevěnělou, strnule zíral do jakéhosi bodu asi yard nad hlavou pana Feaseyho a svíral vodítko tak pevně, že mu klouby na ruce vystupovaly jako řada bílých cibulek. Dovedl jsem si představit, jak se asi cítí. Cítil jsem se v té chvíli stejně, ne-li hůř. Vtom se ale pan Feasey dal do smíchu.

"Helemese," zakřičel. "Tohle je Černej panter. Přichází náš šampión."

"Je to tak, pane Feasey," hlesl Claud.

"No, něco vám povím," řekl pan Feasey, který se ještě nepřestal smát. "Můžete se sebrat a rovnou si ho odvízt domů. Já ho nechci."

"Ale pane Feasey…"

"Tak šestkrát nebo osmkrát jsem ho nechal běžet a to stačí. Koukněte, proč ho rovnou neutratíte?"

"Poslechněte, pane Feasey. Nechte ho prosím ještě jednou běžet a dám vám pokoj."

"Už ani jednou! Dneska tu mám tolik psů, že to sotva zvládneme. Pro takovýhle zdechliny tady není místo."

Měl jsem pocit, že se Claud dá do pláče.

"A teď vážně, pane Feasey," řekl. "Už čtrnáct dní vstávám den co den o šestý, chodím s ním ven a masíruju ho. Můžete mi věřit, že to je úplně jinej pes než ten, co tu závodil posledně."

Při slovech "jinej pes" pan Feasey nadskočil, jako by dosedl na připínáček. "Co to má znamenat?!" křikl. "Jakej jinej pes?"

Musím uznat, že Claud se zachoval jako pašák a neztratil hlavu. "Heleďte, pane Feasey, přece mi nebudete podsouvat, co jsem neřek. Víte moc dobře, jak jsem to myslel."

"No dobrá, dobrá. Ale stejně si ho odveďte. Stavět takhle pomalý psy do závodu nemá smysl. Buďte tak hodnej, odvezte si ho domů a nezdržujte ostatní."

Díval jsem se na Clauda, Claud se díval na pana Feaseyho a pan Feasey se díval na dalšího psa v řadě. Pod hnědým tvídovým sakem měl žlutý pulovr, a díky té žluté skvrně na prsou, tenkým nohám v jezdeckých kamaších a hlavě, která sebou škubala na jednu a hned zase na druhou stranu, připomínal tak trochu nějakého neposedného ptáčka, snad stehlíka.

Claud postoupil o krok kupředu. Tvář mu začínala rozčilením nachovět, a jak polykal, ohryzek mu viditelně poskakoval nahoru a zase dolů.

"Já vám řeknu, co udělám, pane Feasey. Jsem si tak jistej, že se ten pes zlepšil, že se s váma vsadím o libru, že nedoběhne poslední. Tady ji máte."

Pan Feasey se pomalu otočil a zadíval se na Clauda. "Přeskočilo vám?" zeptal se ho.

"Vsadím se s váma o babku, tady je, jen abych vám dokázal, že mám pravdu."

Byl to nebezpečný tah a Claud věděl, že tím vzbudí podezření, ale taky mu bylo jasné, že mu nic jiného nezbývá. Chvíli bylo ticho. Pan Feasey se sehnul a znovu si psa prohlédl. Viděl jsem, jak pomalu přejíždí očima po těle zvířete a krok za krokem ho celé zkoumá. Důkladnost toho chlapíka byla obdivuhodná, a jeho paměť taky. Z toho malého sebevědomého mizery, který si dokázal zapamatovat postavu, zbarvení a zvláštní znaky možná několika stovek různých, ale přitom velmi podobných psů, šel tak trochu strach. Nikdy nepotřeboval víc než jeden malý záchytný bod - jizvičku, zploštělý prst, nepatrné zakřivení hlezna, méně klenutá záda nebo tmavší žíhání. Panu Feaseymu nic neuniklo.

Teď si v podřepu prohlížel Jackieho. Tvář měl růžovou a otylou, ústa malá a sevřená, jako by ani nedokázal roztáhnout koutky natolik, aby se mohl usmát, a oči měl jako dvě malé kamery zaostřené na psa.

"No," řekl, když se narovnal, "když už jsme u toho, je to ten samej pes."

"To bych prosil!" vykřikl Claud. "Za co mě proboha máte, pane Feasey?"

"Abych řek pravdu, myslím, že jste praštěnej. Ale proti lehce vydělaný libře nic nemám. Nejspíš jste už zapomněl, že ho Jantarovej blesk minule málem natáhnul i se zlomenou nohou, co?"

"Tenkrát nebyl pes ve formě," ohradil se Claud. "To ještě nedostával hovězí a masáže a nechodil jsem s ním trénovat na silnici jako teď. Podívejte, pane Feasey, přece ho nešoupnete do nejvyšší třídy, jenom abyste vyhrál sázku. Tenhle pes patří do nejnižší třídy, pane Feasey. To snad víte."

Pan Feasey se zasmál. Roztáhl malá knoflíkovitá ústa do kroužku, rozesmál se a pak se podíval na hlouček lidí stojících opodál. I ti se dali do smíchu.

"Poslechněte," řekl a položil chlupatou ruku Claudovi na rameno. "Já svý psy znám. Na to, abych vyhrál tu libru, nepotřebuju švindlovat. Poběží v nejnižší třídě."

"Dobře," přitakal Claud. "Sázka platí." Pak odešel s Jackiem stranou a já jsem se k nim připojil.

"Panebože, Gordone, to bylo o chlup!"

"Málem jsem se z toho sesypal."

"Ale jsme tam," prohlásil. Na tváři se mu znovu usídlil ten napjatý výraz a začal rychle rázovat tím zvláštním krokem, jako by mu pod nohama hořelo.

Branou stále přicházeli na závodiště další diváci. Postupně se jich nashromáždily dobré tři stovky. Nebylo to moc příjemné obecenstvo. Vykutálení chlápci a ženské s umouněnou tváří, zkaženými zuby a vychytralýma očima. Velkoměstská spodina. Vyřinuli se z města jako splašky z prasklého potrubí, trousili branou ze silnice a slévali se nahoře na svahu jako smrdutá kaluž. Sešli se tu všichni, páskové, cikání, dryáčníci - prostě špína, odpad a kal vyhřezlý z prasklých odpadních trubek velkého města. Někteří se psy, jiní jen tak. Viděli jsme psy, které měl majitel přivázané jen na kusu špagátu, ohavné psy s povislými hlavami, vyhublé prašivé čokly, kterým od věčného spaní na podlaze vyrazily na zadku boláky, smutné staré psy s šedivými čumáky, nadopované psy, psy nacpané ovesnou kaší, aby běželi pomalu, psy, kráčející tak prkenně, jako by jim zdřevěněly nohy. Zejména jeden z nich, ten bílý, se sotva vlekl.

"Claude, proč má ten bílej pes tak zdřevěnělý nohy?" zeptal jsem se.

"Kterej?"

"Tamhleten bílej."

"Aha. Jo tak, už vím. Nejspíš ho pověsili."

"Pověsili?"

"Jo, pověsili. To zavěsíš psa za postroj na čtyryadvacet hodin a necháš mu plandat nohy."

"Ale proč, panebože?"

"Abys ho zpomalil, to se rozumí. Některejm lidem nestačí psa nadopovat, nacpat nebo ho sešněrovat. Tak ho pověsej."

"Aha."

"Buď to," dodal Claud, "nebo je obrousej. Vemou kus hrubýho smirku a sedřou jim z pacek kůži, aby je to bolelo, když běžej."

"Jo, chápu."

A pak tu byli psi v lepší formě, slibněji vyhlížející fešáci, kteří každý den dostávali koňské maso, ne pomeje, suchý chleba nebo vodu, ve které se vařilo zelí, jako jiní. Těm se hned jinak leskla srst, vrtěli ocasy, škubali za vodítko, nebyli omámení drogami ani nacpaní, ale možná je čekal ještě nepříjemnější osud v podobě utažení řemenu na náhubku o čtyři dírky. Ale dej pozor, ať může dejchat, Jocku. Ne ať ho nadobro uškrtíš. Ať se v polovině závodu nesesype. Jen aby trochu supěl, chápeš? Utahuj to postupně, vždycky o jednu dírku, dokud neuslyšíš, jak sípe. Všimneš si, že začne otvírat tlamu a lapat po dechu. To je tak akorát, ale nesmí mu lízt oči z důlků. Na to si dej pozor, jo? Jasný?

Jasný.

"Pojď trochu stranou od těch lidí, Gordone. Jackiemu nedělá moc dobře, když se kolem něj motá tolik psů. Ještě by z toho byl vedle."

Zamířili jsme nahoru do svahu, došli až k zaparkovaným autům a několikrát jsme se kolem nich prošli tam a zase nazpátek, aby měl pes pohyb. V některých autech jsme zahlédli muže, jak sedí se svými psy. Když jsme procházeli kolem nich, pokukovali po nás okny a mračili se.

"Teď pozor, Gordone. Nestojíme o žádný trable."

"Jistě."

To byli nejlepší psi ze všech, které jejich opatrovníci drželi jako tajné zbraně v autě a rychle je vyváděli, jen aby je na poslední chvíli nechali zapsat (často pod nepravým jménem). Pak je zase odvedli do vozu a těsně před závodem s nimi zamířili rovnou ke startovním blokům. Sotva závod skončil, muselo se s nimi znovu rychle do aut, aby je nějaký příliš zvědavý otrapa dlouho neočumoval. Tak zněl příkaz trenéra, který psa ve velké profesionální stáji připravoval. Tak jo. Můžete ho mít, ale ať ho proboha nikdo nepozná. Tohohle psa znají tisíce lidí, takže musíte bejt opatrný, jo? A přijde vás to na padesát liber.

Tohle byli moc rychlí psi, ale na tom, jak rychle dokázali utíkat, zase tak moc nezáleželo. Stejně je nejspíš čekalo žihadlo, jen tak pro jistotu. Jeden a půl kubíku éteru pod kůži, provede se to v autě a vstřikovat se musí pěkně pomalu. Každý pes pak získá nejmíň deset délek. Někdy se používal kofein rozpuštěný v oleji nebo kafr. Ty je taky dokázaly popohnat. Ti muži ve velkých autech to věděli. Někteří z nich znali i účinky whisky. Tu je ale potřeba vpíchnout přímo do žíly. Provést intravenózní vpich není žádná legrace. Člověk může žílu minout. Netrefíte se do žíly, whisky nezabere a jste v háji. Takže raději éter, kofein nebo kafr. Nedávej jí toho moc, Jocku. Kolik že váží? Osmapadesát liber. Tak jo, ale víš, co nám ten chlap říkal. Počkej chvilku. Napsal jsem si to na kus papíru. Tady to je. Desetina kubíku na deset liber tělesný váhy udělá na třech stech yardech pět dýlek. Počkej chvilku, ať to můžu spočíst. Kriste pane, nejspíš to budeš muset odhadnout, Jocku. Vem to prostě od oka. Uvidíš, že to bude dobrý. Stejně na tom tak moc nesejde, protože ostatní zvířata, co poběžej v tom závodě, jsem vybíral taky já. Musel jsem starýmu Feaseymu vrazit pětku. Celou pětku jsem mu nacpal, našemu drahýmu panu Feaseymu, a říkám mu to máte ode mě z lásky, jako dáreček k narozeninám.

Moc vám děkuju, pan Feasey na to. Děkuju vám, můj dobrej a váženej příteli.

A na zpomalení psů používají muži z velkých aut chlorbutal. To je vám krása, tenhle chlorbutal. Stačí ho vpíchnout večer před závodem, což se hodí, zvlášť když jde o psa, který patří někomu jinému. Pethidin funguje stejně. Nebo směs pethidinu a skopolaminu. Ta je taky fajn.

"Jak vidím, dalo si tady dostaveníčko sportumilovný panstvo z širokýho okolí."

"To jo."

"Dávej si pozor na kapsy, Gordone. Prachy schovals?"

Prošli jsme mezerou mezi auty a živým plotem. Všiml jsem si, že Jackie ztuhl. Zabral za vodítko a začal se pohybovat v plíživých přískocích. Asi třicet yardů od nás se objevili dva muži. Jeden z nich přidržoval velkého žlutohnědého chrta, který byl stejně strnulý a napjatý jako Jackie. Druhý držel v rukou pytel.

"Sleduj," zašeptal Claud, "teď dostane návnadu."

Z pytle se na trávník vykutálel malý králík, chundelatý, bílý, mlaďounký a úplně krotký. Napřímil se a chvíli seděl bez hnutí, pak se přikrčil, nahrbil se při tom, jak to králíci dělávají, a přitiskl se čumáčkem k zemi. Vyděšený králík. Žuchnout z pytle přímo na trávu a ocitnout se v ostrém světle. Pes samým vzrušením začínal šílet, opíral se do vodítka, hrabal packami, vrhal se kupředu a kňučel. Králík psa uviděl. Vtáhl hlavu mezi ramena a ani se nepohnul, jak byl ochromený strachem.

Muž chytil psa za obojek a pes se kroutil, vyskakoval a snažil se mu vymanit. Druhý z mužů postrčil králíka nohou, ale ten byl tak vystrašený, že zůstal dřepět. Strčil do něj tedy znovu. Šťouchl do něho špičkou boty jako do fotbalového míče, až králík udělal několik kotrmelců. Když dopadl, narovnal se a začal hopkat po trávě pryč od psa. Muž pustil obojek, pes se jediným mohutným skokem králíka zmocnil a pak se ozvalo kvičení, nepříliš hlasité, ale zato pronikavé a poměrně vytrvalé.

"Tak jsi to viděl," řekl Claud. "Tomu se říká předhodit psovi návnadu."

"Nemůžu říct, že by se mi to moc líbilo."

"Přece jsem ti o tom vykládal, Gordone. Dělá to většina lidí. Psa to před závodem nabudí."

"Stejně se mi to nezamlouvá."

"Mně taky ne. Ale dělaj to všichni. Dělaj to i trenéři na velkejch závodištích. Podle mě je to normální zvěrstvo."

Šli jsme dál. Dav diváků na svahu pod námi houstl a za ním bookmakeři mezitím postavili dlouhou řadu stánků s tabulemi, na nichž byla červeným, zlatým a modrým písmem napsána jejich jména. Všichni bookmakeři už stáli před stánkem na obrácené bedně, v jedné ruce drželi balíček očíslovaných kartiček a v druhé kus křídy. Každý měl za zády zapisovače s blokem a tužkou. Pak jsme zahlédli pana Feaseyho, jak kráčí k tabuli přibité ke kůlu, který stál u závodiště.

"Jde vypsat složení prvního závodu," řekl Claud. "Pojď, honem!"

Sešli jsme chvatně z kopce a připojili se k davu. Zatímco pan Feasey nahlížel do notýsku s měkkými deskami a vypisoval jména psích závodníků, shluk lidí trochu utichl a zmocnilo se ho napjaté očekávání.

1. Sally

2. Tři libry

3. Šouralka

4. Černý panter

5. Whisky

6. Raketa

"Je tam!" šeptl Claud. "První závod! Čtvrtej blok! Teď poslouchej, Gordone. Rychle mi podej pětilibrovku, ať ji můžu ukázat navíječovi." Claud samým vzrušením skoro nemohl mluvit. Kolem očí a nosu mu zase vystoupily bílé skvrny, a když jsem mu podával pětilibrovou bankovku, třásla se mu celá paže. Chlapík, který měl pohánět zaječí atrapu, ještě postával na dřevěné plošině ve svém modrém svetru a pokuřoval. Claud došel k plošině, zastavil se pod ní a zvedl oči.

"Vidíte tuhle pětilibrovku?" oslovil chlapíka tiše, napřáhl ruku a ukázal mu složenou bankovku na dlani. Muž se na ni podíval, aniž pohnul hlavou.

"Jestli se do toho pořádně opřete, bude vaše. Žádný zastavování ani zpomalování a pěkně do toho šlápnout, rozumíte?"

Muž zůstal stát bez hnutí, jen maličko, skoro neznatelně zvedl obočí. Claud se otočil.

"Tak Gordone, teď vemeš prachy a postupně je vsadíš u jednotlivejch stánků. Po malejch částkách, jak jsem ti říkal. Jdi od jednoho stánku k druhýmu a všude vsaď jen trochu, ať nesrazíš kurs dolů, jo? Já pěkně polehoučku povedu Jackieho dolů, tak pomalu, jak to jen půjde, takže budeš mít fůru času. Je to jasný?"

"Je."

"A nezapomeň se postavit k cílový čáře, abys ho moh po závodě odchytit. Až se ostatní začnou rvát o zajíce, drž ho stranou. Pěkně ho čapni a pevně ho drž, než k tobě přiběhnu s obojkem a vodítkem. Tahleta Whisky je cikánskej pes a urve nohu všemu, co se jí připlete do cesty."

"Fajn," řekl jsem. "Jdeme na to."

Sledoval jsem, jak Claud odvádí Jackieho k cílové čáře, aby si tam pro něho vyzvedl žlutou vestu s velkou čtyřkou. A taky náhubek. Zahlédl jsem i ostatní psí běžce. Jejich majitelé je obletovali, navlékali jim číslované vesty a upevňovali jim náhubky. Pan Feasey všechno řídil a poskakoval ve svých úzkých rajtkách sem tam jako poplašený vrabčák. Všiml jsem si, jak se naklonil ke Claudovi, něco mu řekl a zasmál se. Claud si ho nevšímal. Brzy měli všichni vyrazit a provést psy přes závodiště. Čekala je dlouhá cesta dolů s kopce a pak přes celou pláň až ke startovním blokům. To nestihnou dřív než za deset minut, řekl jsem si a začal se prodírat davem, který před stánky bookmakerů postával v zástupu o šesti nebo sedmi řadách.

"Dvě ku jedný na Whisky! Dvě ku jedný na Whisky! Pět ku dvěma na Sally! Dvě ku jedný na Whisky! Čtyry ku jedný na Šouralku! Tak pojďte! Honem, honem! Co to bude?"

Na tabulích před všemi stánky byl u Černého pantera křídou vypsaný kurs pětadvacet ku jedné. Protlačil jsem se k nejbližšímu bookmakerovi.

"Tři libry na Černýho pantera," křikl jsem a napřáhl ruku s penězi.

Muž stojící na bedně měl zanícenou fialovou tvář a stopy po nějaké bílé substanci kolem koutků úst. Popadl peníze a vhodil je do aktovky. "Pětasedmdesát liber ku třem na Černýho pantera," řekl. "Číslo čtyřicet dva." Podal mi lístek a jeho pomocník zanesl sázku do sešitu.

Ustoupil jsem o několik kroků, na zadní stranu lístku jsem hbitě napsal "75 ku 3" a pak jsem lístek spolu s penězi vsunul do vnitřní kapsy saka.

Věděl jsem, že pokud budu takhle pokračovat a vsázet jen malé částky, mělo by být všechno v pořádku. Stejně jsem se na Claudovu radu pojistil. Vždycky když běžel Jackieho dvojník, vsadil jsem si na něho pár liber, abych, až půjde do tuhého, nevzbudil podezření. A tak jsem celkem sebevědomě obešel celou řadu stánků a u každého si pořídil lístek za tři libry. Nespěchal jsem, ale taky jsem nemarnil čas, a pokaždé, než jsem zasunul lístek do kapsy, jsem na jeho zadní stranu napsal sumu, kterou jsme měli vyhrát. Bookemakerů bylo celkem sedmnáct. Nakoupil jsem sedmnáct lístků a utratil jedenapadesát liber, aniž bych tím jakkoli pohnul s kurzem. Zbývalo mi čtyřicet devět liber. Zabrousil jsem pohledem dolů pod svah. Jeden z majitelů už stál se psem u startoviště, ostatní od startovních bloků dělilo asi tak dvacet nebo třicet yardů. Ne tak Clauda. Claud s Jackiem byli teprve v půli cesty. Viděl jsem, jak se Claud šourá ve svém starém svrchníku barvy khaki za Jackiem, který nedočkavě popotahuje za vodítko. Jednou se dokonce zastavil a předstíral, že mu něco upadlo a že to hledá. Když se zase zvedl, začal pro změnu kulhat, aby mohl jít ještě pomaleji. Vyrazil jsem zpět k prvnímu stánku, abych mohl začít nanovo.

"Tři libry na Černýho pantera."

Bookmaker, ten s brunátnou tváří a čímsi bílým kolem úst, si mě ostře přeměřil pohledem, protože si vzpomněl, že jsem u něho už byl. Naslinil si prsty a jediným rychlým, téměř graciézním pohybem paže obratně smazal číslici dvacet pět z tabule. Po jeho zásahu zůstalo vedle jména Černého pantera prázdné tmavé políčko.

"Tak dobrá, dostanete ještě jednou pětasedmdesát ku třem," řekl. "Ale to stačí." Pak zvýšeným hlasem oznámil: "Patnáct ku jedný na Černýho pantera. Patnáct ku jedný na Pantera."

Z tabulí před všemi stánky zmizely pětadvacítky a kurs na Pantera byl teď patnáct ku jedné. Vzal jsem to rychle, ale než jsem obešel celou řadu stánků, měl jsem toho dost. Černého pantera taky už nikdo nevyvolával. Každý z bookmakerů si ode mě vzal jen šest liber, ale vsadili proti nim sto padesát, což bylo pro takové nanicovaté sázkaře na jeden provinční dostih až až. Byl jsem pyšný, jak dobře jsem to provedl. Teď jsem měl lístků habaděj. Vytáhl jsem je z kapes a přepočítal je. Bylo jich celkem třiatřicet. Jako bych v ruce držel malý paklík karet. A kolik že nás to čeká, když Jackie vyhraje? Moment… něco přes dva tisíce liber. Claud říkal, že pes ostatním uteče o třicet délek. Kdepak teď vlastně je?

V dálce pod svahem jsem zahlédl postavičku v khaki svrchníku a vedle ní velkého černého psa. Ostatní psi už stáli v blocích a jejich majitelé pomalu odcházeli pryč. Claud v podřepu vlákal Jackieho do čtyřky, zavřel za ním dvířka a pak se otočil a rozběhl se směrem k davu diváků na kopci, až za ním cípy svrchníku vlály. Jak běžel, neustále se ohlížel za sebe.

Vedle bloků se ukázal startér, zvedl ruku a zamával kapesníkem. Na druhém konci trati, za cílovými sloupky, blízko nichž jsem stál, se chlapík v modrém pleteném svetru rozkročil nad bicyklem, odpověděl na startérovo znamení, sehnul se a opřel se rukama do pedálů. Když se nepatrná bílá tečka v dálce (zajíce zastupovala stará fotbalová mičuda potažená kouskem bílé králičí kůže) začala vzdalovat od startovní čáry, prudce zrychlil. Dvířka se zvedla a psi vylétli z bloků. Drželi se v jednom tmavém chumlu, všichni pohromadě, jako by neběželo šest psů, ale jeden. Jackie se téměř okamžitě utrhl od zbytku startovního pole. Že to je Jackie, jsem poznal podle barvy srsti. Žádný jiný černý pes v tomhle závodě neběžel. Byl to Jackie, o tom nemohlo být pochyb. Nehýbej se, říkal jsem si v duchu. Uvolni všechny svaly, nemrkej a hleď abys nepohnul ani prstem. Pěkně klidně stůj a nehýbej se. Dívej se, jak běží. Do toho, Jacksone, chlapče! Ne, nekřič. To přináší smůlu. A nevrť se. Ještě dvacet vteřin a bude po všem. Teď přijde ta ostrá zatáčka a do toho kopce jistě nabere náskok dobrých patnáct nebo dvacet délek. Nepočítej délky, nebo mu přineseš smůlu. A nehýbej se. Nevrť hlavou. Sleduj ho jen koutkem oka. Koukej, jak to Jackson pálí! Teď ve svahu se do toho fakt opřel. Už to má v kapse! Teď už musí vyhrát…

Když jsem k němu dorazil, dotíral na králičí kožku a snažil se ji uchopit do zubů, ale náhubek mu v tom bránil. Ostatní psi pádili za ním a najednou byli všichni na hromadě a chňapali po králíkovi. Popadl jsem Jackieho kolem krku, odtáhl ho stranou, dřepl si a sevřel ho oběma rukama kolem těla, jak mi Claud přikázal. Ostatní chytači měli se svými psy podstatně víc práce.

Pak se vedle mě objevil Claud. Ztěžka oddechoval a samým vzrušením ze sebe nedokázal dostat ani slovo, jen Jackiemu odepnul náhubek a nasadil mu obojek a vodítko. Najednou nám stál za zády pan Feasey, ruce založené v bok, malá ústa našpulená. Pichlavýma očima znovu rentgenoval Jackieho.

"Tak tohleto jste si na mě vymysleli, jo?" spustil.

Claud zůstal sehnutý nad psem a tvářil se, jako by nic neslyšel.

"Po tomhle už vás tady nechci vidět, rozumíte?"

Claud se dál nimral s Jackieho obojkem.

Slyšel jsem, jak někdo za námi říká: "To se tomu parchantovi s rozpláclým ksichtem povedlo, co? Takle prohodit čokly starýmu Feaseymu před nosem." Někdo jiný se zasmál. Pan Feasey odkráčel pryč. Claud se narovnal a zamířil s Jackiem k navíječi v modrém svetru, který mezitím slezl z plošiny.

"Cigaretu?" zeptal se Claud a nabídl muži balíček. Chlapík si jednu vzal a s ní i pětilibrovou bankovku, kterou Claud držel stočenou mezi prsty.

"Dík," řekl Claud. "Moc vám děkuju."

"To nestojí za řeč," odpověděl chlapík.

Pak se Claud obrátil ke mně. "Udals to všechno, Gordone?" Neustále poskakoval, třel si dlaně o sebe, a když promluvil, rty se mu třásly.

"Jo. Polovinu pětadvacet ku jedný, druhou patnáct ku jedný."

"Panebože, Gordone, to je paráda. Počkej tady, já skočím pro kufr."

"Vem Jackieho," řekl jsem mu, "běž a posaď se do auta. Za chvíli jsem u tebe."

U sázkařských stánků teď nebyl nikdo. Byl jsem jediný, kdo měl nárok na nějakou výhru. S báječně slavnostním pocitem v hrudi jsem pomalu, takřka tanečním krokem zamířil k prvnímu bookmakerovi v řadě, k chlápkovi s fialovou tváří a zabělenými koutky úst. Stoupl jsem si před něho a beze spěchu se probíral hromádkou sázenek, dokud jsem nenašel ty jeho. Jmenoval se Syd Pratchett. Měl to napsané na vývěsní tabuli zlatým písmem na jasně červeném pozadí - SYD PRATCHETT, NEJVÝHODNĚJŠÍ SÁZKY V HRABSTVÍ MIDLANDS, VÝHRY K VYZVEDNUTÍ IHNED.

Podal jsem mu první lístek a řekl: "Dostanu sedmdesát osm liber." Znělo to tak dobře, že jsem to vzápětí zopakoval - jako rozkošný refrén. "Na tenhle dostanu sedmdesát osm liber." Nechtěl jsem se panu Pratchettovi pošklebovat. Vlastně jsem ho začínal mít dost rád. Dokonce mi ho bylo líto, že bude muset vyklopit tolik peněz. Doufal jsem, že tím jeho žena a děti neutrpí žádnou újmu.

"Číslo čtyřicet dva," řekl pan Pratchett a obrátil se k svému pomocníkovi, který držel v ruce velký sešit. "Číslo čtyřicet dva požaduje sedmdesát osm liber."

Chvíli bylo ticho, jak pomocník přejížděl prstem po sloupci zaznamenaných sázek. Proběhl sázky dvakrát, pak zvedl oči, podíval se na šéfa a pomalu zavrtěl hlavou.

"Ne," řekl. "Nemůžu vám vyplatit nic. U čísla čtyřicet dva mám poznačenou Šouralku."

Pan Pratchett se na své bedně otočil, předklonil se a nahlédl do sešitu. Vypadalo to, jako by ho slova zapisovače pobouřila. Na jeho mohutné fialové tváři se objevil výraz nefalšovaného znepokojení.

Ten zapisovač je moula a pan Pratchett mu to co nevidět vytmaví, pomyslel jsem si.

Když se ale pan Pratchett obrátil zase ke mě, z jeho přimhouřených očí na mě čišelo nepřátelství. "Tak koukni, hochu," řekl tiše. "Nesnaž se nám tady něco namluvit. Moc dobře víš, že sis sadil na Šouralku. Vo co ti teda de?"

"Vsadil jsem na Černýho pantera," ohradil jsem se. "Byly to dvě samostatný sázky pětadvacet ku jedný. Tady je druhej lístek."

Tentokrát se ani neobtěžoval nahlížet do sešitu. "Sadil sis na Šouralku, hochu," řekl jen. "Já si tě pamatuju." Nato se ke mně obrátil zády a začal stírat mokrým hadrem z tabule jména psích účastníků skončeného závodu. Zapisovatel vzadu zavřel sešit se záznamy a zapaloval si cigaretu. Stál jsem tam, díval se na ně a cítil jsem, jak mi po celém těle začíná stékat pot.

"Ukažte mi ten sešit."

Pan Pratchett se do mokrého hadru vysmrkal a pak ho upustil na podlahu. "Hele," řekl, "proč netáhneš pryč a nepřestaneš mě votravovat?"

Věc se měla tak: lístek od bookmakera, na rozdíl od sázenky, kterou vytiskne stroj, nikdy neosahuje žádné údaje o povaze sázky. To je běžná praxe a je to stejné na všech závodištích po celé zemi, ať už jste na Silver Ringu v Newmarketu, v Královské oboře v Ascotu nebo na malé venkovské dráze někde u Oxfordu. Jediné, co dostanete, je kartička se jménem bookmakera a pořadovým číslem. Výši sázky zapíše (nebo by měl zapsat) bookmakerův pomocník do své knihy záznamů spolu s číslem sázenky, ale žádný jiný doklad o tom, jakou sázku jste uzavřeli, neexistuje.

"Ztrať se," slyšel jsem pana Pratchetta. "Mazej!"

Ustoupil jsem o krok a přejel pohledem řadu stánků. Žádný z bookmakerů se nedíval mým směrem. Všichni stáli nehnutě na svých dřevěných bednách a zírali před sebe do davu. Přistoupil jsem k dalšímu a předložil mu sázenku.

"Vsadil jsem tři libry na Černýho pantera v kursu pětadvacet ku jedný," prohlásil jsem odhodlaně. "Dostanu od vás sedmdesát osm liber."

Chlapík s rozměklou, zanícenou tváří předvedl týž výstup jako pan Pratchett. Obrátil se na svého zapisovače, nahlédl do záznamů a dal mi stejnou odpověď.

"Co to do vás vjelo," řekl nakonec tiše tónem, jakým člověk mluví s osmiletým školákem. "Zkoušet takový pitomosti."

Tentokrát jsem ustoupil o pořádný kus. "Vy všiváci zlodějský!" zakřičel jsem na ně. "Jeden jako druhej!"

Všichni bookmakeři v řadě naráz jako loutky mechanicky otočili hlavu a podívali se na mě. Výraz žádného z nich se nezměnil. Pohnuli jen hlavami, všech sedmnáct najednou, a upřeli na mě pohled svých chladných, skelných očí. Nikdo z nich nedal najevo ani jiskřičku zájmu. Jako by přítomným sdělovali: "Někdo promluvil, ale neslyšeli jsme, co říká. To je ale dneska pěkně."

Dav vycítil ve vzduchu vzrušení a začal se stahovat ke mně. Otočil jsem se, vrátil se poklusem k panu Pratchettovi, stoupl si přímo před něho a zabodl mu ukazovák do břicha. "Jste zloděj. Ubohej špinavej zloděj!" zařval jsem.

Zvláštní bylo, že s panem Pratchettem to zřejmě ani nepohnulo.

"No to mě podržte," řekl. "Copak se nám to tady rozmluvilo?"

Pak se najednou jeho tvář roztáhla do širokého žabího úsměvu. Rozhlédl se po kolemstojících a zakřičel: "Koukněte, kdo se nám tady rozpovídal!"

Všichni se rázem dali do smíchu. Bookmakeři na bednách jako by ožili. Obraceli se směrem ke mně, smáli se, ukazovali si na mě a pokřikovali: "Copak nám to tady mluví?"

Zanedlouho se posměšná otázka začala ozývat i z davu. Stál jsem na trávě před panem Pratchettem s hromádkou sázenek tlustou jako balíček karet v ruce a jen stěží vzdoroval hysterii. Za hlavami pokřikujících lidí jsem zahlédl pana Feaseyho, jak stojí před tabulí a křídou vypisuje jména psů, kteří měli nastoupit do dalšího závodu. Pak jsem v dálce za ním uviděl Clauda. Postával u dodávky a čekal na mě s kufrem v ruce.

Byl právě tak čas vrátit se domů.

MISTR SVĚTA

Po celý den, když jsme zrovna neobsluhovali zákazníky, jsme se hrbili nad stolem v kanceláři čerpací stanice a chystali rozinky. Byly buclaté, měkké a nabobtnalé, jak se máčely ve vodě, a když jste je nařízli žiletkou, slupka se otevřela a rosolovitou hmotu šlo zevnitř krásně vymáčknout. Bylo jich ale celkem sto devadesát šest, a než jsme s nimi byli hotovi, byl už skoro večer.

"No nevypadají skvostně?" zahlaholil Claud a promnul si spokojeně ruce, až v nich zapraštělo.

"Kolik je hodin, Gordone?"

"Před chvílí bylo pět."

Oknem jsme zahlédli dodávku, jak zastavuje u čerpadel. Za volantem seděla žena a vzadu se tísnilo asi tak osm dětí pojídajících zmrzlinu.

"Měli bysme se co nevidět vydat na cestu," řekl Claud. "Je ti přece jasný, že když tam nedorazíme před setměním, skončí to celý fiaskem." Najednou byl jako na trní. Tvář měl zrudlou a oči vykulené. Takový výraz míval, když čekal na začátek psích závodů nebo když měl večer rande s Clarice.

Oba jsme vyšli ven a Claud ženě z dodávky načerpal požadovaný počet galonů. Když odjela, zůstal stát uprostřed příjezdové cesty a znepokojeně mžoural směrem ke slunci, které od řady stromů na hřebenu protáhlého kopce na druhé straně údolí dělila už jen šířka lidské dlaně.

"Tak dobře," řekl jsem. "Pozamykej to tu."

Rychle obešel všechna čerpadla a každou hubici připevnil k držáku malým visacím zámkem.

"Ten žlutej pulovr by sis měl radši svlíknout," upozornil mě.

"Pročpak?"

"Až vysvitne měsíc, bude tě venku vidět na sto honů."

"To nevadí."

"Vadí," odsekl. "Buď tak hodnej, Gordone, a sundej ho. Za tři minuty tady." Nato zmizel ve svém karavanu, se kterým parkoval za čerpací stanicí, a já šel dovnitř, svlékl si žlutý pulovr a natáhl na sebe modrý.

Když jsme se zase sešli venku, Claud měl na sobě černé kalhoty a tmavozelený rolák. Na hlavě mu seděla hnědá plátěná čepice se štítkem, který měl stažený do očí, a vypadal jako nějaký apačský herec z nočního baru.

"Co to tam máš?" zeptal jsem se a ukázal na vybouleninu na jeho břiše.

Vykasal si svetr a ukázal mi dva tenké, ale objemné pytle z bavlněné látky, které měl úhledně složené a pevně ovázané kolem pasu. "Abysme to měli v čem odnýst," ucedil spiklenecky.

"Aha."

"Pojďme," pobídl mě.

"Stejně si myslím, že bysme si měli vzít auto."

"To je moc riskantní. Někde s ním zaparkujeme a uvidí ho."

"Ale do toho lesa je to víc než tři míle."

"To je," připustil. "A taky jistě víš, že když nás chytěj, čeká nás nejspíš půl roku v base."

"O tom jsi mi neříkal."

"Že ne?"

"Já nejdu," prohlásil jsem. "To za to nestojí."

"Procházka ti prospěje, Gordone. Pojď."

Byl tichý slunečný podvečer, na obloze viselo nehnutě pár zářivě bílých cárů mraku a v údolí bylo chladno a naprosté ticho, když jsme se my dva pustili po silnici lemované travou, která vedla mezi kopci a táhla se směrem k Oxfordu.

"Máš ty rozinky?" zeptal se Claud.

"Mám je v kapse."

"Dobře," řekl. "Výborně."

Po deseti minutách jsme odbočili ze silnice a vyrazili po úzké cestě lemované po obou stranách houštím. Odtud se pak šlo pořád do kopce.

"Kolik lidí to tam hlídá?" zeptal jsem se.

"Tři."

Claud odhodil nedokouřenou cigaretu. Chvilku nato si zapálil další.

"Obvykle jsem proti zavádění novejch metod," ozval se. "Aspoň pokud jde o prácičku, jako je tahle."

"Jistě."

"Ale jako je Bůh nade mnou, Gordone, myslím, že tentokrát to bude stát za to."

"Myslíš?"

"O tom nemůže bejt pochyb."

"Doufám, že se nepleteš."

"Bude to jeden z mezníků v dějinách pytláctví," prohlásil. "Ale o tom, jak jsme to provedli, nesmíš říct živý duši, rozumíš? Protože jestli se to někdy prolákne, bude to chtít zkusit každej trouba a v celým kraji nezbude jedinej bažant."

"Neřeknu nikomu ani slovo."

"Měl bys na sebe bejt opravdu hrdej," pokračoval. "Nad tímhle problémem se lidi, co maj za ušima, zamejšlej už stovky let, ale žádnej z nich nepřišel na nic, co by se aspoň z poloviny vyrovnalo tvýmu nápadu. Proč jsi mi o tom neřek dřív?"

"Nikdy ses mě neptal," řekl jsem.

A to taky byla pravda. Vlastně až do předchozího dne mi Claud nikdy nenabídl, abych s ním zapředl rozhovor na nedotknutelné téma pytláctví. V létě jsem ho večer po práci dost často vídal, jak se s čepicí na hlavě krade ze svého karavanu a odchází po silnici směrem k lesu. Když jsem ho sledoval okny čerpací stanice, někdy jsem se přistihl, že uvažuji o tom, co má vlastně za lubem, jaké špatnosti se to tam nahoře v lese, úplně sám uprostřed černočerné noci, chystá provádět. Většinou se vracel až pozdě k ránu a zásadně bez kořisti. Nedovedu si představit, jak to dokázal, ale následujícího dne odpoledne pokaždé v kůlně za čerpací stanicí visel bažant, zajíc, nebo párek koroptví, které jsme pak snědli.

Letos v létě byl obzvlášť aktivní a v posledních několika měsících vystupňoval své lovecké úsilí natolik, že během týdne trávil venku čtyři, někdy i pět nocí. To ale nebylo všechno. Zdálo se mi, že jeho vztah k pytláctví nedávno prošel pronikavou a záhadnou proměnou. K pytlačení teď Claud přistupoval cílevědoměji a horlivěji, dělal kolem něj ještě větší tajnosti a měl jsem dojem, že ho spíše než jako zábavu vnímá jako křížovou výpravu, jakousi soukromou válku, v níž sám svádí boj s neviditelným a nenáviděným nepřítelem.

Proti komu to ale bojoval?

Tím jsem si nebyl jistý, ale měl jsem za to, že jeho protivníkem není nikdo jiný než sám pan Victor Hazel, kterému patřil les i bažanti. Pan Hazel byl vlastníkem místního pivovaru a člověkem s neuvěřitelně arogantním vystupováním. Byl nevýslovně bohatý a jeho pozemky se táhly celé míle po obou stranách údolí. Majetek sice získal vlastním přičiněním, ale zcela postrádal šarm a - pomineme-li již zmíněné bohatství - vlastnosti, pro které by ho člověk mohl obdivovat. Jako řada zbohatlíků, kteří vyšli z prostých poměrů, opovrhoval všemi osobami nízkého postavení a zoufale se snažil proniknout mezi lidi, které pokládal za ty pravé. Jezdil na štvanice, pořádal večírky, na kterých si hosté mohli zastřílet, nosil přepychové vestičky a každý všední den profrčel cestou do pivovaru kolem benzinové stanice ve svém obrovském černém rolls-roysu. Když nás míjel, občas jsme zahlédli za volantem jeho velký lesklý obličej, růžový jako libová šunka, rozměklý a zarudlý od častého pití piva.

Ať tak či onak, odpoledne předchozího dne mi Claud z čista jasna řekl: "Večer se zase chystám do Hazelova lesa. Nechtěl bys jít se mnou?"

"Cože? Já?"

"To je letos poslední šance čapnout nějakýho bažanta," vysvětlil mi. "V sobotu začíná lovecká sezóna a to pak budou ptáci rozprášený po všech čertech, jestli tam vůbec nějaký zbudou."

"Předtím jsi mě nezval. Co že tak najednou?" zeptal jsem se, protože mi to bylo velice podezřelé.

"Žádnej zvláštní důvod pro to nemám, Gordone. Vůbec ne."

"Je to riskantní?"

Na tuhle otázku mi neodpověděl.

"Nejspíš máš tam nahoře schovanou nějakou pušku nebo něco, ne?"

"Pušku!" vzkřikl znechuceně. "Střílet na bažanty? Kdes to viděl? V Hazelově lese stačí vystřelit z dětský kapslovky a máš v patách hlídače."

"A jak to teda děláš?"

"Ále," odbyl mě a tajnůstkářsky přimhouřil oči. Dlouho mlčel a pak řekl: "Dokážeš udržet jazyk za zubama, když ti pár věcí prozradím?"

"Určitě."

"Za celej svůj život jsem o tom nikomu neřek, Gordone."

"Cejtím se opravdu poctěněj," ujistil jsem ho. "Mně můžeš bez obav důvěřovat."

Obrátil se a upřel na mě pohled. Oči měl velké a vlhké, jakoby dobytčí. Dívaly se na mě tak zblízka, že jsem v jejich zornicích viděl vlastní převrácený obraz.

"Teď tě zasvětím do třech způsobů, jak nejlíp upytlačit bažanta," začal. "A vzhledem k tomu, že budeš na naší malý výpravě něco jako host, dovolím ti, abys pak vybral, kterej z těch způsobů večer užijeme. Co ty na to?"

"V tom bude nějakej zádrhel."

"Nic takovýho, Gordone. Přísahám."

"Tak dobře. Pokračuj."

"Teď to přijde," řekl. "Teď ti prozradím první velký tajemství." Odmlčel se a pomalu si potáhl z cigarety. "Bažanti," navázal šeptem, "se můžou utlouct po rozinkách."

"Po rozinkách?"

"Po obyčejnejch rozinkách. Úplně po nich šílej. Na to přišel před čtyřiceti lety můj táta. Ten taky vymyslel všechny tři pytlácký metody, který ti teď popíšu."

"A neříkal jsi, že tvůj táta byl ožrala?"

"To možná byl. Ale taky to byl skvělej pytlák, Gordone. Možná největší pytlák, jakej kdy v Anglii žil. Táta bral pytlačení jako vědu."

"Podívejme."

"Ne, fakt. Myslím to opravdu vážně."

"Já ti věřím."

"Představ si," řekl, "že si táta vzadu na dvorku držel celý hejno primovejch kohoutků čistě pro experimentální účely."

"Kohoutků?"

"Přesně tak. A pokaždý když vymyslel nějakej novej fígl, jak chytnout bažanta, nejdřív ho vyzkoušel na kohoutovi, aby viděl, jak funguje. Tak přišel na ty rozinky. A takhle taky vynalez metodu, při který se používají koňský žíně."

Claud se odmlčel a ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že nás nikdo neposlouchá. "To máš tak," navázal. "Nejdřív vezmeš pár rozinek a necháš je přes noc máčet, aby pěkně nabobtnaly a byly plný šťávy. Seženeš si pár hezky tuhejch žíní a nastříháš je na kousky dlouhý tak půl palce. Pak středem každý z rozinek protáhneš kousek žíně, aby na obou stranách maličko koukal. Stačíš mě sledovat?"

"Jistě."

"A teď - náš bažant přijde a jednu z těch rozinek sezobne. Jasný? Ty jseš schovanej za stromem a sleduješ ho. A copak se asi stane?"

"Rozinka mu nejspíš uvízne v krku."

"To dá rozum, Gordone. A teď něco úžasnýho, co objevil můj táta. V momentě, kdy se to stane, se pták zarazí a už se ani nepohne! Stojí na místě, jako by tam zapustil kořeny, pumpuje tím svým pitomým krkem nahoru a dolů jako nějakým pístem a ty můžeš vylízt ze svýho úkrytu, v poklidu k němu dojít a popadnout ho do ruky."

"Tomu nevěřím."

"Přísahám," dušoval se. "Jak má bažant v krku štětinu, můžeš mu u ucha vystřelit z pušky a ani nepovyskočí. Takovejch nevysvětlitelnech věciček je spousta. Ale abys na nějakou z nich přišel, na to holt musíš bejt génius."

Odmlčel se, na chvíli zabrousil ve vzpomínkách ke svému otci, velkému vynálezci, a oči mu zazářily pýchou.

"Takže to byla metoda číslo jedna," řekl. "Metoda číslo dvě je ještě jednodušší. Jediný, co k ní potřebuješ, je rybářskej vlasec s háčkem. Na háček napíchneš rozinku a chytáš bažanty, jako bys chytal ryby. Rozvineš asi padesát yardů šňůry, zalezeš si do křoví, lehneš si na břicho a čekáš, až pták zabere. Pak už ho jenom dotáhneš k sobě."

"To vynález tvýho táty nejspíš nebude."

"Tenhle způsob lovu rádi používají rybáři," pokračoval, jako by mou poznámku neslyšel. "Vášnivý rybáři, co se nedostanou k moři tak často, jak by chtěli. Aby si dopřáli trochu loveckýho vzrušení, který jim tak chybí. Jediná nevýhoda tý metody je, že je dost hlučná. Když bažanta přitahuješ k sobě, strašně vříská, takže se k tobě za chvíli seběhnou všichni hlídači, co jich v lese chodí."

"A co metoda číslo tři?" zeptal jsem se.

"Á, trojka," řekl na to. "Tak to je fakt krása. To je poslední, co táta objevil, než umřel."

"Mistrovský dílo, kterým se rozloučil se světem?"

"Přesně tak, Gordone. A dokonce si pamatuju den, kdy se to stalo. Jednou v neděli dopoledne se táta zjeví ve dveřích do kuchyně, v náručí drží velkýho bílýho kohouta a řekne: Myslím, že to mám! Potutelně se usmívá a v očích mu vítězoslavně blejská. Polehoučku vejde a položí kohouta přímo doprostřed stolu. A řek bych, že tentokrát to fakt stojí za to! Copak za to stojí? ozve se matka od dřezu a ohlídne se. Horaci, koukej sundat toho hnusnýho kohouta z mýho stolu. Kohout má přes hlavu nasazenej podivnej klobouček z papíru, něco jako obrácenej kornout na zmrzlinu, táta na něj pyšně ukazuje. Pohlaď si ho, řekne, ani se nepohne. Kohout začne šátrat jedním pařátem, aby se kloboučku zbavil, ale ta věc mu sedí na hlavě jako přilepená a ne a ne spadnout. Žádnej pták, co jich na světě je, ti neuteče, když mu přikryješ oči, vysvětluje. Píchá do kohouta prstem, postrkuje ho po stole, ale pták jako by si ho vůbec nevšímal. Tohohle si můžeš vzít, řekne mámě. Zabij ho a udělej ho k večeři na oslavu mýho posledního objevu. Nato mě popadne pod paží, vyvede mě rychle ze dveří a už si to šineme přes louky do velkýho lesa na druhý straně Haddenhamu, kterej kdysi patřil vévodovi z Buckinghamu. Ani ne za dvě hodiny máme pět krásně vypasenejch bažantů a nedá nám to o nic víc práce, než kdybysme si pro ně zašli do krámu."

Claud se odmlčel a nadechnul se. Doširoka otevřenýma zavlhlýma očima zasněně nahlížel do báječného světa svého mládí.

"Nějak mi to není jasný," podotkl jsem. "Jak zařídil, aby se ty papírový kloboučky dostaly v lese bažantům na hlavu?"

"Na to bys nepřišel."

"Nejspíš ne."

"Tak já ti to prozradím. Nejdřív vyhloubíš do země jamku. Pak stočíš kus papíru jako kornout a zasuneš ho otvorem nahoru do tý díry, jako kalíšek. Potom kornoutek zevnitř vymažeš lepem a dáš do něj pár rozinek. Taky musíš nastražit cestičku z rozinek, která povede k tý pasti. No a bažantisko narazí na cestičku, zobe rozinky, a když dojde k jamce, strčí do ní hlavu, protože chce sezobnout další sousto, a najednou má na hlavě přilepenej papírovej kornout, přes kterej lautr nic nevidí. Není úžasný, co některý lidi dokážou vymyslet? Co říkáš, Gordone?"

"Tvůj táta byl génius," připustil jsem.

"Nechám to na tobě. Vyber si z těch tří metod, kterou chceš, a večer ji použijeme."

"Nepřipadají ti všechny ty metody tak trochu surový?"

"Surový?!" vykřikl znechuceně. "Pane na nebi! A kdopak si posledních šest měsíců skoro každej den doma pochutnává na bažantí pečínce, za kterou nikdá nemusí zaplatit ani penny?"

Otočil se a zamířil ven z dílny. Bylo zřejmé, že se ho moje poznámka jaksepatří dotkla.

"Počkej chvilku," řekl jsem. "Nechoď."

"Tak chceš jít se mnou, nebo ne?"

"Ano, ale nejdřív bych se tě rád na něco zeptal. Zrovna mě něco napadlo, takovej malej zlepšovák."

"Tak si to nech pro sebe," odsekl. "O tomhle nemáš ani páru."

"Pamatuješ se, jak mi doktor, když mě minulej měsíc bolely záda, předepsal lahvičku prášků na spaní?"

"A co je s nima?"

"Je nějakej důvod, proč by ty prášky neměly zabrat taky na bažanta?"

Claud zavřel oči a útrpně zavrtěl hlavou.

"Počkej," zarazil jsem ho.

"O tom se nemá cenu bavit," prohlásil. "Takovýho bažanta, kterej by dokázal polknout nějakou z těch pitomejch červenejch kapslí, bys nikde nenašel. To nedokážeš vymyslet něco lepšího?"

"Zapomínáš na rozinky," řekl jsem. "Dávej bacha. Vezmeš rozinku. Namočíš ji, až nabobtná. Pak ji ze strany trošku nařízneš žiletkou a vytlačíš z ní část šťávy. Otevřeš jednu z mejch červenech kapslí a nasypeš všechen prášek, co v ní je, do rozinky. Potom vemeš jehlu a bavlněnou nit a pěkně opatrně otvor zašiješ. No a…"

Koutkem oka jsem viděl, jak Claudovi překvapením pomalu klesá čelist.

"Tak," navázal jsem. "Máme tu hezky neporušeně vyhlížející rozinku a v ní dva a půl gránu sekonalu. Něco ti povím. Taková dávka stačí na to, aby poslala do limbu průměrnýho chlapa, natož pak nějakýho ptáka!"

Asi na deset vteřin jsem se odmlčel, abych měl jistotu, že mu došlo, co jsem mu právě sdělil.

"Touhle metodou to navíc můžeme rozjet v opravdu velkým stylu. Jestli budeme chtít, připravíme si třeba dvacet takových rozinek a stačí, když je těsně před setměním prostě rozházíme v lese, kde se bažanti zdržujou, a odejdeme. Po půlhodině se vrátíme, to prášky zrovna začnou účinkovat, a to už taky budou bažanti sedět ve větvích stromů jako na hřadě. Budou omámený, začnou vrávorat a budou se snažit udržet rovnováhu a brzy nato každej bažant, kterej sezobnul třeba jen jednu rozinku, ztratí vědomí a žuchne na zem. Kamaráde, to bude, jako když ze stromu padají jabka, a my už se pak jenom projdeme kolem a posbíráme je!"

Claud na mě uneseně hleděl.

"Ježíši Kriste," uniklo mu tiše.

"A taky nás při tom nemůžou načapat. Budeme se prostě procházet po lese, tu a tam pohodíme pár rozinek, a i kdyby nás sledovali, ničeho si nevšimnou."

"Gordone," řekl a položil mi dlaň na koleno. Oči měl vytřeštěné a zářily mu jako dvě hvězdy. "Jestli to bude fungovat, bude to znamenat hotovou revoluci v pytláctví."

"To rád slyším."

"Kolik pilulek ti zůstalo?" zeptal se.

"Čtyřicet devět. V tý lahvičce jich bylo padesát a já jsem vzal jenom jednu."

"To nestačí. Potřebujeme jich aspoň dvě stě padesát."

"Zešílel jsi?" křikl jsem na něho.

Došel pomalu ke dveřím, zůstal v nich stát zády ke mně a zadíval se na oblohu.

"Dvě stovky jsou úplný minimum," řekl tiše. "Jestli jich nebudeme mít dvě stě, fakt nemá moc smysl se do toho pouštět."

Co to má znamenat, ptal jsem se sám sebe v duchu. O co se to sakra snaží?

"Teď máme poslední příležitost, než začne sezóna," řekl.

"Víc jich v žádným případě neseženu."

"Přece nechceš, abysme se vrátili s prázdnýma rukama, nebo jo?"

"Ale proč tolik?"

Claud otočil hlavu a zadíval se na mě svýma velkýma nevinnýma očima. "Proč ne?" pravil mírně. "Máš něco proti tomu?"

Můj ty Bože, napadlo mě najednou. Ten chlap střelená se chystá přivést k nezdaru hon, který pan Victor Hazel pořádá u příležitosti zahájení lovecké sezóny.

"Opatříš nám dvě stovky těch pilulí," prohlásil, "a pak to bude stát za to."

"To nemůžu."

"Ale zkusit bys to moh, ne?"

Zahajovací hon organizovaný panem Hazelem se konal každoročně prvního října a byla to opravdová událost. Z veliké dálky se na něj auty sjížděli vyžilí starší pánové v tvídových oblecích, někteří s tituly, jiní jen bohatí. Přiváželi si s sebou nosiče pušek, psy a manželky a údolím se pak celý den rozléhal rachot výstřelů. Bažantů byl vždycky dostatek, protože pořadatel nešetřil výdaji a po celé léto systematicky vypouštěl do honebních lesů mladé ptáky po desítkách. Slyšel jsem, že vykrmit jednoho bažanta, aby se dal vypustit do honitby, přijde na víc než pět liber (za což se dá pořídit přibližně dvě stě bochníků chleba). Jenže pan Hazel všechno rád zaplatil do posledního haléře, aby se, byť jen na několik hodin, mohl stát velkým zvířetem v našem malém světě, kterému i sám zástupce koruny v hrabství při loučení tykal a plácal ho po zádech.

"A co takhle kdybysme omezili dávky?" zeptal se Claud. "Obsah jedný kapsle bysme přece mohli rozdělit do čtyř rozinek, ne?"

"To by nejspíš šlo."

"Jenže bude čtvrtka kapsle stačit na to, aby uspala bažanta?"

Ten chlap měl fakt kuráž, to se muselo nechat. V tuhle roční dobu nebylo bez rizika upytlačit jediného bažanta a on se jich chystal zkosit celé hejno.

"Čtvrtka bude až až," odpověděl jsem.

"Jseš si tím jistej?"

"Spočítej si to sám. Abys odměřil správnou dávku, stačí znát váhu těla. I když jim dáš čtvrtku pilule, pořád dostanou zhruba dvacetkrát víc, než je potřeba."

"Takže dostanou jen čtvrtinovou dávku," řekl na to a promnul si ruce. Chvíli mlčel a v duchu počítal. "Budeme mít sto devadesát šest rozinek!"

"Uvědomuješ si, co to znamená?" namítl jsem. "Připravit je nám zabere fůru hodin."

"No a co?" okřikl mě. "Odložíme to na zejtra. Přes noc necháme rozinky máčet a budeme mít celý dopoledne a odpoledne na jejich přípravu."

Zařídili jsme se přesně podle jeho rozhodnutí.

Dvacet čtyři hodin nato jsme už byli na cestě. Kráčeli jsme vytrvale asi čtyřicet minut a právě jsme se blížili k místu, kde se pěšina stáčela doprava a začínala stoupat k hřebenu kopce, na kterém se rozprostíral velký les s bažanty. Zbývala nám ještě asi míle chůze.

"Nehrozí náhodou, že by některej z těch hlídačů měl pušku, že ne?" chtěl jsem vědět.

"Všichni hlídači nosí pušku," řekl Claud.

Toho jsem se obával.

"Většinou s ní střílej jen na škodnou."

"Aha."

"Nikdo ti ale nezaručí, že to sem tam nenapálej po pytlákovi."

"Děláš si legraci?"

"Ani v nejmenším. Našijou ti to ale jen do zad. Když se otočíš a upaluješ pryč. Asi tak na padesát yardů ti pěkně pokropěj nohy brokama."

"To přece nemůžou!" zaprotestoval jsem. "To je trestný!"

"Pytlačení taky," připomněl mi Claud.

Chvíli jsme šli mlčky. Slunce teď bylo schované za mohutným houštím po naší pravici a cestu halil stín.

"To ještě můžeme bejt rádi, že to není jako před třiceti lety," navázal. "Tenkrát jim stačilo zblejsknout pytláka a už po něm šili."

"Tomu přece sám nevěříš."

"Já to vím," řekl. "Jako kluk jsem večer kolikrát vešel do kuchyně a našel tam tátu, jak leží břichem dolů na stole. Máma stála nad ním a nožem na brambory mu dloubala z půlek broky."

"Přestaň," okřikl jsem ho. "Jsem z toho nervózní."

"Ale věříš mi, že jo?"

"Jo, věřím."

"Nakonec měl zadnici tak pokrytou malýma bílýma jizvičkama, že vypadala, jako by mu na ni nasněžilo."

"No jo," broukl jsem. "Jistě."

"Říkalo se tomu pytlákova řiť," dodal Claud. "A v celý vesnici nebyl jedinej chlap, kterej by neměl na zadku tu a tam kousek bílýho. Ale táta byl přeborník."

"To měl teda fakt štěstí," řekl jsem na to.

"Sakra, kdyby tady teďka moh bejt," pronesl Claud toužebně. "Dal by všechno na světě, jen aby se k nám moh dneska přidat."

"Já bych mu svý místo přenechal," prohodil jsem. "S radostí."

Dorazili jsme na vrchol kopce, odkud jsme už měli na dohled rozlehlý les. Černal se před námi, a jak slunce zapadalo za stromy, porostem prosvítaly záblesky zlatavého světla.

"Radši mi ty rozinky dej," řekl Claud.

Podal jsem mu sáček a on ho opatrně vsunul do kapsy u kalhot.

"Jak vlezeme do lesa, už žádný řeči," upozornil mě. "Jen jdi za mnou a snaž se nešlapat na suchý větvičky."

Pět minut nato jsme už byli na místě. Pěšina nejprve zamířila mezi stromy, ale pak se vrátila a asi tři sta yardů se táhla podél okraje lesa, od kterého ji dělil jen úzký pás houští. Claud se shýbl, vlezl po čtyřech do křoví a já jsem ho následoval.

V lese bylo chladno a temno. Sem už sluneční svit nepronikal.

"To je strašidelný," ozval jsem se.

"Pssst!"

Claud byl jako na trní. Kráčel přímo přede mnou, zvedal vysoko chodidla a opatrně došlapoval na vlhkou půdu. Neustále otáčel hlavu, pomalu přejížděl očima sem a zase tam a číhal, odkud by mohlo hrozit nebezpečí. Snažil jsem se ho napodobovat, ale za chvíli se mi zdálo, že vidím hlídače za každým stromem, a tak jsem toho nechal.

Pak se les před námi rozestoupil, nad sebou jsme místo korun stromů uviděli velký kus oblohy a já poznal, že jsme na pasece, o které mi Claud vyprávěl. Prozradil mi, že právě na tuhle paseku začátkem července vypouštějí mladé bažanty, že je tu hlídači krmí, napájejí a dohlížejí na ně a že se sem ptáci před začátkem lovecké sezóny ptáci ze zvyku stahují.

"Na tý pasece je vždycky spousta bažantů," řekl mi tehdy.

"Hlídačů nejspíš taky."

"Jistě, ale všude kolem je hustý křoví, do kterýho se můžeš schovat."

Teď jsme se pohybovali kupředu v podřepu, pokaždé jsme rychle popoběhli, zastavili se, počkali, zaposlouchali se a běželi dál, dokud jsme se neocitli v hustém shluku olší na samém okraji paseky, kde jsme mohli bez obav pokleknout na zem. Claud se tiše pochechtával, několikrát mě dloubl do žeber, poodhrnul větve a ukázal na bažanty.

Mýtina se ptáky doslova hemžila. Mezi pařezy si jich tu vykračovaly jistě dobré dvě stovky.

"Už chápeš, o co mi šlo?" zašeptal Claud.

Byl to úžasný pohled, něco jako splněný pytlákův sen. A jak byli blízko! Některé z nich od nás dělilo sotva deset kroků. Slepice byly buclaté, krémově hnědé a tak vypasené, že když kráčely, pírky na prsou se téměř otíraly o zem. Kohoutci byli štíhlí a krásní, s dlouhými ocasy a jasně červenými skvrnami kolem očí, připomínajícími rudé brýle. Zadíval jsem se na Clauda.

Jeho velká dobytčí tvář ohromením strnula. Ústa měl pootevřená a skelným pohledem zíral na bažanty před sebou.

Myslím, že všichni pytláci, když zahlédnou zvěř, reagují přibližně stejně. Chovají se podobně jako ženy, když ve výloze klenotnictví spatří velké smaragdy, jen s tím rozdílem, že k získání kořisti užívají důstojnější metody. Pytlácká řiť není nic ve srovnání s tím, jaký trest za svou chamtivost dokáže podstoupit žena.

"Aha," ozval se Claud tiše. "Vidíš toho hlídače?"

"Kde?"

"Na druhý straně, za tím velkým stromem."

"Pane bože!"

"To je dobrý. On nás nevidí."

Přikrčili jsme se k zemi a sledovali hlídače. Byl to menší chlapík s čepicí na hlavě a s puškou v podpaží. Ani se nepohnul. Stál tam jako sloup.

"Pojďme," zašeptal jsem.

Muž měl tvář zastíněnou štítkem čepice, ale mně se zdálo, že se dívá přímo na nás.

"Já tu nezůstanu," řekl jsem.

"Buď zticha," okřikl mě Claud.

Pomalu, nespouštěje oči z hlídače, si sáhl do kapsy a vytáhl jedinou rozinku. Položil si ji na dlaň pravé ruky a pak ji rychlým švihem vyhodil vysoko do vzduchu. Díval jsem se, jak letí nad keři, a viděl jsem, jak přistála asi tak yard od dvou bažantích slepic postávajících u mohutného pařezu. Jedna z nich přiskočila, rychle cosi sezobla. Určitě to byla ta rozinka.

Střelil jsem pohledem po hlídači. Stál bez hnutí.

Claud vyslal na paseku druhou rozinku, pak třetí, za ní čtvrtou a pátou.

V tom okamžiku jsem zahlédl, jak se hlídač otočil a zkontroloval úsek lesa za sebou. Claud bleskurychle vytáhl papírový sáček z kapsy a nabral do dlaně pravé ruky velkou hromádku rozinek.

"Přestaň," pokusil jsem se ho zarazit.

On ale mohutným máchnutím paže poslal celou hrst přes keře na paseku.

Trochu to zapleskalo, jako když do suchého listí dopadnou kapky deště, a každý bažant, co jich tam bylo, určitě viděl, jak rozinky letí na zem, nebo je aspoň slyšel dopadnout. Z máchání křídel a chvatného hopkání bylo zřejmé, že se jich řada vydala za sladkým pokladem.

Hlídač rázem otočil hlavu, jako by měl v krku pružinu. Všichni ptáci zobali kolem sebe jako šílení a snažili se ukořistit nějakou tu rozinku. Hlídač rychle popošel o dva kroky kupředu a už už to vypadalo, že začne vyšetřovat, co se stalo. Pak se ale zarazil, zvedl hlavu a začal pomalu přejíždět pohledem po obvodu paseky.

"Pojď za mnou," zašeptal Claud. "A drž se při zemi." Spustil se na všechny čtyři a vyrazil v podřepu, jako nějaká opice, rychle pryč.

Následoval jsem ho. Tvář držel blízko u země, velké, pevně stažené půlky své zadnice měl vytrčené k obloze, takže nebylo těžké pochopit, proč se u jeho druhů tak často objevuje pytlácká řiť jako nemoc z povolání.

Tímto způsobem jsme urazili asi sto yardů.

"Teď poběž," zavelel Claud.

Vztyčili jsme se, rozběhli se a po několika minutách jsme už vylézali z křoví na báječně bezpečnou stezku.

"Šlo to nádherně," konstatoval Claud lapaje po dechu. "Proběhlo to naprosto báječně, ne?" Velkou tvář měl celou zarudlou a jen mu zářila nad tím triumfem.

"Zpackali jsme to," řekl jsem.

"Cože?!" vykřikl.

"No samozřejmě, zpackali. Teď se už nemůžeme vrátit. Ten hlídač ví, že tam někdo byl."

"Ví houby," stál si na svém Claud. "Za pět minut nebude v lese vidět na krok, takže to zabalí a vyrazí domů na večeři."

"Myslím, že se k němu přidám."

"Ty jseš pytlák za všechny prachy," prohlásil Claud. Posadil se na travnatý břeh pod houštím a zapálil si cigaretu.

Slunce právě zapadlo za obzor a obloha se zbarvila do bledé, kouřové modři s jemným nádechem žluté. Stíny a mezery mezi stromy v lese za námi měnily barvu z šedé na černou.

"Jak dlouho trvá, než taková pilulka na spaní zabere?" zeptal se Claud.

"Koukni," přerušil jsem ho. "Tamhle někdo jde."

Oba jsme se otočili směrem ke hlídači, který se k nám blížil po pěšině. Pod paží si nesl pušku a těsně za ním si to šinul černý labrador. Když byl hlídač pár kroků od nás, zastavil se. Pes se taky zarazil, zůstal stát za mužem a prohlížel si nás škvírou mezi jeho nohama.

"Dobrej večír," pozdravil Claud. Dal si záležet, aby to vyznělo mile a přátelsky.

Tenhle hlídač byl vytáhlý kostnatý chlap se sveřepým výrazem v tváři a silnýma, nebezpečně vyhlížejícíma rukama. Oči mu jen jezdily.

"Já vás znám," řekl, když přišel blíž. "Oba vás znám."

Na to mu Claud neodpověděl nic.

"Vy jste z benzínky, že jo?"

Rty měl úzké a suché, potažené jakýmsi hnědavým povlakem.

"Vy jste Cubbage a Hawes a děláte na benzinový pumpě u hlavní silnice. Je to tak?"

"Na co si to tady hrajeme?" ozval se Claud. "To má bejt nějaká hádankářská soutěž?"

Hlídač vyplivl velký chrchel. Viděl jsem, jak letí vzduchem a s plesknutím přistává na flíčku suché hlíny jen půl stopy od Claudova chodidla. Vypadalo to, jako by se tam rozplácla malá ústřice.

"Jedem," vyštěkl muž. "Koukejte mazat. Vypadněte."

Claud zůstal sedět na břehu, potahoval si z cigarety a prohlížel si chuchvalec slin.

"Tak jedem," zopakoval chlapík. "Padejte."

Když promluvil, zvedl horní ret až nad dáseň, takže se ukázala řada malých, různě zbarvených zubů. Jeden byl černý, ostatní žlutavé a okrové.

"Tohle je náhodou veřejná cesta," ohradil se Claud, "takže buďte tak hodnej a neobtěžujte nás."

Hlídač si zasunul pušku pod druhou paži.

"Flákáte se tady," řekl, "a určitě máte za lubem nějakou čertovinu. Moh bych vás za to nechat zašít."

"Ne, to byste teda nemoh," odsekl Claud.

Už jsem z toho všeho byl dost nervózní.

"Připozdívá se," prohodil jsem. "Nepůjdeme?"

Claud odcvrnkl zbytek cigarety a pomalu se zvedl na nohy. "Tak jo," řekl. "Jdeme."

Nechali jsme tam hlídače stát, odšourali se kousek pěšinou ve směru, ze kterého jsme prve přišli, a chlapík se za námi brzo rozplynul v polotmě.

"To je hlavní hlídač," oznámil mi Claud. "Jmenuje se Rabbetts."

"Co kdybysme už sakra vypadli?"

"Pojď sem," přikázal mi Claud.

Po levé straně se nám ukázala branka, kterou se vjíždělo na pole. Přelezli jsme ji a usadili se za živým plotem.

"I pan Rabbetts půjde na večeři," řekl Claud. "S ním si hlavu nelam."

Seděli jsme za hradbou z keřů a vyčkávali, až hlídač cestou domů projde kolem nás. Na obloze se objevily první hvězdy, na východě se nad kopce vyhoupl tříčtvrteční měsíc a zazářil nám za zády.

"Tady ho máme," zašeptal Claud. "Nehejbej se."

Po stezce přiklusal tiše hlídač se psem, který mu neslyšně běžel za patami. Dívali jsme se škvírami v živém plotě, jak nás míjejí.

"Dneska večer se už nevrátí," řekl Claud.

"Jak to víš?"

"Hlídač na tebe nebude čekat v lese, když ví, kde bydlíš. Dojde si k tvýmu domu, schová se někde venku a počká si, až se budeš vracet."

"To je ještě horší."

"Ne, není. Musíš ale ukrejt, cos upytlačil, někde jinde a jít domů s prázdnou. Pak si na tebe nepřijde."

"Co ten druhej, ten na pasece?"

"Ten už taky odešel."

"Tím si nemůžeš bejt jistej."

"Já mám tyhle parchanty v merku už kolik měsíců, Gordone, to mi věř. O tom, co maj ve zvyku, vím všecko. Žádný nebezpečí nám nehrozí."

Zamířil zpátky do lesa a já ho neochotně následoval. Teď tam nebylo vidět na krok, bylo naprosté ticho, a když jsme obezřetně postupovali kupředu, stromová hradba odrážela zvuk našich kročejů jako klenba katedrály.

"Sem jsme naházeli ty rozinky," řekl Claud.

Nahlédl jsem zpoza houští na paseku. Byla ozářená tlumeným měsíčním svitem.

"Jseš si opravdu jistej, že ten hlídač je pryč?"

"Já to vím."

Claudovu tvář, zastíněnou štítkem čepice, téměř nebylo vidět. Zahlédl jsem jen bezkrevné rty, pobledlé tváře a velké oči, v nichž tančily jiskřičky vzrušení.

"Bažanti spí?"

"Jo."

"A kde asi?"

"Všude kolem. Moc se odsud nevzdalujou."

"Co teď podnikneme?"

"Zůstanem tady a počkáme. Vzal jsem ti baterku," dodal a vtiskl mi do ruky takovou malou svítilnu ve tvaru plnicího pera. "Možná ji budeš potřebovat."

Nálada se mi začínala zlepšovat. "Nepůjdem se podívat, jestli tu kolem neseděj nějaký ptáci na stromech?" zeptal jsem se.

"Ne."

"Rád bych viděl, jak vypadaj, když hřadujou."

"Nejsme na přírodovědecký exkurzi," připomněl mi Claud. "Buď tak hodnej a mlč."

Stáli jsme tam celou věčnost a čekali, až se něco stane.

"Napadlo mě něco ošklivýho," řekl jsem. "Jestli ptáci dokážou spát na větvi a držet přitom rovnováhu, nevidím žádnej důvod, proč by měli padat na zem, když sezobnou prášek na spaní."

Claud po mně střelil pohledem.

"Vždyť přece nejsou mrtvý," dodal jsem. "Jen chrápou."

"Jsou nadopovaný," řekl Claud. "Ale to je jen hlubší spánek.

Jak můžeš čekat, že spadnou, když jenom tvrdějc spí."

Rozhostilo skličující ticho.

"Měli jsme to vyzkoušet na kuřatech," ozval se Claud nakonec. "Táta by to tak udělal."

"Tvůj táta byl holt génius."

Vtom nás přerušilo tiché žuchnutí, jak něco spadlo ze stromu za námi.

"Hele!"

"Psst!"

Stáli jsme a poslouchali.

Buch.

"Další!"

Byl to temný, tlumený zvuk, jako když z ramenou shodíte pytel písku.

Buch!

"To jsou bažanti," zakřičel jsem.

Buch! Buch!

"Máš pravdu!"

Vběhli jsme zpátky do lesa.

"Kde byli?"

"Tadyhle! Dva z nich byli tady!"

"Hledej dál!" zavolal Claud. "Nemůžou bejt daleko."

Hledali jsme asi tak minutu.

"Tady je jeden!" křikl.

Když jsem k němu dorazil, svíral oběma rukama nádherného bažantího kohouta. Díky svítilnám jsme si ho mohli pozorně prohlédnout.

"Je jaksepatří nadopovanej," prohlásil Claud. "Ještě žije, cejtím, jak mu tluče srdce, ale je úplně omámenej."

Buch!

"Tamhle zas jeden spadnul."

Buch! Buch!

"Další dva!"

Buch!

Buch! Buch! Buch!

"Kriste Ježíši!"

Buch! Buch! Buch! Buch!

Buch! Buch!

Všude kolem nás se začali ze stromů sypat bažanti. Pobíhali jsme jako šílení a propátrávali svítilnami zem.

Buch! Buch! Buch! Tahle salva mi málem dopadla na hlavu. Stál jsem přímo pod stromem, ze kterého se svezli, a ihned jsem všechny tři ptáky, dva kohouty a slepici, našel. Byli úplně povadlí, hřáli a jejich peří bylo na dotyk báječně hebké.

"Kam je dáme?" zavolal jsem. Držel jsem je za nohy.

"Polož je sem, Gordone! Sem dopadá světlo, tak je tady prostě skládej na hromadu!"

Claud stál na okraji paseky celý zalitý měsíčním světlem a v každé ruce svíral velký trs bažantů. Tvář měl rozjasněnou, doširoka otevřené oči mu užasle svítily a zíral kolem sebe jako dítě, které najednou zjistilo, že celý svět je z čokolády.

Buch!

Buch! Buch!

"Mně se to nelíbí," řekl jsem. "Je jich až moc."

"To je krása!" zakřičel, pohodil ptáky, které dosud svíral rukama, na zem a vydal se hledat další.

Buch! Buch! Buch! Buch!

Buch!

Teď bylo snadné je hledat. Pár jich leželo pod každým stromem. Chvatně jsem jich popadl šest, po třech do každé ruky, odběhl s nimi k hromadě a položil je k ostatním. Sebral jsem jich dalších šest a potom ještě jednou šest.

A pořád nepřestávali padat.

Claud se teď zmítal ve víru extáze a vrhal se pod stromy jako šílený přízrak. Viděl jsem, jak ve tmě máchá svítilnou, a pokaždé, když našel dalšího ptáka, jsem ho slyšel nadšeně vyjeknout.

Buch! Buch! Buch!

"To by měl slyšet ten prevít Hazel," vykřikl.

"Nekřič," pokusil jsem se ho umlčet. "Pokaždý mě tím polekáš."

"Co to má znamenat?"

"Neřvi. Můžou tu bejt hlídači."

"K čertu s hlídačema," zaječel. "Všichni si nacpávaj pupky!"

Bažanti padali ještě několik minut. Pak bouchání najednou ustalo.

"Hledej dál!" zavolal Claud. "Na zemi jich je ještě spousta!"

"Nemyslíš, že bysme měli vypadnout, dokud k tomu máme příležitost?"

"Ne," prohlásil.

Pokračovali jsme v pátrání. Společně jsme prohledali sto yardů široký pás lesa obklopující paseku ze všech světových stran a myslím, že jsme nakonec většinu ptáků našli. Když jsme bažanty sesbírali, byla jich pořádná hromada.

"To je zázrak," nepřestával Claud opakovat. "Hotovej zázrak." Civěl na tu kupu v jakémsi transu.

"Měli bysme jich každej popadnout půl tuctu a rychle se vypařit," řekl jsem.

"Rád bych je spočítal, Gordone."

"Na to není čas."

"Já je musím spočítat."

"Ne," protestoval jsem. "Pojď."

"Jeden…"

"Dva…"

"Tři…"

"Čtyry…"

Začal je velice pečlivě sčítat, pokaždé zvedl jen jednoho bažanta a po započtení ho opatrně odložil stranou. Měsíc nám teď stál přímo nad hlavou a krásně osvěcoval celou paseku.

"Já tady takhle postávat nebudu," sdělil jsem mu.

Poodešel jsem pár kroků stranou, schoval se ve stínu a vyčkával, až skončí.

"Sto sedumnáct… sto osumnáct… sto devatenáct… sto dvacet!" vykřikl. "Sto dvacet bažantů! Tolik jich nikdo nikdy nedostal!"

O tom jsem ani na okamžik nezapochyboval.

"Táta jich za noc upytlačil nejvíc patnáct a to byl pak tejden naloženej v lihu!"

"Jseš mistr světa," ujistil jsem ho. "Už jsi skončil?"

"Ještě chvilku," odpověděl. Nato si povytáhl svetr a začal zpod něj soukat dva velké pytle z bavlněné látky, které měl omotané kolem břicha. "Tady máš," řekl a napřáhl ke mně ruku s jedním z vaků. "Mrskni sebou a naplň ho."

Měsíční světlo bylo tak jasné, že jsem na spodku pytle dokázal snadno přečíst drobný potisk. J. W. CRUMP, stálo tam. KESTONSKÉ MLÝNY, LONDÝN, SW17.

"Nemyslíš, že nás ten parchant se zahnědlejma zubama zrovna teď pozoruje schovanej někde za stromem?"

"Tak to ani náhodou," ohradil se Claud. "Ten je teďka dole u benzínky, jak jsem ti říkal, a čeká, až se budem vracet."

Začali jsme nakládat bažanty do pytlů. Byli hebcí, krky jim poddajně visely a jejich kůže pod peřím pořád ještě hřála.

"Na silnici na nás bude čekat taxík," oznámil mi Claud.

"Cože?"

"Z lesa jezdím taxíkem pokaždý Gordone. Tos nevěděl?"

Řekl jsem, že ne.

"Taxík je anonymní," řekl Claud. "Až na řidiče nikdo neví, kdo v něm sedí. To mě naučil táta."

"Kterej řidič s náma pojede?"

"Charlie Kinch. Ten je jen rád, když může posloužit."

Když jsme skončili s nakládáním, zkusil jsem si svůj objemný vak přehodit přes rameno. Měl jsem v něm asi šedesát bažantů a určitě vážil aspoň pětasedmdesát kilo. "Tohle neunesu," řekl jsem. "Budeme tu muset nějaký bažanty nechat."

"Tak ho táhni," přikázal mi Claud. "Prostě ho táhni za sebou."

Vyrazili jsme. Prodírali jsme se lesem, kde nebylo vidět na krok, a vlekli bažanty za sebou. "S tímhle se celou cestu do vesnice vláčet nemůžeme," ozval jsem se.

"Charlie mě ještě nikdy nenechal ve štychu," opáčil Claud.

Dorazili jsme k okraji lesa a vyhlédli houštím na silnici. "Charlie, kamaráde" zavolal Claud tichounce. Stařík za volantem taxíku, který stál sotva pět yardů od nás, vynořil hlavu ze stínu a spiklenecky se na nás usmál bezzubými ústy. Prodrali jsme se houštím ven. Pytle jsme stále vlekli za sebou.

"Nazdárek," pozdravil Charlie. "Copak to tu máme?"

"Zelí," opáčil Claud. "Otevři nám."

Dvě minuty nato jsme už seděli v bezpečí taxíku a pomalu sjížděli dolů k vesnici.

Tím všechno skončilo, tedy až na Claudovo povykování. Claud triumfoval, překypoval vzrušením a pýchou, neustále se nakláněl dopředu, poklepával Chalieho Kinche po rameni a ptal se: "Tak co, Charlie? Co říkáš tomu úlovku?" Charlie se v jednom kuse otáčel, vyjeveně pokukoval po vyboulených pytlích, které ležely na podlaze mezi námi, a opakoval: "Kriste Ježíši, chlape, jak jste to provedli?"

"Máme jich tam pro tebe celej tuctík, Charlie," ujišťoval ho Claud. A Charlie na to: "Řek bych, že panu Hazelovi na zahajovacím honu bažanti trochu pochybí."

"To jo, Charlie, to nejspíš jo," kontroval Claud.

"Co proboha chceš dělat se sto dvaceti bažantama?" zeptal jsem se.

"Uložím je na zimu," řekl Claud. "Dám je na benzínce do mrazáku se žrádlem pro psy."

"Dneska ale ne, nebo jo?"

"Ne, Gordone, dnes ne. Dneska je necháme u Bessie."

"U který Bessie?"

"U Bessie Organový."

"U Bessie Organový?!"

"U Bessie nechávám zvěřinu pokaždý a pak si ji tam vyzvednu. Tos nevěděl?"

"Já nevím nic," opáčil jsem. Úplně mě to ohromilo. Paní Organová byla manželka reverenda Jacka Organa, místního vikáře.

"Když si chceš dát k někomu do úschovy zvěřinu, vyber si solidní ženskou," prohlásil Claud. "Nemám snad pravdu, Charlie?"

"Bessie je správná holka a má za ušima," komentoval to Charlie.

Teď už jsme projížděli vesnicí. Pouliční lampy ještě svítily, muži se vytráceli z hospod a mířili domů. Zahlédl jsem Willa Prattleyho, jak tiše vstupuje postranními dveřmi do svého domku s rybárnou, a paní Prattleyovou, jak ho shůry sleduje. Hlavu měla vystrčenou z okna přímo nad ním, ale on o ní nevěděl.

"Vikář by se po bažantí pečínce moh utlouct," řekl Claud.

"Nechává bažanty skoro tři tejdny viset na háku," doplnil ho Charlie, "pak s nima párkrát pořádně zatřese a všechno peří z nich opadá."

Taxi zatočilo doleva a rázně vjelo do vrat fary. V domě se nikde nesvítilo a nikdo nám nevyšel naproti. Složili jsme s Claudem bažanty v kůlně na uhlí, rozloučili se s Charliem Kinchem a vyrazili za svitu měsíce a s prázdnýma rukama zpátky k čerpací stanici. Jestli nás pan Rabbetts sledoval, nevím. Když jsme přicházeli k benzínce, nebylo po něm vidu ani slechu.

"Tady ji máme," oznámil mi Claud následujícího dne ráno.

"Koho?"

"Bessie - Bessie Organovou." Její jméno vyslovil pyšně a trochu vlastnicky - asi jako generál, když mluví o svém nejudatnějším důstojníkovi.

Vyšel jsem za ním ven.

"Támhle je," řekl a napřáhl ruku.

V dálce ve směru, kam ukázal, jsem na silnici zahlédl nepatrnou ženskou postavičku. Blížila se k nám.

"Co to před sebou tlačí?" zeptal jsem se.

Claud po mně vrhl uličnický pohled.

"Je jen jedinej způsob, jak bezpečně přepravovat zvěřinu," sdělil mi. "V kočárku pod děckem."

"Jo," zamumlal jsem. "Jo, samozřejmě."

"Počítám, že to bude mladej Christopher Organ, je mu rok a půl. Rozkošný děcko, Gordone."

V kočárku, který měl střechu staženou dolů, jsem tak tak dokázal rozpoznat sedící postavičku dítěte.

"A pod tím klučinou se veze nejmíň šedesát nebo sedmdesát bažantů," prohlásil Claud hrdě. "Jen si to představ."

"Tolik bažantů do kočárku nenaskládáš."

"Ale naskládáš, když má pořádně hlubokou korbu. Musíš vyndat matraci a pěkně je tam nacpat skoro až po okraj. Pak jen stačí přikrejt dekou. To by ses divil, jak málo místa bažant zabere, když je schlíplej."

Stáli jsme u čerpadel a čekali, až k nám Bessie Organová dorazí. Bylo jedno z těch teplých zářijových ran, kdy vítr nezafouká, obloha je zamračená a ve vzduchu je cítit bouřku.

"Vzala to nadrzo rovnou přes vesnici," řekl Claud. "Bessie je pašák."

"Připadá mi, že má nějak naspěch."

Claud si od dohořívajícího nedopalku zapálil další cigaretu. "Bessie nikdy nespěchá."

"Normálním krokem rozhodně nejde," namítl jsem. "Podívej se."

Zamžoural skrz cigaretový kouř směrem, ze kterého se blížila. Pak si vyndal cigaretu z úst a zadíval se znovu.

"No, kapánek naspěch asi nejspíš fakt má," připustil opatrně.

"Dyť se sem přímo řítí."

Chvíli jsme mlčeli. Claud teď nepřestával upírat zrak k blížící se ženě.

"Třeba jen nechce zmoknout, Gordone. Vsadil bych se, že to bude přesně ono. Určitě si myslí, že se co chvíli dá do deště, a nechce, aby dítě promoklo."

"Tak proč si nevytáhne stříšku nahoru?"

Na to mi neodpověděl.

"Ona běží!" křikl jsem. "Koukni." Bessie najednou vyspurtovala jako o závod.

Claud stál bez pohnutí a ženu sledoval. V tom tichu se mi zazdálo, že slyším ječet dítě.

"Co se to děje?"

Neodpověděl mi.

"S tím děckem něco není v pořádku," řekl jsem. "Poslouchej."

V tu chvíli Bessie od nás dělilo asi dvě stě yardů, ale rychle se blížila.

"Už ho slyšíš?" naléhal jsem.

"Ano."

"Vřeští, jako by ho na nože brali."

Pronikavý hlásek, který k nám dolehl z dálky, každou vteřinou sílil a přerůstal v nepřetržité, zběsilé, téměř hysterické vřeštění.

"Ten kluk má záchvat," prohlásil Claud.

"Určitě to tak bude."

"Proto taky Besssie běží, Gordone. Spěchá s ním sem, aby caparta šoupla pod kohoutek a pustila na něho studenou vodu."

"Myslím, že máš pravdu," řekl jsem. "Vlastně vím, že máš pravdu. Jen si poslechni ten jekot."

"Je to záchvat nebo něco podobnýho, na to bych vsadil krk."

"Úplně s tebou souhlasím."

Claud nervózně posunoval nohama po štěrku na příjezdové cestě.

"Věcí, který se takovýmu mrňousovi můžou co chvíli přihodit, jsou fůry."

"Samozřejmě."

"Znal jsem děcko, kterýmu se za jízdy zachytilo do koleček od kočárku pár prstů. O všechny přišlo. Uřízlo mu je to jako nůž."

"Jo."

"Ať už s ním je, co chce," dodal, "jen ať ta ženská proboha přestane utíkat."

Za Bessie se vynořil dlouhý náklaďák naložený cihlami. Řidič zpomalil, vystrčil hlavu z okna a zíral, co se to děje. Bessie si ho nevšímala a pádila dál; byla teď tak blízko, že jsem viděl její velkou zarudlou tvář a otevřená ústa, jimiž lapala po dechu. Postřehl jsem, že má na rukou elegantní bílé rukavice, ve kterých vypadala velice uhlazeně, a na hlavě jí jako žampion seděl komický klobouček stejné barvy.

Z ničeho nic z kočárku vystřelil obrovský bažant a vznesl se přímo vzhůru!

Claud vyjekl hrůzou.

Ten pitomec za volantem náklaďáku se rozesmál na celé kolo.

Bažant se chvíli opile plácal ve vzduchu, pak ztratil výšku a přistál na trávě vedle silnice.

Za náklaďákem zastavila hokynářská dodávka a začala houkat, protože nemohla projet. Bessie pádila dál.

A pak - frrr! - z kočárku vystartoval další bažant.

A za ním třetí a čtvrtý. Pak pátý.

"Pane bože!" vyjekl jsem. "To ty prášky! Přestávají fungovat!"

Claud neříkal nic.

Posledních padesát yardů Bessie překonala závratnou rychlostí, a zatímco se řítila se na příjezdovou cestu u benzínky, z kočárku vyletovali do všech stran ptáci.

"Co se to sakra děje?" vřeštěla.

"Zajeď dozadu za stanici!" křikl jsem. "Zajeď dozadu!" Ona ale rázně zastavila u prvního čerpadla v řadě, a než jsme ji mohli zarazit, popadla řvoucí dítě do náručí a vytáhla ho ven.

"Ne, ne!" vyjekl Claud a rozběhl se k ní. "Nezvedej to děcko! Polož ho zpátky! Přidrž tu deku!" Bessie nám ale už nevěnovala pozornost. Sotva na deku přestala působit váha dítěte, z kočárku se vzneslo mračno bažantů, bylo jich tak padesát nebo šedesát. Velcí hnědí ptáci nám zakryli výhled na oblohu, jak zuřivě máchali křídli a snažili se nabrat výšku.

Běhali jsme s Claudem sem a tam po příjezdové cestě a mávali rukama, abychom je odehnali od pumpy. "Mazejte pryč!" křičeli jsme. "Kšá! Zmizte!" Byli ale pořád ještě příliš omámení, takže si nás vůbec nevšímali a během půlminuty se zase snesli dolů a posedali si jako hejno kobylek kolem průčelí mé benzínové stanice. Všude jich bylo plno. Tiskli se k sobě u kraje střechy i na betonovém přístřešku nad čerpadly a nejméně tucet se jich tísnil na parapetu okna do kanceláře. Někteří doplachtili k regálu, kde jsem měl vystavené nádoby s motorovými oleji, jiní přistáli na kapotě některého z mých ojetých aut. Jeden výstavní kohout s krásným ocasem pyšně trůnil přímo na jednom z čerpadel a ti z ptáků, kteří se ještě motali natolik, že se nedokázali vznést, si čapli přímo u našich nohou na příjezdovou cestu, čechrali si peří a pomrkávali na nás svýma malýma očima.

Na silnici se za autem s cihlami a dodávkou už začínala tvořit šňůra aut a lidé otvírali dveře, vystupovali a pomalu přicházeli blíž, aby si ten výjev mohli lépe prohlédnout. Podíval jsem se na hodinky. Za pět minut tři čtvrtě na devět. Napadlo mě, že co nevidět si to od vesnice přihasí velké černé auto, že to bude Rolls a že velký lesklý pivovarnický obličej za volantem bude patřit panu Victoru Hazelovi.

"Málem ho rozklovali na kusy!" povykovala Bessie a tiskla si ječící dítě k hrudi.

"Ty běž domů, Bessie," přikázal jí Claud. Tvář měl úplně bledou.

"Zamkni," řekl jsem. "A vyvěs ceduli, že máme zavřeno. Pro dnešek toho bylo dost."