Joseph Delmont

Fantom Radia

1.

“…Podle ustanovení, jimiž se náš ústav řídí, nelze Vaší žádosti vyhověti. § 26 technika Hohenwaltena praví výslovně, že není dovoleno přijímati chovance ženského pohlaví.

Ředitelství

technika Hohenwalten.

PROFESOR GESTENKORN.

Hněvivě smačkala Jindra Gregorová neblahý dopis a hodila jej do kouta pokoje.

“Mluvte pak o pokrokovém světě”, vyrazila rozhořčeně, zatínajíc zuby zlostí. “Dívka-žena nemůže se státi inženýrem a konstruktérem, poněvadž se jí zakazuje přístup do odborných škol.” Rozčileně vrhla se do lenošky, zkřížila nohy a sevřela hlavu do dlaní.

Pan Horák. vstal, zvedr papír se země, uhladil jej a četl: Jeho zrak zamířil často zálibně přes okraj listu na ladně utvářené nohy dívčiny, v béžových hedvábných punčoškách. Krátká sukně sotva po kolena sáhající nebránila mu v této nevinné zábavě.

“Nechápu tě, Jindro, proč vlastně chceš být techničkou, jest to nějaké zaměstnání pro mladou dívku? Máš toho vůbec zapotřebí? Opakuji ti stále, že kdybys chtěla…”

Jindra se prudce obrátila, jakmile postřehla zvědavé pohledy svého poručníka, pokoušela se chvíli marně stáhnouti krátkou sukni přes kolena. Zlostně si na něho pak vyjela:

“Zase začínáte s onou nemožnou záležitostí, ještě jste nezmoudřel? Vy - čtyřicetipětiletý muž a já devatenáctiletá. Jste jen o dvacet pět let starší nežli já. Dejte mi již pokoj s těmi hloupostmi. “

“Pohleď, Jindruško, rozdíl věku nemá vskutku významu, nebe na zemi bych ti připravil, chtěl bych…”

Rázné bouchnutí dveřmi přerušilo vroucí výlevy citu pana Horáka. Upíral zrak stále na papír, který měl v ruce, nepozoroval proto, že Jindra zmizela ve vedlejším pokoji a hlučně zavřela za sebou dvéře.

“To děvče jest věru pomatené”, mumlal Horák, “a já starý osel jsem se do ní zbláznil, takže nemám ani chvíle klidné. Má pravdu, jsem o hezkou řádku let starší, avšak lásky jsem ještě schopen a neprohloupila by jistě se mnou.”

Neklidným krokem přecházela Jindra po svém pokoji. Její mozek horečně pracoval. Již tři technické ústavy ji odmítly, nemohla pochopiti, že v dnešní pokrokové době může býti překážkou v odborném studiu ženské pohlaví. Vždyť ženy zastávají skoro všecka mužská povolání! Jsou doktorkami, advokátkami, profesorkami, proč by nemohly býti techničkami? I akademická dráha byla ženám otevřena, proč tedy zavíraly před ní technické ústavy své brány?

Nic, vskutku nic se jí nedařilo a přece cítila v sobě, že jest povolána k tomu, aby oblažila svět novými vynálezy, od dětství byly přece stroje její hlavní a jedinou zábavou.

Již jako dítě hrála si raději s matčiným šicím strojem nežli s panenkou, rozbírala otcovy hodinky a popálila si ruce o elektrické dráty, když odšroubovala kdysi vypínač, přidržela dráty k sobě a způsobila krátké spojení.

Zdědila tuto zálibu po dědečkovi. Byl také vynálezcem, jenž stále na něčem pracoval, stále něco zdokonaloval a sestrojoval. Vymyslil si na příklad důmyslné zařízení, jež uplatnil u dveří své zahrady. Kdo chtěl vejíti do domu, musil projíti zahradou ležící před ním. Dveře se otvíraly jen s velkou námahou a kdykoliv zaskřípal zámek, naplnil se veliký sud v zahradě starého Gregora litrem vody. Byl to jeho důmyslný vynález.

Všecky hodiny v domě měly hrací stroje a každé bily jinak; uplynula-li čtvrt nebo půlhodina, ozval se zvuk kukačky, ptáci šveholili, zvony zvonily, ovce bečely. Když odbíjely celou hodinu, zmocňovalo se ostatních obyvatelů zoufalství, neboť četné hrací stroje spustily písně, pochody a oratoria. Bylo pravým štěstím pro starou paní Gregorovou, že byla hluchá jako pařez.

V celém okolí znali starého vynálezce Gregora a posmívali se mu.

Jindra vyrůstala v domě dědečkově a od nejútlejšího dětství si oblíbila jeho práce, jež jí skýtaly stálou zábavu. Rodiče jí záhy zemřeli a vnučka stala se slunečním paprskem starých lidí.

Ve svých volných chvílích meškala dívenka v dílně dědečkově a sledovala s velkým zájmem jeho práce. Často rozebrala uměle zhotovené automaty, bývala pak často vypeskována, ba dědeček klepl ji někdy přes příliš zvědavé prstíky.

Zdědila však rozhodně tuto touhu po vynálezech, jež s ní rostla. Do školy brávala si malé strojky, bavila jimi sebe a své spolužačky; zkonfiskoval-li učitel tyto hračky, bývala ještě potrestána. Dědeček musil pak přijíti si do školy pro dláta, nebozezy a pilky.

Když dědeček a babička zemřeli, jmenovaly úřady jejím poručníkem pana Karla Horáka, jenž byl vzdáleným příbuzným mladé dívky. Jmění starých lidí zdědila Jindra a zůstala v bytě v jejich domě. Podržela si i staré služebnictvo a každý pokus Horákův přemluviti svou poručenku, aby se odstěhovala do jeho domu, ztroskotal na pevné vůli dívčině.

“To by bylo krásné”, rozčilovala se stará Crescencie, jež hospodařila v domě již přes 40 let. “Ke starému mládenci by měla Jindra jíti. To by bylo pomluv!”

Po celých Vinohradech byl magistrátní rada Karel Horák, několikanásobný majitel domů, znám jako nebezpečný Don Juan. Nebylo tomu však ve skutečnosti tak, jak lidé se domnívali.

Hlavním zločinem pana Horáka bylo, že se nechtěl oženiti. Měl sice poněkud volnější názory nežli jeho spoluobčané, nikdy však jich prakticky neprováděl. Měl sice kdysi nějaké pletky, vyhnul se však vždy obratně poutům manželským. To mu měli jeho sousedé a známí velmi za zlé.

Staral se vpravdě otcovsky o svou poručenku, docházel do školy ptáti se po jejím prospěchu a byl velice zarmoucen, když její studium na lyceu bylo náhle přerušeno.

Byla to zase její záliba ve vynálezech, jež ji přinutila opustiti šestou třídu lycea, nedlouho před maturitou. Profesor Mašek pozoroval jednou, že Jindra Gregorová baví se čímsi jiným nežli jeho výkladem. Zakrátko zmocnil se zvláštního předmětu její zábavy. Přísný pohled jeho očí ozbrojených silnými skly stihl Jindru, jež se však nedala nikterak zmásti. V ruce držel profesor obyčejný americký budíček, na jehož kovových nožičkách byla připevněna malá skřínka. Ručička ukazovala minutu před polednem.

“Co je to zase za dětinství, Jindro Gregorová, pozoroval jsem již celou hodinu, že si hrajete tímto předmětem, místo, abyste sledovala můj výklad. Což nemůžete…” Přísný pedagog nedokončil svého kárného kázání. S hrůzou pohlédl na budíček ve své ruce.

Ze skřínky ozvala se jeho přednáška o fysice.

Jasně zazníval jeho drsný hlas, jeho pokašlávání, jeho monotonní řeč. Zlostným pohybem odhodil nejnovější vynález Jindry Gregorové na stůl, takže skřínka i vosková destička se na kusy rozbila.

Tento zločin přerušil navždy studium Jindřino. Musila z lycea dobrovolně odejíti.

“Jak se můžeš odvážiti takových hloupostí a posmívati se profesorovi, žádná škola tě již nepřijme”, rozhorloval se zoufalý poručník.

“Na tom dočista nezáleží, pane poručníku, jsem již toho syta, seděti v těchto školách pro malé děti a poslouchati hloupé výklady. V lyceu se nemohu také ničemu naučiti pro své budoucí povolání. Chci býti techničkou a snad se mi podaří dostati se na technické učiliště, kde není podmínkou přijetí lycejní maturita.” Stalo se po vůli Jindřině. Uplynula ještě tři léta, mladá dívka zdokonalovala se zatím v různých technických vědomostech, pracovala na nejdůmyslnějších vynálezech a pátrala horečně po vhodné odborné škole, jež by ji přivedla blíže vysněnému cíli, státi se velkou vynálezkyní a přinésti světu nevídaný dar.

Nyní bylo Jindře devatenáct let. Usoudila, že jest nejvyšší čas, aby začala s důkladným odborným studiem. Psala žádosti do různých zahraničních technických škol, odpovědi byly však až dosud vždy záporné. Žen tyto ústavy nepřijímaly.

Jindra dorostla zatím ve sličnou dívku. Nebyla právě krásná, působila však na muže zvláštním kouzlem. Kde se objevila, byla obklopena obdivovateli a ctiteli, kteří se ucházeli horlivě o tuto energickou, štíhle urostlou dívku, jejíž charakter, měl vlastně málo ženského. Již tehda, když chodila do školy, stávalo se často, že dotěraví muži pokoušeli se získati její přízeň. Tehdy odpovídala ráznými ranami. Její zbraní byly vždy školní knihy, jež nosila v pevných řemínkách. Kdo byl jednou od Jindry takto odmítnut, vyhýbal se jí v budoucnosti velmi pečlivě.

Pan magistrátní rada Horák vrátil se jednoho krásného podzimního dne z letního pobytu v idylickém berounském zátiší a zpozoroval s úžasem, že jeho poručenka jest vlastně velmi hezkou dívkou. Jeho údiv značně vzrostl, když mu Jindra oznámila, že se chce odebrati na technické učiliště, aby mohla vstoupiti později na techniku a státi se inženýrem. Všechen jeho odpor a námitky byly marny.

Poručník navštěvoval často svou svěřenku a jednoho dne s hrůzou poznal, že jest do Jindry smrtelně zamilován, tak zamilován, jak ještě nikdy ve svém životě.

Dlouhé měsíce zápasil s touto vášní, spílal si bláznů, jenž živí ve svém srdci nesplnitelné přání a marné naděje. Přemýšlel, podrobil svou osobu přísné kritice a rozhodl se konečně, že s Jindrou o tom promluví.

Jindra propukla v hlučný smích, když jí poručník vyznal podle všech pravidel lásku a nabídl svou ruku. O dvacátých narozeninách Jindřiných měla býti svatba.

Stárnoucí nápadník upustil od naléhání teprve tehdy, když Jindra energicky prohlásila, že se obrátí o pomoc k poručenskému úřadu. Jeho láska však neutuchla a prosebně ucházel se stále o přízeň dívčinu.

Před malým toiletním zrcadlem stála Jindra a prohlížela se zájmem svou tvář. Upřeně hleděla na svůj obraz a napjatě přemýšlela. Jakási myšlenka zrodila se v její hlavě. Obrátila se a spěchala do jídelny. Byla přesvědčena, že poručník ještě neodešel.

“Vždycky říkáte, že mne máte tak rád, pane poručníku! Je-li vaše láska skutečně tak veliká, musíte mi prokázat malou laskavost.”

“Všechno, všechno, co chceš, Jindro, musíš mi však také něco slíbiti.”

“Nic vám neslíbím, láska musí býti nezištná.”

“Mluv, dítě, řekni, co chceš, nezapomeň však, že tě mám rád.” “Dobře, dobře, o tom promluvíme později.

Splníte mi tedy mou prosbu?”

“Oč jde? Je-li to v mé moci…”

“Je to ve vaší moci.” Jindra chvíli přemýšlela.

“Jste přece magistrátním radou, pane poručníku.”

“Ovšem, ovšem, zajisté, že jsem. Co to má však činiti s tvou prosbou?”

“Jen trpělivost, pane poručníku!” Jindra se zarazila. “Kdopak vydává na radnici domovské a křestní listy?”

Horák hleděl s tváří velmi málo inteligentní na svou svěřenku. Jindra opakovala svou otázku.

“To vlastně nevím, asi úředník, jenž v každém okresu má na starosti matriku.”

Jindra posadila se na opěradlo klubovky, v níž seděl pan Horák.

“Říkáte, že mne máte rád, že si mne chcete dokonce vzíti. Opatřte mi tedy domovský a křestní list na jméno Jindřich Gregor a za dva roky si promluvíme o sňatku.”

Horák hleděl na Jindru s ústy otevřenými nesmírným úžasem. Domníval se, že pozbyla rozumu. Když se však zahleděl do její vážné tváře, pochopil, že jest zcela při smyslech, a že si z něho netropí žertů. Ucítil její paži na své šíji, byla mu tak blízko, že se ho zmocnila závrať. Vzchopil se rázně.

“Ne, ne, milé dítě, za tak hloupého mne nesmíš míti. Ke zločinu se nedám svésti.” Na chvíli se zamyslil.

“Ano, a za dva roky mne teprve odmítneš, zatím se zamiluješ do někoho jiného.”

Dívka stála před ním vzpřímena a hleděla mu upřeně do tváře. Mimoděk sklopil Horák oči, nesnesl jejího pohledu.

“Nestydíte se, pane poručníku, musíte přece pomysliti, jaké by bylo naše manželství. Je pravda, jsem na svá léta dospělá, všichni lidé říkají, že vyhlížím starší nežli skutečně jsem. Přesto však nezmládnete za ta léta, která chcete na mne čekati.”

Beze slova vyšel pan Horák z pokoje. Jindra za ním hleděla, zasmála se pak vesele a odebrala se do své dílny. Jejím snem bylo překonati Edisona, Marconiho, Teslu a jiné znamenité vynálezce. Pracovala ustavičně a sestrojovala nyní vynález, jenž měl býti upevněn do podpatku pánských bot; z malé zásuvky umístěné vzadu na botě vinuly se tenké ohebné dráty do kapsy k malé baterii. Kráčel-li nositel tohoto důmyslného strojku, nabíjela se baterie elektrickým proudem, jenž poháněl malou kapesní lampičku a zapalovač.

Jiný vynález měl připomínati lidem na cestě do práce nebo na procházkách vše, co si umínili nebo co měli obstarati. V náprsní kapse kabátu měli nositi mluvící stroj v kapesním formátu, do něhož každého rána majitel vemluvit vše, na co chtěl býti ve dne upomenut. Při každé větě nařídil stroj přesně na onu hodinu, kdy chtěl věc obstarati nebo dostaviti se k úmluvě či dokonce k milostné schůzce. Jindra věřila, že její vynález bude divukrásný.

Dámy mohly přístroj nositi ve svých kabelkách. Bylo by to skvostné, kdyby v tramvaji, v kavárně nebo na procházce uslyšel člověk náhle z kabelky nebo z kapsy svůj vlastní hlas, jenž ho napomíná:

“Nezapomeň koupiti cikorku”, nebo “vyřiď tetě Amálii pozdrav”, nebo “v pět hodin máš se sejíti s Máňou u vodárny.”

Mladá vynálezkyně byla přesvědčena, že se její novinka rozhodně osvědčí.

Poledne yytrhlo ji z pyšných snů. Více než třicet hodin oznamovalo, že jest dvanáct.

2.

Pan magistrátní rada Horák byl hluboce uražen. Pohroužen v neveselé myšlenky kráčel k domovu. To hloupé děvče mohlo býti rádo, že se o ně uchází. On a stár! Bylo mu, jako by byl teprve dvacetiletý jinoch! Jistě bude dlouho žíti. Všichni členové jeho rodiny dosáhli nejméně osmdesáti let, někteří dokonce devadesáti. Ta hloupá Jindra mohla býti šťastna, kdyby si ji vzal. Mnohé matky vdavek chtivých dcer zálibně se po něm ohlížely a byly to dcery z nejlepších pražských rodin. Nejkrásnější a nejbohatší děvčata byla by vděčna, kdyby se o ně ucházel.

Pan Horák došel v těchto myšlenkách až ke svému domu a vstoupil zamračeně do pokoje, bouchl dveřmi a hněvivým posunkem odhodil klobouk na koženou pohovku.

Paní Kořínková, jeho dlouholetá věrná hospodyně, nepozorovala skoro ani rozhořčení svého pána, neboť sama byla nesmírně rozčilena.

“Můj Bože, můj Bože, kdybych jen věděla, kde jsou, jistě je někdo zabil”, naříkala srdcelomně a osušovala si cípkem zástěry hojné slzy.

Horák pohlédl rozhněvaně na svou hospodyni a vyrazil pak drsně ze sevřených zubů:

“Co zase brečíte? A o kom vlastně mluvíte?”

“Vám je to ovšem jedno, ačkoliv si s nimi také rád hrajete. K tomu jsou vám Pitty a Mizzi vždy dosti dobří.”

“Co se tedy děje, přestaňte již plakati. Však nejsou oba, pes i Kočka, po prvé pryč a vždycky se sami vrátili. Však již naleznou cestu k domovu.”

“Dnes již tomu nevěřím, Pitty se vrací vždy přesně ve dvanáct hodin k obědu i když si odběhl na dlouhý výlet a nyní jest již půl druhé. Jistě ho Mizzi vylákala zase někam daleko.”

“Dejte mi pokoj,” křičel pan Horák a sedl si prudce na pohovku. Vyskočil však ihned s kletbou neboť si vrazii do stehna jehlu, kterou měl připíchnutu na svém klobouku ozdobu ze sojčího peří.

“Pročpak nepověsíte klobouk, paní Kořínková, chcete abych dostal otravu krve?”

Hospodyně narovnala smačkaný klobouk, neměla se však k tomu, aby jej pověsila.

“S kým si budete hráti a baviti se, nevrátí-li se Pitty a Mizzi?” volala plačtivým hlasem. “To byl váš pan otec a vaše paní matka jiná. Ti by nenechali ta ubohá zvířátka zahynouti. Och, Bože, Bože a já jsem vás přece na rukou nosila, když jste byl ještě malý.”

“Měla jste mne pustiti na zem, plačtivé údolí. Místo abych dostal něco k obědu, musím hledati zatrápené ty pokušitele. Ale až Pittyho chytím, ať se těší!”

Paní Kořínková se smála mezi slzami.

“Však já vím, že mu nic neuděláte, budete sám rád, najdete-li oba.”

S mrzutou tváří vyšel pan Horák ze svého domu v Letohradské ulici. Kam se měl obrátit? Obě zvířata, pro něž jeho věrná hospodyně tolik naříkala, podnikala obyčejně výlety do blízkých sadů, kde si často několik -hodin hrála. Pitty byl malý ratlík sotva dvacet centimetrů vysoký, Mizzi byl šedý kocour. Obě zvířátka uzavřela spolu již dávno dojemné přátelství. V okolí byli oba přátelé dobře známí a nikdo jim nikdy neublížil. Pouze jméno kocourovo bylo několikrát kamenem úrazu. Ve třetím poschodí domu páně Horákova bydlila totiž stenotypistka, Mizzi Meyerová. Nemohlo se o ní říci, že by byla právě ošklivá, pouze poněkud veliký nos působil v její tváři rušivě. Slečna Meyerová byla velké štíhlé postavy a nosila svou světlovlasou, krátce ostříhanou hlavu poněkud z vysoka, takže její neblahý nos byl tím nápadnější. Zivila se psaním na stroji, pracovala pilně.ve svém staropanenském pokoji, odkud se ozýval stále jednotvárný klepot stroje. Přes svou pilnou práci měla ještě čas ohlížeti se po zámožném nápadníku. Odpovídala na všecky nabídky k sňatku-v denních listech, bohužel neměla dosud úspěchu. Pan Horák zavolal si několikráte slečnu Mizzi do svého bytu a diktoval jí různé úřední listiny. A od toho dne věnovala tato tyčka, jak jí paní Kořínková pohrdlivě nazývala, domácímu pánovi svou upřímnou přízeň. Vyhledávala ho, jak jen mohla, a často zaklepala na dveře jeho příbytku v prvním patře.

Paní Kořínková zle se rozhodovala nad touto dotěrností. Přemýšlela o pomstě a připadla na ďábelskou myšlenku. Pokřtila kocoura Mizzi, ba nazývala ho dokonce často Mizzi Meyerová, zvláště když byla nucena hlasitě kocoura volati, hrál-li si na dvoře.

Slečna Meyerová žalovala paní Kořínkovou pro urážku na cti, avšak zatvrzelá hospodyně zaplatila pokutu a volala na kočku dále Mizzi Meyerová.

Pan Horák došel již na konec Letohradské ulice a rozhlížel se pátravě po blízkých sad ech. Pískal, volal, lákal, vše marno.

“Hledáte svého psíka? oslovila ho mlékařka, paní Mrkvičková. Viděla jsem ho před dvěma hodinami u vodárny s kočkou. :Hrál si s velkým psem.”

Pan Horák klel. Prožluklý ten kocour vylákal vždy Pittyho na tak dlouhé nebezpečné výlety. Tentokráte potkalo ratlíka skutečně netušené neštěstí. Ve své zábavě nepozoroval, že se v blízkosti objevil úhlavní nepřítel všech psů, pohodný Kyselka se svým pomocníkem a za ním osudný vozík. Netrvalo dlouho a ubohý Pitty ocitl se ve vozíku, kde ho pozdravilo žalostným štěkotem několik čtyřnohých soudruhů v utrpení. Kocour Mizzi pozoroval ztrnule zmizení svého kamaráda. Nechápal, že se cizí člověk smí odvážiti dotknouti se jeho spoluhráče. Potřásaje hlavou běžel za vozem a nedal se ani bičem odehnati.

“Neviděla jste mého malého psíka, paní Vondrušková?” tázal se starostlivě pan Horák roznašečky novin.

“Ba, ba, pane magistrátní rado, pohodný tudy jel před půl hodinou a za jeho vozem běžela veliká kočka, nemýlím-li se, byla to vaše kočička s tím podivným jménem.”

Horák sedl na nejbližším rohu do auta a ujížděl k pohodnici. Dostihl osamělého toho stavení, právě když vozík pohodného se štěkajícími psy vjížděl do dvora. Málem přejelo auto zarmouceného kocoura, jenž běžel vytrvale za vozíkem.

“Mizzi Meyerová,” zvolal pan Horák chraptivě, když sluha pohodného chtěl kocoura lapiti. “Nechte kočku na pokoji”, dodal pak a vzal zvířátko do náručí.

“Nemohu vám vydati psíka,” pravil přísným hlasem pohodný, “dokud mi neukážete jeho známku a potvrzení, že je opravdu váš.” Klidně a důležitě zněla tato slova. Pohodný měl zlomyslnou radost, že může panu magistrátnímu radovi Horákovi způsobiti nepříjemnost. Byl na něho rozezlen, neboť Horák hlasoval kdysi proti zvýšení jeho příjmů a horlil proti surovému způsobu, kterým pohodný chytal zatoulané psy.

“Vždyť mne přece znáte, jsem magistrátní rada Horák, zaplatím vám ihned pokutu a známky vám pošlu po své hospodyni.”

“Mám své předpisy, však si je pan magistrátní rada sám vymyslil.”

“Nedělejte okolků a dejte mi psíka, nebo uvidíte.”

Pohodný se hrdě vzpřímil.

“Zde jsem já pánem v domě a psa vám vydám pouze s protestem. Musíte mi to dáti písemně.”

“Pro mne a za mne, pište co chcete, chci však ihned svého psa.”

“Teprve, až listinu podepíšete.”

Pan Kyselka složil dlouhé říkání, jež znělo skoro jako obžar’oba. Trvalo mu to hezky dlouho. Horák klepal netrpělivě rukama na psací stůl. Přečetl pak protest a podepsal jej. Sluha pohodného přinesl pak Pittyho, jenž pln úzkostí hleděl na svého pána. Radostně zaštěkal, když konečně seděl s Horákem a s kocourem v autu. Obě zvířátka zahrnovala se laskáním.

Paní Kořínková plakala zase radostí ze šťastného shledání, když oba uprchlíci se hádali u misky plné jídla.

Po obědě odebral se pan Horák na radnici. Rozhodl se, že zakročí ihned proti pohodnému, jenž mu byl již dávno trnem v oku.

“Kde jest zvěrolékařský úřad,” tázal se magistrátní rada sluhy Kratochvíla.

“Nahoře, ve druhém patře, pane magistrátní rado, dveře číslo 68.”

V prvém poschodí proti schodům byl nápis na dveřích, :který llpoutal,bezděky pozornost pana Horáka. Skoro proti své vůli četl: Domovské a křestní listy.

Zastavil se a vzpomněl si na Jindru. V jeho mysli ozvala se znova její slova a zvláštní žádost, již pronesla. Chtěla přece nepravý domovský list. Nu, dlouho si počká! On, magistrátní rada a devaterý majitel domů, Horák, nestane se přece k vůli takové husičce padělatelem listin.

Co jsou však platna lidem dobrá předsevzetí, poutá-li je láska ve svých okovech. A teprve, dosáhl-li zamilovaný určitého věku, jenž bývá v podobných okolnostech velmi nebezpečný.

Zvolna sestupoval Horák po schodech s druhého do prvého poschodí. Ulehčil si nahoře ráznými slovy a podepsal stížnost, jež panu pohodnému napříště zabrání povoliti uzdu nízké pomstychtivosti, chytati panské psy a vydati je jen na vvděračský revers.

Ještě nežli se ocitl na posledním schodu, utkvělo jeho oko zase na dveřích číslo 47. Písmena těchto slov mluvila naléhavou významnou řečí. Plasticky vystupovala z lepenkového svého lože a posměšně tančila kolem tváře váhajícího muže.

“Mohu se tam přece podívati, proto ještě nemusím učiniti Jindře po vůli,” promluvil pan Horák sám k sobě a vstoupil do dveří č. 47.

“Dobrý den, pane magistrátní rado, co pak vás ke mně přivádí?”

“Pozdrav vás Bůh, pane Müllere, jak pak se vám vede? Co dělá paní choť?”

“Což jste zapomněl, pane magistrátní rado, vždyť již před dvěma lety zemřela, budiž jí země lehká! Vždyť jste byl sám, pane rado, tehdá na pohřbu.”

“Ba, máte pravdu, musíte odpustiti, člověk má tolik starostí, že mnohé zapomene.”

‚Vdovec se zasmál. “Avšak pan rada neví, že jsem zase ženat a že čekáme již velmi brzy přírůstek do rodiny.” Příští otec poklepal prstem na obrovskou tlustou knihu, ležící před ním na šikmém pultu.

“Brzy popíši zde novou stránku, nový občan bude tu zvěčněn.”

“Aha, matrika. Soupis narozených,” pravil pan Horák, jako mimochodem. Již před chvílí přečetl ozdobný nápis na knize.

“Čím pak mohu panu radovi posloužiti?”

Horák se rychle rozhodl. “Nemohl bych se přihlásiti za kmotra?”

“Ach, bylo by to pro nás velikou ctí.”

“Jak pak se to vlastně zanáší do této veliké knihy, pane Müllere?”

“Ha, ha, ,pan rada jest starý mládenec, nemusí se tedy k nám namáhati k vůli narození svých dětí. Hleďte, zde jsou četné rubriky od narození až k smrti.”

Úředník přejel ukazováčkem bílý list. “Domovské listy také vydáváte?”

“Pro pražské příslušníky také.”

“A to vše děláte sám?”

“Kdež pak, já jen podpisuji a dávám na listiny razítko.

Oči pana Horáka bloudily nejistě po kanceláři a záhy zpozorovaly oddělení, na němž byl nápis: Křestní a domovské listy.

“To jest věru zajímavé zaměstnání, dovolte, abych se podíval, jak se to dělá.”

Ochotně vzal úředník domovský list z oné přihrádky a začal vysvětlovati. “Tedy zde bude dvoukorunový kolek, rubriky nutno přesně vyplniti a dole dám ještě razítko a listinu podepíši.”

Horák nespustil oka s razítka, jež leželo na úředníkově stole. Nebyl zločincem a studený pot řinul se mu s čela znaveného usilovným přemýšlením. Dýchal stísněně a těžce. Konečně bleskla mu hlavou dobrá myšlenka. “Právě si vzpomínám, neúřaduje ve vedlejší místnosti pan Novotný?”

“Nikoliv, ten jest v pokoji číslo 72.”

“Nebyl byste tak laskav a nezavolal byste pana Novotného sem? Nechtěl bych s ním mluviti před ostatními pány.”.

“S radostí, pane magistrátní rado, avšak Novotný jest ve svém pokoji sám.”

Vzbouřená krev stoupala panu Horákovi hrozivě do hlavy. Jeho krk i tváře zrudly, všechen byl zalit potem.

“Bude přece lépe, zavoláte-li ho sem, snad je někdo v jeho pokoji.”

“S radostí, pane rado, s radostí.”

Ochotně vyklouzl úředník z pokoje. Byl pln radosti. Nyní mohl odmítnouti kmotrovství chudých příbuzných z venkova. Nesmí si přece dáti ujíti tak bohatého kmotra, jakým byl domácí pán Horák. Jen aby to nebylo pak děvče!

Co jsou platna dobrá předsevzetí, co znamená člověku morálka, strach před nebezpečím, že bude prohlášen před celým světem za nepoctivce, za zloděje a za podvodníka. Kam se poděje vrozená poctivost, zakořeněný pojem mého a tvého, zmocní-li se našeho mozku utkvělá myšlenka, pro niž zapomínáme na pravidla a zákony.

Zhluboka oddychuje a nenápadně a plaše se kolem ohlížeje, stál pan Horák před budovou. V náprsní kapse skrýval domovský list. opatřený razítkem. On, o jehož poctivosti nikdy nedovolil by si kdo pochybovati, stal se zlodějem, stal se zločincem. Spílal si v duchu pro svou hloupost. Když úředník Müller přišel s panem Novotným do pokoje, nevěděl Horák, co mu vlastně má říci. Koktal nesouvislá ,slova a pronesl konečně pozvání, aby Novotný přistoupil ke klubu, jehož hlavním zaměstnáním bylo hráti v kuželky.

Pomalu kráčel kolem pomníku před radnicí, úmyslně nevěnuje výstavné budově ani pohledu. Nechtěl býti nápadný neobvyklým spěchem. Hleděl všem kolemjdoucím upřeně do tváře. jako by se chtěl přesvědčiti, zda tuší někdo, jakého zločinu se dopustil. Zachvíval se ještě při myšlence, že mohl někdo vstoupiti do dveří právě ve chvíli, kdy vyňal listinu z přihrádky a vtiskl na ni razítko.

Tak se stal poctivý magistrátní rada a vážený majitel domu zlodějem. Potomek řádných rodičů, kteří se jistě s hrůzou obraceli v hrobě ocitl se na scestí. Hrozná zlost, ba vztek, zmocnil se tohoto muže, vzpomněl-li si na svou poručenku, pro niž se dopustil neslýchaného toho skutku. Však se načeká, nežli jí listinu dá, umiňoval si. Rozhodně nepřipojí ke svému zločinu ještě jiný.

Malý Pitty ležel v rohu pohovky na svém polštáři, přikryt složeným kostkovaným šátkem. Dýchal zhluboka, poněkud chrápaje, a po chvílích vyrážel vzlykavé zvuky. I ve spánku cítil ještě účinky svého hrozného dobrodružství. Jeho leknutí bylo příliš veliké a utrpení příliš kruté pro rozmazleného chlapíka. Mizzi předla v druhém koutě pohovky a čistila si pečlivě kožíšek, jako by chtěla jej zbaviti posledních stop pouličního prachu. Chvílemi pohlížela starostlivě na spícího přítele.

Dobrá předsevzetí mají obyčejně krátké trvání. Pan Horák byl sice pevně odhodlán nezmíniti se Jindře o ukořistěném domovském listu, záhy však pocítil slabé přání, oznámiti jí přece důležitou tu novinu. Ovšem jen s tou podmínkou, že mu dá určitý slib, týkající se jejich sňatku. Náhle se pan Horák ulekl. Vzpomněl si, že jeho poručenka mluvila nejen o domovském listu, nýbrž také o křestním. Vykonal tedy jen polovinu svého neblahého úkolu. Jak se má však zmocniti ještě křestního listu? To bylo možno pouze na faře, jak se tam však nenápadně dostati?

Obstárlý nápadník potřásl energicky hlavou a zamítl rozhodně myšlenku vydati se po druhé v nebezpečí. Ďábelské to děvče si musí druhou listinu opatřiti samo. Byl pevně rozhodnut, že jí tentokráte nepomůže, že nehne pro ni již ani prstem..r

Náhoda hraje však y životě často velikou roli. Ještě téhož večera, nežli se pan Horák odebral na svou obvyklou partii taroků, oznámila mu paní Kořínková, že manželé Müllerovi přejí si s ním mluviti.

Při pohledu na, paní Müllerovou vzpomněl si Horák, jakou povinnost bezděky na sebe vzal. Proklínal sebe i Jindru, jež mu způsobila tuto. nepříjemnost a.přivedla mu na krk toto nové, byť i poněkud vzdálené příbuzenstvo. Věděl zcela dobře, ze zkušenosti, že nejen kmotřenci mohou se státi svým kmotrům obtížnými, nýbrž že i jejich .rodiče bývají nepříjemně dotěrnými.

“Ovšem, ovšem, paní Müllerová, bude-li to chlapec, podržím ho při křtu,” pravil, přemáhaje svou rozmrzelost.

“Jak by to mohlo býti něco jiného, nežli chlapec,” honosil se vychloubavě budoucí otec.

3.

Jindra stála v pracovně svého poručníka a hleděla na něho vyzývavým pohledem.

“Nuže, co jste učinil v mé záležitosti; pane poručníku, víte přece, že jsem naprosto rozhodnuta vynutiti si za jakýchkoliv podmínek přístup do technika.”

“Ještě jsi se nevzdala této bláznivé myšlenky?”

“Ani mi nenapadne, a nepomůžete-li mi, půjdu do učení k zámečníkovi Blažkovi, jenž mi slíbil, že mne přijme a vymůže .mi povolení.”

Zamilovaným pohledem hleděl Horák na dívku. Nemohl se ubrániti myšlence, že je .den ode dne hezčí. Jaké to statné děvče, projelo mu hlavou. Jindra skýtala vskutku rozkošný obrázek. Stála, vzpřímená, uprostřed pokoje, v pravé ruce držela Pittyho, v levé slečnu Mizzi a s námahou se snažila zabrániti štěkajícímu psíku, aby ne-kousal do ucha klidně předoucího kocoura. Chvílemi pohladil Pitty dlouhým jazykem Jindřinu tvář, nebo očichával její vlas.

“Zapomněl jste, pane poručníku, co jsem vám říkala o oněch listinách? Nemyslíte také. že bude lépe, vstoupím-li do technické školy, místo abych stála celá leta jako zámečnický učedník u stroje? Trvalo by to mnohem déle, než bych dosáhla svého cíle.”

Horák bezděky pohlédl na svůj starožitný psací stůl. V jedné z četných malých zásuvek ukrýval ukradený formulář domovského listu. Jindra neměla ještě tušení o jeho zločinu, nezmínil se jí ještě o něm ani slovem. Byl přesvědčen, že kdyby o tom zvěděla, trápila by ho tak dlouho, až by jí opatřil ještě křestní list. Nikoliv, nikoliv, pravil energicky sám k sobě, rozhodně se nedám již svésti k něčemu, co se příčí zákonu.

Rozpustilý štěkot Pittyho byl přerušen náhle, zaklepáním na dveře. Vstoupila paní Kořínková, což mělo v zápětí, že psík spustil na novo tím hlasitěji.

“Hned buď zticha, malý darebo,” křičel Horák, avšak malý neposlucha štěkal tím zuřivěji. “Dobrý den, Jindruško, jaká vzácná návštěva, jak pak se ti vede?”

Po tomto přívětivém uvítání obrátila se stará hospodyně k svému pánu a oznamovala obřadně:

“Pan Müller, právě přišel, jest celý udýchán a spocen. Nevím, co ho tak rozčililo.”

Nežli mohla dokončiti větu, objevil se ve dveřích uřícený správce matrik, utíral si rukávem pot s čela a hleděl ulekanýma očima do pokoje. “Musíte prominouti, že jsem k vám tak neočekávaně vpadl, ale přicházím právě od důstojného pana faráře Maška z kostela u sv. Ludmily, to jest totiž náš farní úřad… . .”

“Jdeš, ty rozpustilče !”

Müller mával uděšeně rukou. Ve svém vzrušení ocitl se příliš blízko Jindry, což mu měl Pitty velmi za zlé. Uchopil zuby rychle palec rozčileného muže a důkladně se do něho zakousl. “Jaký malý čertík !” Mtiller pochopil, že se musí dobře snášeti se psem budoucího kmotra. “Milé zvířátko jest to,” dodával lichotivě, “a věrné. Co jsem však chtěl ještě říci, pane magistrátní rado, pan farář pravil, že smíte býti kmotrem pouze jednoho hocha.”

“Slíbil jsem vám to přece, pane Müllere.” “Ano, ano, to jest v pořádku. Věc se má však jinak, neboť má žena dostala dvojčata, dva chlapce.”

Úzkostlivě pohlédl pan Horák na mluvčího. “Právě proto jsem přišel,” pokračoval šťastný otec, “chcete-li býti kmotrem prvorozeného či druhého? A mimo to musím se vás ještě zeptati, nemáte-li nic proti tomu, aby byl druhým kmotrem krejčovský mistr Kovář. Máme křtiny již od neděle za týden.”

“Jsem se vším spokojen, zařiďte vše podle svého přání, pane Müllere,” pronesl Horák netrpělivě.

“Nuže, smím tedy přijeti pro pana kmotra v půl třetí příští neděli?”

“Ovšem, ovšem, nezapomenu na to.”

Jindra naslouchala pozorně této zvláštní rozmluvě. Když novopečený otec s paní Kořínkovou odešli; postavila psa i kočku na zemi a přiskočila k svému poručníkovi.

“Při křtu musíte se pokusiti získati pro mne křestní list!”

“Co tě to napadá, bezbožné děvče, chceš ze mne učiniti zloděje?”

“To není přece krádež, nikdo tím neutrpí škody.”

“Poslyš tedy, Jindro, půjdeš ke křtu se mnou a musíš sama hleděti, jak by ses zmocnila křestního listu. Nechci však o tom nic věděti. Podaří-li se ti to, slibuji ti, že ti obstarám domovský list.”

4.

Před kostelem sv. Ludmily stálo mnoho vozů. Vdávala se dcera bohatého měšťana. Zvědavci tísnili se před hlavním vchodem, takže si nikdo nepovšiml dvou aut, která zastavila před postranním vchodem do sakristie. Z prvého vozu vystoupil pan Müller, za ním asistentka paní Brožková, jež nesla v náručí dva pečlivě zakryté kojence. Z druhého vozu vystoupili oba kmotři a za nimi Jindra.

Ve větvích stromů hlaholilo hejno hádajících se vrabců, jarní slunce zalévalo svými paprsky prostorné náměstí, z blízkých kasáren zazníval veselý zvuk trumpet.

Křest se odbyl velmi rychle. Oba kmotři drželi hrdě řvoucí kojence v náručí a Jindra prosila potom, aby směla vyplniti křestní list poručníkova kmotřence. Farář svolil s mírným úsměvem a podal ochotně Jindře nový formulář, poněvadž na prvním udělala neobratně velikou kaňku. Nikdo mimo pana Horáka, tonoucího v nesmírném strachu, nezpozoroval, že mladá dáma zkažený formulář opatrně složila a ukryla ve výstřihu své blůzy. Podařilo se jí dříve ještě nepozorovaně opatřiti jej razítkem farního úřadu.

“Udám-li tě nyní, zavrou tě do vězení,” hrozil Horák večer téhož dne své poručence.

“Nebojím se,” odvětila Jindra směle. “Řekla bych, že jste byl do všeho zasvěcen. Prohlásila bych dokonce, že to byla vaše myšlenka.”

“Ty jsi věru nebezpečné stvoření, musím se míti před tebou na pozoru. Co však dostanu za to, opatřím-li ti ještě domovský list?”

Ctihodný pan Horák nebyl naprosto dobrým hercem. Již jeho neobratná otázka prozradila Jindře, kde toužený papír je. Pohled poručníkův zabloudil totiž bezděky k psacímu stolu, kde se drahocenný poklad skrýval. Jindra sledovala tento pohled a rázem pochopila.

“Ach, nyní vím vše, nemusíte onu listinu teprve opatřovati, máte ji již a jest skryta tam v psacím stole.”

Pan Horák zbledl.

“Co víš, prohlížela jsi snad můj psací stůl? Snad jsi si dokonce formulář již vzala?”

“Nyní jste se prozradil, nic jsem nevěděla, nic, docela nic!”

Pan Horák se zatím vzpamatoval. Tak lacino nechtěl kurážné dívce přece vyhověti.

“Ptám se tě ještě jednou, co dostanu:”

“Hubičku, pane poručníku.”

“A slib, že si mne za dva roky vezmeš.”

“Mějte rozum, pane poručníku, co byste z toho měl, slíbím-li a slib svůj pak nesplním?”

“Musíš přísahati, při své zemřelé matce.”

“Má maminka by mi to jistě v nebesích odpustila, zrušila-li bych takový slib.”

Pan Horák si zhluboka vzdychl. “Neslíbíš mi,

aspoň, že o tom budeš přemýšleti ?”

“Ze srdce ráda, tento slib vám dám.”

Se zavřenýma očima přijal zamilovaný poručník dívčin polibek, dříve musil jí však vydati domovský list. Zaťal křečovitě prsty do opěradla židle, aby přemohl pokušení strhnouti ji do své-ho náručí a nepustiti jí již.

Jindra se válela s Pittym na koberci, zpívala a jásala radostí. Slečna Mizzi seděla vedle a hleděla s úžasem a s pohrdáním na zvláštní chování tak velké dámy.

Žádost Jindřicha Gregora o přijetí do technického učiliště v Untersbergu byla příznivě vyřízena. Odpověď dostala Jindra v době, kdy dlela na letním bytě v Poděbradech.

A prvního září vstoupil do technické školy nový žák, jehož pohyby měly v sobě něco ženského.

Tímto jinochem byla Jindra Gregorová. Tři týdny před začátkem školního roku dlela dívka přestrojená za mladého muže v rodinném pensionátě vídeňském. Proměna dívky v muže udála se v příbytku poručníkově. V noci opustila nepozorovaně dům, svá zavazadla dala již odpoledne dopraviti na dráhu. Ve větším jednom městě opatřila si .první pánský oblek. Krejčímu vyprávěla, že zamýšlí pouze nějaký žert: Pánské prádlo a boty koupila si v různých pražských obchodech, několik obleků dala si zhotoviti v Berlíně.

Dlouho váhala Jindra se svou odpovědí ředitelství technické školy. Po vyřízení své žádosti se dověděla, že podmínkou přijetí jest, aby všichni studen.ti bydleli v ústavě. Nikdo nesměl spáti samoten. Chudší žáci bydleli ve společných pokojích, zámožnější v menších se čtyřmi lůžky.

Denně cvičila Jindra, pěstovala horlivě různý sport, aby se zbavila zbytečného tuku. Systematickou gymnastikou získala brzy štíhlé linie; přesto však, že byla oděna jako muž, přes krátce ostříhanou hlavu byl zjev její pro bedlivého pozorovatele přece nápadný.

Její žádost, aby mohla bydleti mimo ústav, byla vyřízena zamítavě. Konečně se Jindra rozhodla, že bude sdíleti pokoj se třemi jinými studenty. Uklidňovala své obavy nadějí, že nikomu jistě ani nenapadne hledati v ní děvče. Umiňovala si, že bude stále na pozoru, že se bude chovati co možná nenápadně. Snad se jí naskytne vždy příležitost, aby nepozorovaně vklouzla na své lože. Již po měsíce cvičila se v mužském způsobu chůze, učila. se hvízdati písničky a snažila se všemožně zbaviti se všeho ženského.

Ulekla se však nesmírně, když po svém příchodu do školy:zvěděla, že jen chovanci druhého semestru smějí spáti v menších ložnicích. Litovala skoro svého nebezpečného podniku. Pochybovala, že bude možno uchrániti tajemství celý rok mezi dvacíti mladými hochy. Násilím zadržela nemužné slzy, když se jí v kanceláři ředitelově dostalo zdrcující této zvěsti.

“Máte postel číslo dvanáct v první ložnici. Čísla lůžek platí také pro skříně v předsíni. Zde máte tištěný domácí řád, radím vám, abyste jej bedlivě pročetl.”

Úředník podal Jindře tenký sešitek a dva klíče.

“Toto zde jest klíč ke skříni a.tento od vašeho stolu v učebně. Budete seděti v sále číslo šest,” úředník posunul si cvikr sedící mu křivě na nose, sklonil se nad jakýmsi plánem, přejel po papíře a po skřipci a dodal nosovým hlasem: “Levá strana, třetí řada zepředu. Máte krajní místo v .prostřední uličce. Jest tam ostatně vaše jméno poznamenáno.” …

Jindra přikývla pouze, nepříjemný pocit strachu zadrhl jí hrdlo.

“Máte několik křestních jmen?”

“Nikoliv, jen Jindra.”

. Pohlédl na ní udiveně a nežli mohla podati bližšího vysvětlení, pravil:

“Jindřich, Jindřich, jest to tak správně?”

“Ano, ano, doma mne vždy volali tak, jak jsem prve řekl.”

“Zde vás ovšem budeme nazývati plným jménem, nikoliv zdrobnělým.

“Máte postel číslo dvanáct…” (Str. 32.)

Školník vlekl dosti těžký kufr Jindřin po schodech vzhůru. Pitvorným dialektem, kterému Jindra nerozuměla, upozorňoval nového žáka, že zavazadlo jest velmi těžké.

“Pro Krista Pána, copak to tam všecko máte? Vždyť to váží aspoň padesát kilo.”

Jindra pohlédla ulekaně na školníka. Ten se však přívětivě usmíval a postavil hlučně zavazadlo před dlouhou řadu skříní.

“Máte číslo dvanáct?”

Stísněným hlasem Jindra odpověděla: “Ano, dvanáct.”

“Dejte sem klíč.”

Bezděky, ze zvyku sáhla pravou rukou pod levou. A zase cítila, že zrádný ruměnec zalévá jí čelo a tvář. Spílala si v duchu pro svou neopatrnost. Zapomínala totiž stále, že nenosí na levé paži dámské kabelky. Chvatně sáhla do kapsy u kalhot a vyňala svazek klíčů. Chtěla je podati školníkovi, rozmyslela si však jinak.

“Děkuji,” pravila rychle, “uklidím si vše sám.”

“Udělejte to ale dobře, až přijde visita, musí býti vše na místě.”

“Dobře, dobře, vše bude v pořádku.” Školník zůstal klidně státi a pohlédl bleděmodrýma očima, zkaleným pohledem milovníků alkoholu na nového studenta. Jindra si nevěděla rady. Co ten muž od ní chtěl?

“A což něco na pivo, mladý pane ?” vysvětlil školník své prodlévání.

Nyní Jindra pochopila a vložila muži žádané zpropitné do nastavené ruky…Nemusíte mi dávati zpátky,” pravila s vynuceným klidem.

Pod střechou klobouku perlily se jí na čele kapky potu. Školník poděkoval a vzdálil se. Kýval tiše hlavou a bručel si do vousů:

“Ježíšmarjájosef, to jest nějaká baba: maminka mu schází, jistě se mu stýská po domově.”

Mimoděk vzpomněla si Jindra na slova školníkova o prohlídce skříní. Zachvěla se při té myšlence hrůzou. Budou-li skříně prohlíženy, nesmí své zavazadlo úplně vybaliti. Vždyť vzala s sebou také ženské předměty. Proč, toho sama nevěděla. Musí nechati tedy v kufru vše, co by mohlo vzbuditi podezření. Horko a zima jí zachvívaly, když začala s úklidem. “Jen kdyby ni-kdo nepřišel.” Spěšně ukryla krásnou noční košili s jemnými krajkami na dno kufru. Ačkoliv již celé týdny nosila mužský oblek, nemohla si naň přece zvyknouti. Všude ji šat tísnil a působil jí nepříjemné pocity. Zejména tuhé límečky u košile byly jí stálým zdrojem utrpení. Dnes měla po prvé sportovní oděv s krátkými kalhotami a bylo jí, jako by měla na sobě svěrací kazajku. Již na nádraží zpozorovala, že nesmí naprosto obléci pullover. neboť tento oděv prozrazoval nebezpečné tvary jejího těla. Přes všechen tělocvik a štíhlou postavu zůstala přece jen děvčetem.

Na schodech ozval se hluk. Jindra se ulekla a sklonila se nad kufrem, jsouc zdánlivě horlivě zaměstnána úklidem svých věcí. Po chodbě blížili se tři žáci technického učiliště, rozmlouvali, hlasitě se smějíce, strkali do sebe klackovitě a dupali stejnoměrně na dlaždicích.

“Podívej se, jaký má jemný profil,” křičel Bedřich Hagedorn z Berlína, ukazuje na skloněnou Jindru, jež byla obrácena k hochům zády. Oddělil se pak od svých průvodců, zakývl na ně tajemně, připlížil se k Jindře a zasadil jí prudkou ránu do zad. Skoro padla nárazem do kufru, zadržela se jen s velkou námahou oběma rukama.

Zmocnila se jí velká zlost. K uchu doléhal jí rozpustilý smích žáků a na místě. kde ji smělec udeřil, pocítila bolestné pálení. Skokem se vzpřímila, pohlédla divoce kolem sebe, vrhla se na Karla Kaisera, vytáhlého seveřana, a nežli se mohl pokusiti o obranu, vyťala mu dva řádné políčky.

“Což jsi se zbláznil, já to přece nebyl.” Bedřich Hagedorn se smál, až se za boky popadal. Hněv Jindřin dostoupil vrcholu a ve spravedlivém rozhořčení zasadila zlomyslníku ránu pěstí do nosu, až mu vy tryskla krev.

“Uličníci, darebové, chcete ještě něco? Jen pojďte !”

Nežli se hoši mohli na dívku vrhnouti, otevřely se na konci chodby dveře a profesor Hirsebrei vyšel.

“Co se to tu děje? Jaký to hluk? Hned ať je ticho !”

Spěšně se přiblížil a odtrhl bojechtivou Jindru od třetího studenta, do jehož dlouhého světlého vlasu zaryla obě ruce, kopajíc ho při tom botami do lýtek. Málem by se byla obrátila útočně i proti profesorovi, když tento se jí energicky chopil.Neslyšela jeho volání a domnívala se, že se jí dotýkal některý hoch. V poslední chvíli klesla však její ruka a ubohá Jindra hleděla bezradně na zavalitého pána.

“Pěkně tady začínáte, chováte se jako divoch. Jak se jmenujete?”

Jindra přerývaně vydechovala, spěšně vyrazila pak mezi zuby:

“Uličníci, darebové, chcete ještě něco…” (Str.:36.)

“Jin . . Jindřich Gregor.”

“Podám o tom zprávu řediteli;” obrátil se pak k žákům.

“Za půl hodiny se u mne ohlásíte.”

Jindra hleděla za žáky, kteří zmizeli za rohem chodby. Třela si rozmrzeně bolavé místo. Bedřich Hagedorn mával ještě hrozivě pěstí.

“Nedovolím, aby se mnou tak hrubě zacházeli; kdybyste vy, pane řediteli, dostal takovou ránu, nezachováte také klidu a rozvahy.”

“Co vás to vlastně napadá, Jindřichu Gregore? Jak můžete dělati takové přirovnání. Zde není místo pro rváče, pamatujte si to jednou pro vždy.”

Přísný vládce ústavu obrátil se ke třem provinilcům:

“Kdo si dovolil takový ošklivý žert s novým studentem?”

Hagedorn předstoupil.

“Já, pane řediteli, nemyslil jsem to však tak zle.”

“Děkuji pěkně,” křičela Jindra, “ještě nyní mne rána pálí.”

Hoši přemáhali násilím smích.

“Mlčte, mluvte teprve, až se vás otáži.” Jindra hleděla znuděně před sebe a zapínala rychle nejhořejší knoflík, neboť ředitel mimoděk pohlédl na její pullover.

“Nechci před začátkem semestru ukládati tresty, varuji vás však. Kdo se řádně nebude chovati, dostane karcer anebo bude vyloučen ze školy.”

5.

“To by bylo pěkné, pane Horáku, abych nesměla věděti, kde to dítě jest, vždyť jsem ji vychovala od prvního dne, kdy přišla na svět a mám přece právo zvěděti, kde Jindra jest a co dělá.”

Stará Krescencie stála před magistrátním radou a hleděla na něho vyzývavě.

“Přečtěte si přece dopis, který Jindra pro vás poslala, můžete z něho vyčísti, že žije.”

“Proč mně nepíše přímo, proč nesmím věděti, kde jest?”

“Čtěte přece. Mimo to vám Jindra sama řekla, že dostanete zprávy mým prostřednictvím. Nechce býti rušena ve svých studiích.”

“Takový bláznivý nápad ! Bohaté děvče, místo aby se učilo vařiti a pak se vdalo, chce se státi strojníkem ! To má na svědomý starý pan Gregor. Kdo ví, co se s ubohým dítětem stane tam v cizině. Jest tam úplně sama. Přivede mne to ještě do hrobu.” Stařena utřela si cípkem zástěry slzy a otevřela dopis. Polohlasně četla: “Milá Crescencie !” Pohlédla hrdě na pana Horáka. “Vidíte, jak mne to děvče má rádo, píše ,milá Crescencie’.” Četla pak dále. “Bože, ani jablkový štrůdl tam nedostane. To jest mi aspoň malou útěchou. Celé měsíce se ubohá Jindra nedotkla moučníku, protože chtěla být hubená, jako ty moderní bláznivé ženské. Byla jsem již plna strachu, že mi onemocní, a stále jen tancovala, tělo cvičila, na kobercích se válela jako váš Pitty v zimě před kamny. Byla celá pomatená. Nyní zatoužila přece po závinu, to jest důkazem, že zase již nabyla rozumu. Jakou mohla mít postavu, ona vsak raději chce vyhlížet jako chmelová tyčka.”

“Pozítří jedu k Jindře. Snad mně můžete všecko připraviti, vezmu jí to s sebou.”

“Pojedu s vámi, pane magistrátní rado. musím Jindru viděti, chci věděti, jaká jest to škola, do které chodí.”

“To jest naprosto vyloučeno, Jindra nechce, aby někdo věděl. kde se zdržuje.”

Crescencie zvedla uraženě hlavu a pronesla rozdurděně:

“Někdo, jsem snad já někdo?” a zmizela z pokoje. aniž se ohlédla.

Večer před odjezdem pana Horáka poslala Crescencie vše. co si Jindra přála. Když magistrátní rada otevřel balík, našel tam prádlo, jehož Jindra nyní jistě nepotřebovala. Proto dal do svého zavazadla pouze žádané knihy a různé nástroje, moučníky a misky, zbytečné prádlo položil nedbale na pohovku.

Po obědě se však pan Horák zamyslil. Což přijde-li nedůvěřivá Crescencie na nádraží a bude chtíti přece jeti s ním? Nemohl jí zabrániti, aby jela týmž vlakem. Tato stará žena, jež milovala Jindru jako své vlastní dítě. byla všeho schopna. i veřejného skandálu; byl by pak nucen svou cestu odložiti. Jediná možnost mu zbývala, chtěl-li zabrániti různým nepříjemnostem, musil jeti nočním vlakem. Zbývalo mu jen půl hodiny. Připravil si rychle zavazadlo a telefonicky povolal auto. Za pět minut stál vůz před domem a paní Kořínková užasla nesmírně, že její pán tak náhle změnil svůj plán.

Noční rychlík ujížděl rovinatým krajem. Horák seděl v koutě svého oddělení a snil o shledání s Jindrou. Její dopis, v němž ho důtklivě žádala; aby ji navštívil, vzbudil v něm naději, že mu dívka má něco říci a toto něco snad znamenalo vzájemné sblížení.

Měsíc zaléval matným světlem spící kraj. Hromovým rachotem projížděl vlak tunely a bouřil po mostě.

Z malého městečka zaznívaly tóny mandoliny, jasný ženský hlas zpíval:

“Ach lásko, lásko má !”

Přes svou ospalost bručel si Jindřin poručník v polospánku dojemnou melodii.

6.

“Půjdu hned na policii a udám celou tu věc. Je mi velice podezřelá. Pročpak odjel pan magistrátní rada v noci? Proč nejel ranním rychlíkem, jak mi včera řekl?”

“Milá Crescencie, nemám nejmenšího tušení. Náhle bylo tu auto a pán odjel se všemi zavazadly.”

..Podívejte se, paní Kořínková.” Crescencie běžela k pohovce, chopila se prádla určeného pro Jindru a ukazovala je výmluvně staré hospodyni.

“Teď teprve vidím, že .se s Jindrou stalo něco nesprávného. Pan magistrátní rada jest lump. Půjdu k soudu a udám ho. Blíží se zima a ubohé děvče musí běhat v hedvábných punčochách, však se jistě nachladí. Jistě ubohé dítě někam zavlékl a tam ji skrývá. Udám ho, zamilovaného blázna !”

“Nyní :však rychle přestaňte, jak se můžete odvážiti mému pánu tak spílati a tak ho pomlouvati ?”

“Jste s ním asi ve spolku, stará kuplířko.”

“Tohle mi dokážete před soudem, nyní hleďte, ať jste venku.”

Paní Kořínková otevřela dveře a učinila pohyb, jenž nepotřeboval dalšího vysvětlení.

Stará Jindřina hospodyně vyšla majestátně ze dveří, prádlo nesouc v náručí.

“Opovažte se a učiňte nějaké udání, to by se vám pěkně vyplatilo,” volala paní Kořínková ještě se schodů, “přijde-li dopis od Jindry, pošlu vám jej, zde nemáte již co činiti.”

7.

Důtklivý dopis, který povolal pana Horáka k Jindře, měl své důležité důvody.

Již první večer ve společné ložnici ukázal Jindře, co se asi bude díti.

Ve škole rozšířila se pověst, že nový žák jest veliký rváč, že si dovolil napadnouti pro nevinný žert tři studenty ze staršího ročníku.

Mezi dvacíti hochy, kteří měli spáti s Jindrou v jedné ložnici, bylo osm nováčků a dvanáct starších studentů. Bylo to tak obyčejem v ústavě. že noví žáci byli ubytováni se staršími, aby si spíše zvykli na disciplinu a domácí pořádek.

Vetři čtvrtě na sedm zazněl zvon, svolávající studenty k večeři.

Jindra úplně zapomněla přečísti si domácí řád. Byla důkladně zmatena. Zrádné toaletní předměty a kusy oděvu ukryla pečlivě ve svém kufru, přesto však mnohé mohlo vzbuditi podezření. Její soused, jenž vybaloval své toaletní potřeby na vedlejším lůžku, pohrdavě pohlížel na velký Jindřin necessaire a pouzdro s manicurou. Zavolal ihned několik soudruhů.

“Otevřeme zde nyní salon pro pěstění krásy, zdá se, že tento nováček byl v učení u holiče, nežli sem přišel.”

Jindra se zarděla. Znova zachvátil ji hněv, vyzývavě pohlížela na skupinu posměváčků.

“Zdá se. že nemá také žádného vychování,” zabručel vytáhlý, pihovatý, světlovlasý jinoch. “Jsem zvědav, kdy uzná za vhodné, aby se představil. “

“Gregor, Jindřich Gregor se jmenuji a jsem z Prahy.”

“Oho,” volal červenolící, zavalitý chlapík. “Až tak z daleka?”

“Co to stojí, objednáme-li si u tebe manicuru?”

“Kdo má tak špinavé nehty jako ty, ať jde raději ke kováři,” měla Jindra odpověď pohotově.

Všichni vypukli v hlasitý smích.

“Hrome, ten je ale výřečný,“křičel pihovatý .hoch.

Zase se ozval zvon. “Kupředu, hoši,” volal Robert Schram, jenž byl dozorcem v této ložnici. “Dolů do jídelny, jinak bude pan správce zase hubovati. Nesmíme ho zlobiti již prvního dne.”

Všichni hrnuli se ke dveřím, tísnili se, smáli a strkali.

“Nu a co ty?” Schram .pohlédl na Jindru. jež k tomu se neměla, aby následovala své soudruhy. “Dolů musíš, ať máš chuť nebo ne.”

Typickým ženským pohybem odhrnula si Jindra vlasy s čela a vyšla před ostatními ze dveří.

U čtyř dlouhých stolů sedělo 110 studentů, starší ročníky i nováčci. Noví žáci se s krátkou úklonou představili, také Jindra vstala a sklonila poněkud hlavu.

“Jindřich Gregor.”

Všichni na ni hleděli. Vyprávělo se již v celém sále, že tento nový žák jest velký rváč, a že pochází až z daleka, z Prahy.

“Jsem snad začerněný, že se néi mne všichni tak díváte ?”

Jindřin hlas chvěl se zlostí, vyňala rychle malé kapesní zrcátko z vesty, prohlédla svou tvář a hleděla vyzývavě kolem sebe.

“Nosíš v kapse snad také nůž?” otázal se někdo vysokým hlasem přes stůl.

“U tebe stačí kýchnutí a již se svalíš.”

Příchod správcův zabránil novému sporu. Jindra se již přesvědčila, že jí pomůže pouze smělost a silná pěst. Byla rozhodnuta, že těmto rozpustilým hochům ukáže, co umí.

Správce kráčel od stolu ke stolu a vlídně pozdravoval staré známé. Jeho tvář nebyla právě dobrou reklamou pro ústavní kuchyni. Byl malý, hubený a jeho úzká tvář byla žlutavá. Žáci mu přezděli “rejsek”. Nováčci byli správci představeni. “Vstaň,” zašeptal Jindře soused po pravici. “Musíš se také rejskovi představiti.”

“Jindřich Gregor,” pravila Jindra.

“Z Prahy,” zvolal kdosi přes stůl.

“Až tak z daleka?”

“Ano, pane Rejsku.”

V celém sále ozval se stěží udržovaný smích a chechtot.

Správce se vzpřímil; sahal Jindře sotva k ramenům. Jeho žlutá pleť nabyla barvy šedého asfaltu.

“Hned po jídle se ohlašte u ředitele.” Po těchto slovech vzdálil se správce, svíraje ruce bezmocnou zlostí. Nyní vypukli všichni hoši v pravý řev. Od stolu ke stolu po celém sále vyprávěli si o Jindřině novém poklesku. Bezradně pohlížela dívka kolem sebe.

“Pěkně jsi to provedl” pravil Schram, “začínáš tu velmi hezky.”

S jídlem nebyla Jindra spokojena. Byla zvyklá na lepší stravu. Střízlivé pokrmy připomínaly jí bezděky žlutého správce. Utěšovala se tím, že má dosti peněz, aby se odškodnila v lepší restauraci v městě.

“Jindřichu Gregore,” pravil ředitel a klepal nervosně nožem na papír o stůl. “Váš poručník vás doporučil a pravil, že jste klidný a usedlý hoch. Již váš výstup se třemi studenty vzbudil ve mně však obavy. V tom případě bylo vaše chování sice odpustitelné, ačkoliv jest nutno, aby se člověk. vždycky opanoval.”

“Děkuji pěkně,” myslila si Jindra, “dostaneš-li neočekávané takovou ránu, nepomyslíš také na slovo boží a nenastavíš druhou tvář.”

“Jak jste si mohl však dovoliti nazvati pana správce rejskem?”

“Což se tak nejmenuje? Můj soused mi přece řekl, že se musím představiti panu Rejskovi?”

Qbyvatelé ložnice Jindřiny byli nesmírně rozhořčeni, že nový žák pomluvil svého druha u ředitele. Rozhodli se, že se pomstí.

Na dvoře seděla Jindra na lavičce a přemýšlela o svém postavení. Blížila se hodina, kdy studenti uléhali a Jindra se bála vrátiti se do ložnice. Jak se má svléknouti? Kdyby měla aspoň rohovou postel,mohla by se od ostatních odvrátiti. Její lůžko stálo však mezi dvěma jinými! Chtěla ulehnouti. ihned, jak se vrátila od ředitele, avšak Schram ji zdvořile upozornil, že před půl devátou nesmí nikdo vejíti do ložnice.

Kromě strachu hlodal v útrobách Jindřiných také hlad. Přemýšlela napjatě, jak by to provedla, aby nepozorovaně mohla ulehnouti. Snad bude nejlépe, přijde-li do ložnice poslední, až všichni již budou spáti.

S věže ústavu tlouklo tři čtvrtě na devět. Pedel kráčel dvorem, před ním běžel veliký ovčácký pes.

“Aj, aj, copak tu děláte, musíte jíti spat, nechte psa na pokoji. kouše.”

Pes očichával Jindru, dal se pohladiti a postavil se předníma nohama na lavici. Pedel se díval s úžasem na Jindru.

“Teď však jděte nahoru a neperte se zase.”

Když přišla Jindra do ložnice, byl vzhůru pouze Schram a ještě jeden student. Ostatní leželi již ve svých postelích. Jindře nebylo ani nápadným, že všichni již spali, někteří dokonce hlasitě chrápali. S druhého konce ložnice přicházel dozorce a přistoupil k Jindře.

“Radil bych ti, abys si přečetl zítra domácí řád a aby ses nedopouštěl po druhé hloupostí a přišel včas do ložnice.”

Po tomto napomenutí odebral se Schram zase na druhý konec světnice.

“Aj, aj, copak tu děláte, musíte jíti spat…” (Str. 46.)

Jindra se plaše ohlédla a začala se svlékati. Rychle házela na židli boty, punčochy, sportovní kabát, pullover a krátké kalhoty. Spěšně přehodila si pyjama a skokem byla v posteli. V nejbližší minutě však s výkřikem vyskočila. Ve všech postelích nastal ruch, hoši zvedali hlavy a hlasitý smích otřásal ložnicí.

RozpustiIci si dovolili položiti pod Jindřino prostěradlo několik mokrých hub.

Jindra pochopila ihned nemístný tento žert. Vyhazovala houbu za houbou a házela je vpravo a vlevo, do obličeje smíšků, kteří v pyjama a v nočních košilích zvědavě se blížili a pozorovali účinek svého vtipu.

Jeden student stál ve své posteli, na toho vrhla se Jindra a ranou pěstí ho srazila dolů, skočila na jeho lůžko a přitáhla si pokrývku až po bradu.

“Oho,” křičel napadený, “to je má postel, pryč odtud.”

Jindra odpověděla kopnutím, když se hoch pokoušel stáhnouti ji s postele.

“Pohoupejte ho, pohoupejte ho,” volal někdo a nežli se překvapená Jindra mohla brániti, zabalili ji do pokrývky, dovlékli ji doprostřed pokoje a houpali ji. Vyhazovali Jindru vysoko do vzduchu a zachycovali ji obratně rukama. Jindra přidržovala si zoufale pyjama a zatínala zuby v bezmocném vzteku.

Konečně jí dali pokoj. Beze slova, bledá jako stěna, rozdílela Jindra na všecky strany energické políčky. Rozběhla se pak ke své posteli, strhla ze sousedního lůžka suché prostěradlo, jehož majiteli zasadila ránu pěstí do oka a hodila mu mokré prostěradlo na hlavu. Rázem byla na lůžku, zabalila se do suchého prostěradla a přikryla se.

“Pozor,” ozval se varovný hlas z druhého konce sálu. “Kontrola!” Bleskurychle byli všichni na lůžku. Profesor Reimer, jenž měl toho dne službu, objevil se v sále. Za ním kráčel mladý sluha ústavu.

“Zhasněte světlo!” poručil profesor, když se přesvědčil, že všichni leží v posteli. Úmyslně přehlédl houby, ležící na podlaze.

Od té doby měla Jindra pokoj. Obávala se však stále. že bujní hoši by mohli podobné žerty opakovati a přemýšlela, jak by si získala přece dovolení spáti sama. Nejvíce jí působilo obavy, že by její pohlaví mohlo býti prozrazeno, neboť pak ,by jistě nemohla zůstati na ústavě a byl by konec vytouženého studia. Jedinou útěchou byly jí vyučovací hodiny. Všecky obory ji zajímaly. Největší oblibě těšila se však u ní elektrotechnika.

Vyučování trvalo od osmi do jedné hodiny. Každému předmětu učili odborní profesoři. Hlavními předměty byly fysika, chemie, mathematika, geometrie, geologie, hornictví, elektrotechnika a stavitelství.

Po prvním čtvrt roku měla začíti také pro žáky prvního ročníku praktická cvičení v dílnách.

Ještě mnohé půtky měla Jindra se svými soudruhy. Vyprávěli si o ní, že nedbá příliš čistoty, poněvadž si nikdy při ranním mytí neobnažovala vrchní část těla. Nepoužívala také sprchových lázní. Jindra mlčela však ke všem těmto výčitkám, rozhodnuta, že vyčká, jak se poměry dále vyvinou. Sportovních her se však účastnila. Hra v kopanou ji zajímala již doma a byla vždy horlivým divákem footballových zápasů.

Zakrátko byla Jindra vynikajícím členem footballistů a její kolegové dostávali zvolna před ní respekt. V běhu na. sto metrů porazila dokonce loňského vítěze. Tímto tělesným cvičením a skrovnou stravou zhubeněla a nabývala stále mužnějšího vzhledu. Jedinou její touhou bylo. aby měla pro sebe pokojík. aby mohla pěstovati své tělo a nerušeně studovati a činiti pokusy.

Učitelé byli s Jindrou velice spokojeni. Byla nejpozornějším žákem a rozluštila správně všechny úlohy.

Náhodou zvěděla, že dílovedoucí elektrotechnického oddělení, jenž obýval domek po blíže dílen, chce pronajmouti dva pokoje. Jindra navštívila rodinu a tázala se, smí-li byt viděti.

“Pan ředitel vám však nedovolí abyste bydlel mimo ústav,” pravila paní Kellnerová.

“Doufám, že to přece dokáži, můj poručník přijede za několik dní a promluví s panem ředitelem.

Mimo to stojí váš dům na půdě ústavu a ne mimo ústav.”

Ještě téhož dne poslala Jindra panu Horákovi expresní dopis a za čtyři dny poručník přijel.

Jindra byla v poledne zavolána do návštěvny. Poručník by jí byl málem nepoznal. Mužský oděv změnil velmi její zjev. Bylo štěstím. že pedel opustil ihned pokoj a nezaslechl udivený výkřik pana Horáka.

“Pro Boha, děvče, jak to vypadáš?”

Polekaně se Jindra ohlédla.

“Pro Boha, ať vás nikdo neslyší, jak můžete říci děvče? Musíte mne jmenovati Jindřich.”

Odpoledne měl pan Horák dlouhou rozmluvu s ředitelem.

“Jest to proti. domácím zákonům, pane Horáku, to nemohu dovoliti.”

“Ale pane řediteli, je jisto, že jde o zvláštní talent, snad dokonce o genia, ve společném studování nemůže to, . . ten hoch chci říci, pracovati a konati pokusy. Přinesl jsem mu všecky jeho nástroje. Nevíte, kolik vynálezů se již té, ach, Jindřichovi povedlo.”

Přes přísný domácí řád odstěhoval se student Jindřich Gregor pozdě odpoledne do dvou pokojíků dílovedoucího Kellnera.

Večer šel Horák se svou poručenkou do dobré restaurace a Jindra se rozjařila při myšlence, že nemusí již spáti s hochy v jedné ložnici.

Jakmile přišla domů. vklouzla ihned do koupelny. Nyní byla spokojena. Zařídila si v jednom pokoji malou dílnu a pracovala, kdykoliv měla volnou chvíli.

8.

V domě č. 326 East Broadstreet v New-Haven, ve státě Connecticutt, bydlil fysik Sydney Montford. Žil v bohaté Americe, v zemi, kde geniální lidé jsou tak znamenitě placeni, psím, bídným životem. Veliké světodějné plány plnily hlavu mladého učence. Vyhlížel bídně, kdo ho viděl, domníval se, že trpí těžkou tuberkulosou.

Ve dne v noci pracoval Syd Montford. Živil se bídně z honorářů, jež dostával za své příspěvky ve vědeckých odborných časopisech a v denních listech. Tyto vědecké stati byly špatně placeny, avšak potřeby učencovy byly tak nepatrné, že několik těch dolarů stačilo mu k živobytí.

Touha Montfordova a vědecká jeho ctižádost nesla se vysoko. Chtěl zrušiti přitažlivost zemskou a její účinky. S nikým o tom nemluvil. Celé dny konal pokusy a nepozbýval odvahy, když po práci trvající celé měsíce neměl nejmenšího úspěchu.

Montford sice uznával nauku Newtonovu o gravitaci, t. j. přitažlivosti země, jež přitahuje vše do svého středu, nemohl se však ubrániti myšlence, že by přece snad bylo možno nejen zadržeti padající tělesa ve vzduchu bez viditelného vnějšího úsilí, nýbrž také zabrániti začátku pádu. Chtěl dokonce dokázati, že předměty libovolné váhy vržené do vzduchu mohou se udržeti v prázdném prostoru.

Nadšenému tomuto učenci neimponovalo naprosto, že se již lidem podařilo udržeti ve vzduchu letadla a vzducholodi, jež byly těžší nežli vzduch. Dálo se to však hybnou silou nebo plyny, jež rušily zákon o gravitaci jen potud, pokud vnější působení trvalo…

Syd Montford chtěl zrušiti přírodní zákon a když se lidé dověděli o jeho plánech, vysmáli se mu. Humoristické listy zmocnily se osoby učencovy a věda a její zástupci projevili mu veřejné své pohrdání.

Mladý nadšenec byl pln hněvu a spnal si bláznů, že ve své veliké nouzi dal se k tomu svésti, aby napsal několik slov o své tajné snaze.

Avšak Sydney Montford měl se také přesvědčiti, že v každém neštěstí skrývá se něco dobrého. Technikum v Untersbergu bylo upozorněno učeneckým sporem na zneuznaného vědce. Profesor fysiky předložil ředitelství práci Američanovu, již přeložil, a navrhl, aby byl přijat do profesorského sboru ústavu. Ředitelství technika dlouho o tom uvažovalo a konečně se rozhodlo otázati se Montforda, byl-li by ochoten přijmouti profesorské místo v cizině. Nabídka byla tím lákavější, neboť slibovala učenci veškeru pomoc a podporu pro jeho pokusy a prostředky, aby mohl dále kráčeti cestou, již si zvolil. Vyučování mělo se díti z počátku anglicky, a měli se ho zúčastniti pouze studenti, kteří byli této řeči znalí. Podmínkou přijetí bylo však, aby se Sydney Montford brzy naučil vyučovacímu jazyku.

Když americké časopisy zvěděly, že tento, v jejich očích zbrklý muž, jenž chce rušiti přírodní zákony, byl na pět let povolán na zahraniční technikum, zasypaly ho výsměchem, jenž patřil také škole, která jeho snahy brala vážně. “The NewYork Journal” tázal se uštěpačně, proč chytrý fysik vlastně si opatřil lístek na největším parníku světovém, “Flying Eagle”; pro něho, jenž chce zrušiti zákony tíže, musí býti přece snadno pohybovati se bez zastaralých dopravních prostředků. Proč se nedá hnáti prouděním vzduchu přes moře do Evropy?

,Ačkoliv vynález učence Sydneye Montforda není ještě dokonalý, očekáváme přece, že se k nám vrátí jednou hvězdnou drahou, tak psaly. s posměchem jiné noviny.

Pouze jediný časopis “The Scientific American” psal uznale o pokusech Montfordových a varoval posměváčky, kteří si tropili z tohoto učence smích. Historie přece učí, že často lidé, jichž myšlenky byly prohlášeny za absurdní a nesmyslné, úspěšnými pokusy vzbudili úžas v celém světě.

Sydney Montford nemohl tomu zabrániti, aby fotografové nezachytili svými aparáty ieho vstup na palubu parníku, když se vydával na cestu do technika v Untersbergu.

9.

“Tady leží ten velký, silný pán, jenž má zlé myšlenky a vedle je pět křížů, to znamená, že snad se již něco zlého stalo.” Paní Vaverková při tiskla si pravý, tlustý ukazováček na nos, pozvedla malé, vodově modré oči a upřela je na Crescencii.

“Vy tedy myslíte, že se stalo již něco zlého?” Stařena pohlédla úzkostlivě na vykladačku karet. “Zvedněte si ještě jednou,” pravila Pythie, neodpovídajíc na danou otázku. Pomalu rozkládala kartu vedle karty, řadu vedle řady. Tiše potřásla hlavou, napila se kávy ze šálku stojícího vedle, vstrčila si potom ještě kostku cukru do úst a opřela se pohodlně ve velkém svém křesle. “Nevidím naprosto nic dobrého v kartách. Je tu dopis z daleka, můj Bože, pak je tu muž jeden s rezavým vlasem, to jest Karo kluk, dohromady s pikovým esem je to jest něco tuze, tuze špatného. A co to vidím ?Chléb je u někoho jiného.”

“Ježíš Marjá, Josef,” Crescencie -utírala si hojné slzy s dvojité brady, “Ježíši, Bože, to asi to ubohé dítě, Jindra, trpí hlad a snad ani nedostala můj” tvarohový štrůdl. Nemůžeme vyčísti z karet, zdali Jindra můj moučník opravdu snědla?”

“Nikoli, ale tu vidím ještě něco; co si Vám netroufám ani říci.”

“Prosím vás, paní Vaverková, nenapínejte mne na skřipec, co jest to, je to něco hrozného?”

“Šáleček kávy bych ještě snesla,” vykladačka karet naklonila se ke své posluchačce, přitiskla svá ústa k jejímu uchu, rozhlédla se plaše a nejistě po pokoji, vstrčila si ještě kostku cukru do úst a vyrazila tato slova:

“Dítě, malé dítě jest na cestě.”

“Bože, Bože, Bože, ten lump, že se nestydí, ubohé děvče, ubohé děvče.”

“Nemluvte s nikým o tom, vidím tady ještě, že jiná žena vám způsobí velké nepříjemnosti.”

“Vím již, ta potměšilá jeho hospodyně.”

“Jen nikomu nic neříkejte, jinak se nedostanete z nesnází, protože iest kluk pohromadě s esem, mohla byste býti ještě zavřena, kdybyste něco začala…

Kartářka věděla, proč své návštěvnici doporučovala tak důtklivě mlčení. Již dvakrát byla potrestána pro své pochybné řemeslo a kdyby přišlo ještě jedno udání, očekává ji dokonce snad vězení.

10.

.“Odpusťte, pane Horáku, že jste se musil k nám namáhati, povinnost jest však povinnost, musíme prozkoumati všechna udání.”

Magistrátní rada napjal pozornost. Vzpomněl si ihned na odcizený domovský list.

“Došlo sem udání, že vy, pane Horáku, jste odvedl někam svou poručenku Jindřišku Gregorovou, abyste zatajil následky nedovolených styků.” Přes varování paní Vaverkové Crescencie nemlčela. Ve dne v noci přemýšlela, jak by mohla pomoci svému ubohému miláčkovi Jindře, jak by ji osvobodila z drápů tohoto zpustlého poručníka. Pozbyla strachu před nepříjemnostmi, jimiž jí kartářka hrozila a oznámila policii zmizení Jindry Gregorové a obžalovala pana Horáka z únosu a svedení.

“Asi ubohé děvče i s dítětem zavraždil,” vzlykala stařena, když vyprávěla policejnímu komisaři o svém podezření.

Komisař se zarazil, když pozoroval, že magistrátní rada rozpačitě mlčí. Bylo snad přece něco pravdy ve vypravování oné stařeny? Nejspíše asi děvče svedl a ukryl je na venkově nebo za hranicemi, aby pravda nevyšla najevo. Z nějakého zločinu komisař váženého občana nepodezříval.

“Nuže, pane Horáku, co mi odpovíte?”

“Jiného nic, než že celá záležitost jest příliš směšná, abych o tom dále se šířil.”

“Kde jest nyní Jindra Gregorová?”

“Studuje v cizině.”

“To není však příčina, abyste staré hospodyni odpíral podrobné zprávy o jejím pobytu.”

“Jindra si nepřeje, abych to řekl.”

Oči policejního úředníka spočívaly pátravě na rozpačité tváři muže, sedícího před ním.

“Mně můžete však adresu sděliti, slibuji vám, že paní Crescencii nic neprozradím.”

Horák chtěl již s pravdou ven, vzpomněl si však náhle na.nepravý domovský a křestní list a řekl si v duchu, že by pak byl konec se studiemi Jindřinými na technice.

“Nikoliv, pane komisaři, také vám nemohu nic říci, děvče chce ukončiti svá studia a nechce, aby bylo z domova rušeno. Snad nebudete věřiti takovým nesmyslným udáním? Však mne v Praze zná kdekdo.”

“Chtěl bych zvěděti pouze místo pobytu oné mladé dámy.”

“Jest mi líto, pane komisaři, musím jen opakovati, že nesmím prozraditi, kde se nyní zdržuje.

Ta hloupá husa, ta Crescencie, dostala přece vždycky ode mne dopisy Jindřiny.”

“Proč tedy slečna nepíše staré paní přímo?”

“Protože by z poštovního razítka bylo patrno, kde jest.”

“Pane Horáku, dám vám lhůtu do zítřka, rozmyslete si tu záležitost. Mohly by vám z ní vzniknouti nepříjemnosti, budete-li se déle zpěčovati oznámiti mi místo pobytu své poručenky.”

“Co je policii do celé té věci?” vyhrkl prudce Horák, jehož trpělivost byla u konce.

“Policie musí vždy pátrati, dostane-li zprávu, že někdo zmizel.”

“Nuže dobře, rozmyslím si vše. Mohu nyní odejíti?”

Úředník chvíli přemítal. Nemohl přece zatknouti zachovalého, všeobecně váženého občana na základě pouhého podezření. Udání hospodyně nebylo vlastně dostatečným důvodem. Rozhodl se tedy, že si starou Crescencii ještě jednou zavolá a vyzve ji, aby přinesla dopisy zmizelé dívky.

Zamyšleně kráčel Horák domů. Celá záležitost se stávala velmi choulostivou. Neupustí-li Crescencie od své žádosti, zvěděti adresu Jindřinu, a bude-li policie státi na svém,aby místo pobytu dívčina oznámil, vyjde najevo celá záležitost s padělanými dokumenty. Bude z toho proces a celé studium dívčino skončí se velmi neslavně.

Celý den přecházel Horák roztržitě ve svém pokoji. Ve výstřihu jeho domácího kabátu visel Pitty a štěkal na slečnu Mayerovu, jež běhala sem tam vedle domácího pána a kdykoliv se zastavil, otírala se o jeho nohu a blaženě předla. Pitty se nad tím nesmírně pohoršoval.

Večeře panu magistrátnímu radovi toho dne vůbec nechutnala. Nejlepší sousta dostal Pitty a slečna Mayerová. Paní Kořínková byla plna starostí, když zpozorovala, že její pán nejevil nejmenší chuti k jídlu. Domnívala se, že je nemocný a vybízela ho, aby zavolal lékaře, vypil heřmánkové thé a dal si obklad.

Rozčilení pana Horáka rostlo. Poslal expresní dopis do Untersbergu, v němž upozorňoval Jindru na to, co se doma děje a prosil ji. aby byla opatrná a poručníkovi rozhodně nepsala, dokud nedostane od něho podrobných zpráv.

Ani v noci nenašel klidu, ze spánku rušily ho trapné sny. Slyšel řinkot řetězů a viděl se ve vězení, kam byl vržen po hrozném, dlouhém přelíčení. Veřejně, před četnými posluchači, ve velké soudní síni byl vážený domácí pán a magistrátní rada Horák odsouzen pro krádež a padělání úředních listin a podvod k několikaletému vězení.

Probudil se zpocen, s dušeným výkřikem, úplně zničen výčitkami svědomí.

11.

V techniku v Untersbergu bylo mezi žáky velké rozčilení. Dvě důležité události se chystaly. V nejbližších dnech měl přijeti americký učenec Sydney Montford a zanedlouho měl se konati veliký footballový match se studenty sousedního technika.

V minulém zápase žáci z Untersbergu podlehli. Nyní měli se účastniti závodů pouze starší třídy. Tentokrát však byla učiněna zvláštní výjimka. Mužstvo vyšších tříd dosáhlo od profesorského sboru povolení, aby jeden žák z mladších ročníků směl se zúčastniti velikého matche. Tento vyvolený byl Jindřich Gregor.

Jindra, z níž se stala vynikající žákyně, nebyla tuze oblíbená pro svou poněkud prudkou povahu. Měla vždy pohotově pádné slovo a ránu pěstí.

Avšak při sportu získala si velkou vážnost. Účastnila se všech her. V tennisu dobyla si brzy mistrovství, v běhu na 100 m byla první a v kopané vybojovala si obdiv všech spolužáků.

Vyčítali jí pouze její nepřístupnost, poněvadž se vzdalovala mimo vyučovací hodiny všech veselých schůzek, hudebních večerů a výletů ostatních žáků. Posmívali se jí poněkud pro velkou její píli, nazývali ji šplhounem, jenž si chce získati přízně profesorů a zalichotiti se mistrům v dílnách. Nejvíce se všichni rozhořčovali nad tím, že Jindra byla jediným žákem, jenž nemusil spáti ve společných ložnicích. U stolu musila snášeti. různé narážky, přijímala je však s nepřístupným chladem, nebo předstírala, že nic neslyší. Byl-li některý spolužák příliš dorážlivým, dovedla ho rázně usaditi, přičemž smíškové byli vždy ‚na její straně. Nikdo se již neodvážil dotknouti se jí. Vypravovalo se, že má obrovskou sílu,které ve skutečnosti vůbec neměla. Jindra se naopak obávala, že některý z hochů pustí se s ní do křížku a že v zápase by ji mohl obejmouti a poznati její tajemství. Dosud nedotkl se jí ani, stín podezření. Často se při kopané stávalo, že upadla při honičce za míčem, při čemž ji ostatní hráči zvedali, avšak hoši, rozohněni hrou, nedbali naprosto toho, že tvary těla Jindřina jsou poněkud málo chlapecké. Domnívala se přece, že by mohla býti prozrazena a proto nosila volné trikové blůzy.

Třikrát týdně konaly se zápasy na zkoušku. V této době nemusila Jindra ani hladověti, aby si uchovala štíhlou linii. U stolu jedla sice málo, avšak žena mistrova, u níž bydlila, musila jí často připraviti pečeni, koláče i sladkosti. Jindra nemohla přece zapříti, že je děvče. Když se potvrdila zpráva, že do školy vstoupí anglický učenec, učila se pilně angličtině a předhonila i v tomto brzy své spolužáky.

Při jedné hodině fysiky vstoupil ředitel se Sydneyem Montfordem-a představil žákům nového učitele. Celý zjev učencův svědčil o tom, :že si dosud dopřál málo klidu a čerstvého vzduchu. Jeho tvář byla vyhublá a bledá, jeho oči hleděly do jiného světa, postava byla lehce nahrbená. Žákům se nelíbil. Představovali si ve své fantasii amerického atleta, sportovního hrdinu, jací byli vyobrazováni v ilustrovaných listech, očekávali, že bude mít silné svaly, energickou bradu a dlouhé paže boxerů.

Také Jindra vytvořila si o Američanovi jiný obraz. Tento muž však vyhlížel opravdu pouze jako učenec a jistě nikdy v životě nepěstoval sportu.

Expresní dopis pana Horáka Jindru poněkud znepokojil. Co se asi doma stalo? Proč by neměla psáti poručníkovi? ‚Prozradil se snad podvod s úředními listinami?

Dlouho se však těmito myšlenkami netrápila. Byla jista, že by poručník ji ihned podal zprávu, kdyby hrozilo vážné nebezpečí.

Zblízka i zdaleka sešli se návštěvníci k sportovnímu zápasu. Z větších i menších měst, z Lipska, Drážďan i z Berlína přijely zvláštní vlaky plné nadšených horlivců.

Onoho :významného dne zažila Jindra dvě překvapení. Z Drážďan dostala depeši pana Horáka, jenž jí oznamoval, že k večeru přijede a zároveň prosil, aby se o jeho návštěvě vůbec nezmiňovala a očekávala ho zcela určitě v cukrářství Straussově, večer v sedm hodin. Statečná dívka byla přece velmi znepokojena. Nemohla pochopiti, proč si poručník počíná tak tajemně. Zapudila však rozmrzele starosti, utěšovala se, že se snad nestalo nic významného. Nastávající zápas zapudil konečně všecky ostatní myšlenky do pozadí.

Druhé překvapení zažila dopoledne, když cviIčila na zápasišti. Montford ji zastavil a napomínal ji, aby chránila uřícené tělo pletenou jupičkou a prosil ji, aby ho následovala. Ve sportovním sále dal jí ještě několik dobrých rad pro odpolední match.

Jindra užasla nad jeho pokyny, z nichž poznala, že tento vyhublý Američan nebyl pouhým učencem, nýbrž že rozuměl velmi mnoho sportu a zvláště kopané. Jistě byl za svých studií horlivým footballistou. Jindra mu slíbila, že se zachová podle jeho návodu.

Montford mluvil lámanou němčinou. Řekl jí, že se zúčastnil několika zkoušek a poznal v Jindře výborného hráče, že však přesto ještě se dopouští několik chyb.

“Můžete mluviti se mnou anglicky, pane profesore,” pravila Jindra, “rozumím již poněkud.”

Montford hvl zřejmě potěšen a jeho hubená tvář se zarděla.

Na závodišti ukázal jí prakticky několik svých triků. Jindra byla velmi rozradostněna. Byla nyní přesvědčena, že dobude svému mužstvu vítězství. Zapomněla úplně na neblahý telegram poručníkův.

12.

Policejní komisař zavolal Crescencii časně ráno do své úřadovny. Měla přinésti dopisy Jindřiny.

Stará žena litovala již svého ukvapeného činu, neboť jiná jasnovidka vyložila jí z kávové usedliny pravý opak toho, co vyčetla paní Vaverková z karet.

“Z dopisů nevyplývá. že se slečně Gregorové špatně vede, na nic si nestěžuje naopak se zdá, že jest velmi spokojena. Z tohoto dopisu zde vidím dokonce, že má chuť na tvarohový závin.”

Crescencie zapomněla na kávovou usedlinu, proroctví kartářky zase v ní zvítězilo.

“Dobře, pane komisaři, proč však nesmím věděti, kde Jindra jest, to jest přece komické.”

“Však vám to sdělí sama.”

“Ne, ne, pane komisaři, v tom vězí něco jiného. Pan Horák pronásledoval Jindru již několik let svými zamilovanými návrhy, vždy ji prosil, aby si ho vzala, ona však nechtěla o něm věděti.”

“Pozvu si sem pana Horáka ještě jednou a řeknu mu, aby vám dal dívčinu adresu.”

“Učiňte to, pane komisaři, pěkně vás prosím, myslím však, že to neučiní. Ten nemá čisté svědomí. to jsem již pozorovala.”

Pan magistrátní rada se nesmírně ulekl. když právě při obědě uvedla paní Kořínková do pokoje policistu. Pan Horák zbledl jako stěna, nemohl odvrátiti ulekané oči od postavy úředníkovy.

“Pan komisař posílá obsílku a prosí pana magistrátního radu, aby zítra v devět hodin přišel na komisařství.”

Horák vydechl, avšak jeho tvář nenabyla ještě přirozené své barvy. Stále hleděl upřeně na muže v uniformě. Konečné se vzmužil a vykoktal tato slova:

“,Dobře, dobře, přijdu.’

“Ten byl ale polekán,” pravil policista venku paní Kořínkové, “ten má něco na svědomí, nadarmo tak nezbledl ‚”

“Co vás to napadá, náš pan magistrátní rada se nemusí ničeho báti.”

“Dobře, pane komisaři, proč však nesmím věděti…”

(Str. 63.)

V .hloubi svého srdce trápila se však paní Kořínková přece myšlenkou, že se s Jindrou stalo něco nesprávného. Tísnivý strach svíral jí duši.

Pan Horák seděl stále ještě u stolu, strnule před sebe pohlížeje. Jeho ruce se chvěly. Proč jen ho policie ještě jednou obtěžuje? Proč nevěří jeho slovům? Snad byly nalezeny nové důvody podezření? O padělaných dokumentech sice nikdo nic neví, budou-li ho však pozorovati, mohou zachytiti jeho korespondenci s Jindrou a pak vyjde celý podvod najevo. Měl pouze jedinou myšlenku. Musil pryč z Prahy a sice ihned. Spěšně pohlédl na své kapesní hodinky, srovnal je s visacími, postavil Pittyho na zemi a vyňal z psacího stolu tři šekové knížky.

“Paní Kořínková, za hodinu se vrátím,” zavolal rychle ještě z chodby.

“Ježíši, vždyť jste ještě nesnědl moučník.”

Za panem Horákem běžel Pitty. Jeho pán toho vůbec nezpozoroval. Na rohu Korunní třídy oslovila jakási mladá dívka Horáka, ponořeného do neveselých myšlenek.

“Dejte pozor, pane, tam přichází pohodný, váš psík nemá známky.”

Magistrátní rada se udiven ohlédl, vzal rychle Pittyho, schoval ho ve svém kabátě a zmizel v postranní ulici. Zapomněl úplně mladé dámě poděkovati za laskavé upozornění.

Jindřin poručník zastavil se ve dvou bankách a v městské spořitelně. Všude si vybral značnou sumu peněz. Poněvadž úředníci ho znali, vymluvil se, že zamýšlí koupiti dům.

Pozdě odpoledne poslal pan Horák paní Kořínkovou do blízkého města, kde měl také domy, aby přivezla zaplacenou činži. Počínal si při tom velmi neobratně a nápadně, zapomínaje naprosto, že vše to bude proti němu svědčiti.

“Vrátím se však teprve pozdě v noci, pane magistrátní rado.”

“To nevadí. V pět hodin jede rychlík. Do osmi budete se vším hotova, vrátíte se vlakem v deset. Vezměte si na nádraží taxametr, budete tu dříve.”

“Nemohlo by to počkati do zítra? Mám připraveno prádlo na vyvářku.”

“Nikoliv. činže musí býti dnes vvbrána.”

Stará hospodyně odešla, potřásajíc hlavou.

“Co se to s ním děje? Počíná si jako blázen!” Služku Rézi poslal pan Horák v osm hodin večer daleko do předměstí, aby se podívala, zda jsou opravy na domě pana Horáka již hotovy. Když se setmělo, vzal Horák dvě ruční brašny, vyklouzl opatrně z domu a oklikami spěchal k nádraží. Dbal úzkostlivě, aby ho nikdo známý nespatřil. Opatřil si lístek na nástupiště a šel se skloněnou hlavou na peron, maje klobouk hluboko stažený do očí. Na konci dvorany usedl do výklenku. Náhle se ulekl. Pocítil jakési škrábání na levé noze. Jeho úžas byl veliký, když spatřil Pittyho, jenž stál u jeho nohou a pohlížel mu moudře do očí.

“Ty jsi mi ještě scházel. Ten šibal za mnou běhá po celém městě. Jak snadno mohl býti přejet. Co si s tebou nyní počnu?”

Ratlík dotkl se jazykem tváře pana Horáka a pokoušel se namáhavě, aby se dostal do výstřihu jeho svrchníku.

Z daleka zazářily tmou dvě ohnivé oči. Rychlík, mířící do Terstu, vjel do nádraží. Nepozorovaně vklouzl pan Horák do prázdného oddělení I. třídy. Pitty chrápal. tiše skryt na prsou svého pána. Byl velice unaven dlouhou cestou k nádraží a poděšen nebezpečím, jež na něho všude v oživených ulicích číhalo. Průvodčí psa nezpozoroval; když pan Horák žádalo jízdenku do Terstu a dobrým spropitným mu naznačil, že chce býti sám.

13.

Na ramenou svých spoluhráčů byla Jindra odnesena ze závodiště. Mužstvo untersbergské zvítězilo 9:1. Vítězství bylo největším dílem zásluhou velmi obratné a temperamentní hry Jindřiny. Šestkrát podařil se jí goal. Všechna nenávist a jizlivost byla zapomenuta. Nadšení sportovní zvítězilo nade všemi ostatními city.

“Jindro,” křičel Bedřich Hagedorn před začátkem hry. “Necháš-li nás v bryndě, tak ti Bůh buďmilostiv.”

Již ve třetí minutě předstihla Jindra, pamětliva pokynů Montfordových, protivníky, vyrvala jim míč a vrhla jej, nežli překvapení odpůrci mohli se vzpamatovati, do nepřátelské branky.

Bouřlivý jásot ozval se s tribun. Ovace platily Jindře. Před přestávkou měl Untersberg šest goalů, nepřátelské mužstvo nemělo žádný. Čtyři goaly patřily Jindře. Smála se a s potěšením naslouchala pochvalným slovům Montfordovým.

Studenti chtěli večer slaviti v ústavě své vítězství a byli velmi zklamáni, když Jindra prohlásila, že jest unavena a musí záhy ulehnouti. Všechno naléhání bylo marné, Jindra vytrvala ve svém předsevzetí. Byla skutečně vyčerpána a mimo to měla se sejíti se svým poručníkem.

Ačkoliv bylo studentům prvního ročníku zakázáno vycházeti z ústavu bez dovolení, plížila se Jindra, jakmile nastalo šero, parkem a podařilo se jí dostati se nepozorovaně z ústavu. Na smluveném místě setkala se s panem Horákem. Ulekla se nesmírně, když zvěděla, proč její poručník z Prahy uprchl. Horák zpozoroval její strach a utěšoval ji, že nikdo nezná jejího nynějšího pobytu a nikdo netuší, že se proměnila v jinocha. Vyprávěl jí, že má v úmyslu dáti se zarůst vousy a zůstati na cestách až do té doby, kdy se Jindra bude moci na konci třetího školního roku vrátiti s ním domů. Jedinou starost působil mu Pitty. Psík mohl ho snadno prozraditi, doufal však, že nebude snad vůbec pronásledován.

Když Jindra slyšela, že poručník má s sebou svého psíka, prosila, aby ho směla spatřiti. Poplašná zpráva pana Horáka ji sice v první chvíli poděsila, přesto však se slovy poručníkovými uklidnila a slíbila mu, že bude ještě opatrnější. Pan Horák ji vyzval, aby napsala dva dopisy Crescencii a jeden paní Kořínkové. Dopisy si vzal, jeden chtěl dáti na poštu za dva dny v Paříži, druhý v Ženevě a třetí v Miláně. Pak se chtěl vrátiti do Německa a vyčkati, co se má dále státi.

Ani slovem nezmínil se nešťastný poručník o své lásce k mladé dívce.

Před malým hostincem, v němž pan Horák se ubytoval, pozdravila se Jindra s Pittym. Když zvířátko spatřilo svou přítelkyni v neobvyklém šatě, bránilo se nejdříve a nechtělo dovoliti, aby je vzala do náručí. Teprve když mu šeptala do ucha lichotivá slova zvláštní mazlivou řečí, kterou pro něho si vymyslila, poznal ji a projevoval jí nadšeně svou lásku.

Na ramenou svých spoluhráčů byla Jindra odnesena ze závodiště. (Str. 67.)

V noci odcestoval pan Horák, aniž by kdo v Untersbergu měl tušení o jeho přítomnosti.

Jindra dostala tři dny domácího vězení, když se prozradilo, že byla venku bez dovolení až přes půlnoc.

14.

Jako puma rozlétla se zpráva o útěku magistrátního rady Horáka. Ihned byl vydán na něho zatykač.

Nediskretností policejního úředníka dostala se tato novinka také do tisku a nabyla v novinářských zprávách neslýchaných rozměrů. Nadpisy sensačních článků zněly:

Magistrátní rada Karel Horák zatykačem stíhán pro svedení a únos své poručenky. Nebo:

Zpustlý poručník. Magistrátní rada Horák unesl a ukryl svou poručenku a jest policejně stíhán.

V celé Praze budila tato sensace živý zájem. Mnozí hájili tupeného, jiní zase vymýšleli si nejhorší pomluvy. Odvahy jim k tomu nescházelo, vždyť domnělý vinník byl za horami.

Paní Kořínková musila se podrobiti dlouhým výslechům, avšak ani nejprohnanější policejní úředník nemohl se od ní ničeho dověděti. Přísahala, že jest její pán nevinen a prohlašovala znova a znova, že pan Horák byl v stálém písemném styku se zmizelou dívkou a že Jindra mu psala zcela přívětivé, srdečné dopisy.

V bytě zmizelého nebyl však nalezen ani jeden Jindřin dopis. U prchlík vzal celou korespondehci s sebou. V zatykači, vydaném na pana Horáka, nebylo také poznamenáno, že má s sebou malého černého ratlíka, jehož jazyk, vyčnívající z úst, mohl býti zvláštním znamením a zraditi brzy neblahého poručníka.

Celá záležitost byla zahalena v neproniknutelné temno.

Se zatykačem rozlétl se světem přesný popis uprchlého a jeho poručenky. Policejní úřady pátraly a pátraly, avšak míjely dny, týdny a měsíce, a po Horákovi a Jindřišce Gregorové nebylo ani stopy.

Marně konaly se prohlídky ve všech vlacích a zámořských parnících. Dokonce veřejné domy byly prohledány, avšak po hledaných jako by se země slehla.

V Praze nenastal dlouho klid. Dopisy Jindry Gregorové, které došly z Paříže, ze Ženevy a z Milána, budily veliké vzrušení, písmo bylo zkoumáno odborníky a shledáno pravým. avšak všechny pokusy úřadů vypátrati odesilatele dopisů v oněch třech městech zůstaly bezvýslednými.

Paní Kořínková přece neco zamlčela. Předně, že s jejím pánem zmizel také Pitty a pak, že nalezla na svém lůžku v ono osudné jitro, kdy pan Horák zmizel, lístek tohoto znění:

“Buďte klidná, paní Kořínková, není ani slova pravdy na tom, co pitomá Crescencie rozhlásila. Snad budete dlouho beze zprávo mne, nemějte však obav, hleďte, ať je činže vždy prvního správně zaplacena a zůstaňte v mém domě, dokud se nevrátím: O tomto lístku se nikomu ani slovem nezmiňujte.”

Crescencie byla odsouzena k penežité pokutě pro urážku paní Kořínkové. Obě staré ženy smířily se po přelíčení a paní Kořínková zaplatila sama pokutu své sokyně. Truchlily nyní společně a trápily se starostmi o osud svých milých.

Ještě někdo potuloval se v hlubokém smutku po domě magistrátního rady. Byla to kočka Mizzi Meyerová. Mňoukala tiše a hledala marně malého, čiperného soudruha svých her, jenž ji tak často svými veselými kousky pobavil. Uzavřela ho pevně do svého kočičího srdce a trpěla rozloučením stejně jako lidé.

Obě staré ženy smířily se po přelíčení a paní Kořínková zaplatila sama pokutu své sokyně. (Str. 72.)

15.

První školní rok chýlil se ke konci. Žáci ústavu připravovali se na prázdninovou cestu a rozmlouvali jen o zkouškách a o svých plánech pro letní prázdniny. Většina studentů odjížděla k rodičům nebo k příbuzným, několik samostatných hochů odhodlalo se dokonce k cestě do severních krajin. Pouze chudší žáci zůstali i o prázdninách v ústavu. Ředitelství ničeho proti tomu nenamítalo.

Jindra Gregorová měla sice původně také v úmyslu odjeti k Severnímu moři, v poslední chvíli však se rozhodla, že zůstane v Untersbergu, aby mohla pokračovati v pokusech, jež nedávno začala. Jiným důvodem tohoto rozhodnutí bylo, že již po několik měsíců nedostala zprávy od svého poručníka. Nechtěla tedy býti nepřítomna, kdyby snad pan Horák v létě do ústavu přijel. Při své tajné návštěvě odevzdal poručník Jindře šekovou knížku na deset tisíc marek, aby snad se neocitla v nesnázích, kdyby mu nebylo možno ji v dohledné době navštíviti.

Také profesoři, inženýři a dílovedoucí odjeli na prázdniny. Pouze Sydney Montford zůstal. Uzavřel se každého rána do pokusného sálu, který mu ředitelstvím ústavu byl dán k disposici, a neobjevil se většinou po celý den. Casto odcházel za časného jitra směrem k blízkým horám, vleka s sebou velikou krabici a těžkou příruční kabelu.

Jindra vykonala všecky zkoušky s dobrým úspěchem. Pouze v chemii a v matematice byla poněkud slabší. Hlavní pozornost věnovala však fysice, hlavně jiskrové telegrafii. Meteorologii, předmět, kterému se v techniku učilo pouze zběžně. studovala Jindra soukromě. Myšlenka Montfordova ji nesmírně zaujala. Sedala celé noci, učíc se a studujíc tak horlivě, že zapomněla často zhasnouti světlo. Stávalo se dokonce, že ji její bytná nalezla spící na židli. Několikráte již Jindra zpozorovala, že Sydney Montford proklouzl časně ráno s těžkým nákladem dveřmi parku, jež byly právě proti jejímu oknu. Její zvědavost byla vzbuzena. Rozhodla se. že jednou nenápadně půjde za ním, aby vyzvěděla, jakými pokusy se zabývá. neboť byla si jista, že účelem jeho procházek byly vědecké pokusy.

Často odcházel za časného jitra směrem k blízkým horám, vleka s sebou velikou krabici a… (Str. 74.)

TakéJindra konala neúnavně pokusy, jež se shodovaly v zásadě s pokusy amerického učence. A však její znalosti bezdrátové jiskrové telegrafie byly ještě nepatrné. Nepodařilo se jí ještě vniknouti náležitě do tohoto oboru.

Na otázku ředitelovu, pojede-li o prázdninách domů, odpověděla zamítavě, předstírajíc, že chce poznati okolí Untersbergu.

Po několik nocí bděla Jindra, aby nepropásla okamžiku, kdy americký učenec odcházel na svou tajemnou pouť. Avšak za svítání usnula přece tvrdým spánkem, nebo se Američan v obvyklou hodinu nedostavil.

Mnoho nepříjemností způsobila Jindře dcera mistrova, Bella, jež dlela o prázdninách u svých rodičů. Šestnáctiletá dívenka zamilovala se do studenta, bydlícího u jejích rodičů. Využívala každé příležitosti, aby mohla pobývati v jeho blízkosti, vrhala na něho roznícené pohledy a vzdychala při tom srdcelomně.

Jindra se zprvu radovala, že má kolem sebe mladé děvče. Dříve nikdy nezatoužila po přítelkyni, ježto její spolužačky nejevily nejmenšího zájmu pro to, čemu Jindra chtěla věnovati celý svůj život.

Zamilovaná Bella vklouzla velmi často do Jindřina pokoje a sledovala se zájmem pokusy studentovy. Ovšem, že hlavní její pozornost platila předmětu tajného zbožňování. Dokonce se někdy na něco ptala, a když jí Jindra ochotně a odborně vše vysvětlovala, tu přiblížila Bella svou tvář k tváři Jindřině a předstírala, že napjatě poslouchá. Ve skutečnosti tomu však tak nebylo. Zdlouhavé a podrobné výklady o délce vln, o proudění éteru a poruchách radiových jisker nezajímaly ji naprosto. Hlavní věcí pro ni bylo, že mohla pobývati nablízku svého milovaného. Jindra, jež přes svou mužnou povahu byla něžného srdce a velmi přístupná laskavým projevům příchylnosti, zapomínala často, že jest vlastně studentem a položila někdy paži na ramena dívčina, vysvětlovala-li jí podrobně nějaké mechanické zařízení.

Mistru Fellnerovi nelíbily se tyto časté návštěvy dceřiny u studenta a konečně jí je energicky zakázal. Avšak láska najde si vždy cestu k splnění svých tužeb. Dílovedoucí Fellner trávil mnohdy celé hodiny v zahradě mimo ústavní pozemek. Tam pěstoval květiny a zeleninu a bavil se četnou rodinou králíků, kteří se proháněli na velikém, vycementovaném a ohraničeném hřišti.

Jindra se nesmírně ulekla, když chováni Bellino probudilo ji jednoho dne ze snů o nevinném dívčím přátelství. Zamilovaná dívčinka padla Jindře totiž s pláčem kolem krku.

“Jindřichu, miluji tě, jsi mé všecko na světě, polib mne, miláčku.”

V nějakém románě četla Bella tato slova a opakovala je, pouze s tím rozdílem, že v knize pronesl je hoch ke své zbožňované.

Jindra se nesmírně zhrozila, když poznala nyní pravou příčinu Belliny náklonnosti.

“To přec není možno,” vyrazila zmateně, “já jsem sám…”

Ještě v poslední vteřině se vzpamatovala a potlačila rychle slovo dívka, jež se jí dralo na rty.

“Nemiluješ mne tedy, Jindřichu, ach, musím zemříti, jak jsi zlý !”

Právě tak četla to Bella v románě.

Jindra přemýšlela napjatě, jak by ubohé děvče upokojila. Co jí má říci? Náhle ji něco napadlo.

“Měl bych tě rád, není to však možno, jsem již zasnouben. “

“Och, Bože, a s kým?”

“Se svým poručníkem !”

Bella pohlédla na Jindru pohledem plným děsu.

TeprVe nyní, Jindru ‚napadlo, jakě hlouposti se dopustila a zasmála se rozpačitě,

“Přeřekl jsem se. Jsem zasnouben s jeho dcerou.”

“Vždyť jsi mi přece vyprávěl, že tvůj poručník jest starý mládenec?”

“No ovšem, ovšem, víte Bello, není to jeho dcera, přijal ji za vlastní.”

Bella hleděla na Jindru nevýslovně smutným, zdrceným pohledem.

“Polib mne, můj život nemá pro mne již ceny.”

Něžně při tiskla, Jindra své rty na horká ústa Bellina.

“Nyní se musíte však umoudřiti, slečno Bello.”

“Neříkej mi slečno, tykej mi.”

“Buď tedy rozumná Bello a neplač.”

“Sbohem, milovaný.”

V obytném pokoji svých rodičů objala Bella starého Hektora, jenž ležel, pohodlně natažen a chrápal na kožené pohovce.

“Musím zemříti, musím zemříti, Hektore,” naříkala nešťastně zamilovaná.

Vstala a znaveným krokem kráčela k malé skříňce, visící na zdi, v níž se skrývaly různé domácí prostředky, léky, masti a obvazy: Dlouho vybírala, nežli se rozhodla, čím má zmařiti svůj mladý život. Lék proti kašli ji přece neusmrtí a fosforová mast také asi nebude míti smrtících účinků, Konečně našla vhodný prostředek, skleněnou rourku s aspirinovými tabletkami. Byla skoro ještě plná. Teta Julie kdysi řekla matce; aby vyhodila tento jed z domu, že jest smrtelný.

Bella seděla u stolu a. . (Str. 78.)

Bella seděla u stolu a polykala tabletu za tabletou, zapíjejíc každou douškem vody. Chutnaly odporně. Samovražedkyně upírala zlomený pohled na dveře Jindřina pokoje. Její blednoucí rty šeptaly stále:

“Sbohem, sbohem, milovaný, sbohem!”

Avšak smrt se nedostavila. Pouze hrozné obtíže žaludeční. Žaludek rebeloval a Bella musila spěšně vyhledati odlehlé místo, aby mu zjednala ulehčení. Tam ji nalezla polekaná matka, jež uchopila nemocné dítě do náručí a chtěla ihned poslati pro lékaře…

Tři dny bouřilo dvanáct aspirinových tabletek v útrobách Belliných. Rodiče netušili, že popletené děvče chtělo spáchati sebevraždu a byli přesvědčeni, že trpí pouhou žaludeční nevolností. Nic netušící matka kárala ubohou zamilovanou vážně, aby po druhé nejedla tolik sladkostí.

“Kdybyste věděli, jak hořce tato sladkost chutnala,” myslila si dívka, omrzelá životem. Omezila: však své návštěvy u Jindry, pronásledovala ji pouze smutnými pohledy a nacházela sladkou útěchu v bonbonech, šlehané smetaně a v podobných věcech, jež mají velikou léčivou moc na zlomené srdce šestnáctiletých dívenek.

Jindra nevzdala se přece svého úmyslu vyzkoumati, jakými pokusy zabývá se americký učenec na svých ranních procházkách. Obětovala jednou celou noc, kterou probděla u okna. Sotva odbily hodiny poslední úder čtvrté hodiny ranní, spatřila Jindra nachýlenou postavu Sydneye Montforda, jenž kráčel se svým břemenem ústavním dvorem. Rychle chopila se klobouku, ozbrojila se holí se železným hrotem a kornoutem pralinek a vykročila odhodlaně za Američanem. Obratně skrývala se v záhybech cesty, aby ji Montford nespatřil i kdyby se ohlédl.

Již déle nežli hodinu oba putovali. Cesta vedla lesy, jež obklopovaly Untersberg, vzhůru do hor. Na skryté lesní mýtině se Sydney Montford zastavil, odložil svou těžkou krabici a usedl, odpočívaje, na kufr.

Bylo nádherné červencové jitro. Celá příroda žila, osvěžena po nočním spánku. Les dávno již procitl a mluvil k osamělým poutníkům tisícerými hlasy zpívajících a cvrlikajících ptáků. Stehlíci volali na sebe přes mýtinu ranní pozdravy. Datlové klepali, sojky ozývaly se hlasitě a volaly přes vrcholky stromů varovnou zprávu o přítomnosti dvounohého nebezpečného zvířete - člověka. Konopky zpívaly něžné písně a párek divokých holubů vrkal zamilovaně na větvi stromu, skřivánci trylkovali vysoko ve vzduchu, kukačka ozvala se několikráte svým veselým hlasem, hledajíc cizí nějaké hnízdo, strnadové a řeháci jásavě pozdravovali nový den a pestrá žluva bděla nad družinou švitořivých opeřenců. Vysoko v modravém ranním vzduchu vznášel se pár volavek, mířících k blízkému jezeru, z dálky ozvala se temná ozvěna výstřelů. Králíci panáčkovali na pokraji lesa a zmizeli ihned ve svých děrách, jakmile zpozorovali člověka. Ježek kráčel zamyšleně ke svému domovu, v zubech nesl zmítající se myš.

Jindra skryla se za silným stromem a hleděla zvědavě na mýtinu. Toužila nesmírně po tom, aby spatřila pokusy amerického učence.

Nad hlavou dívčinou seděla nepohnutě na suché smrkové větvi veliká sova a pohlížela velikýma, chytrýma očima na člověka, krčícího se za stromem.. Mezi stromy vyhlédla zvědavě srna a zahleděla se rovněž na postavu ve světlém sportovním obleku. Pohled ten ji neuspokojil a tichým zamlaskáním odvábila své dva potomky hlouběji do ticha lesního.

Vážky, brouci, motýli a mouchy bzučeli ve slunečním svitu, poletujíce vesele nad travinami. Včely mlsaly z polních a lučních květin a sbíraly sladké mlsky, jichž potřebovaly k přípravě medu. Ryšavý lišák vracel se opožděně z loupežné výpravy. V hubě nesl kuře. Opatrně plížil se výmoly cesty, jež tam zbyly po posledním dešti. Nebylo ho skoro ani viděti.

Nad hlavou dívčinou seděla nepohnutě na suché smrkové větvi veliká sova… (Str. 81.)

Montford vyňal ze své krabice veliký akumulátor a postavil vedle ještě několik baterií. Vedle nich umístil rozvodné prkno, ježící se armaturami, vypinači, cívkami a voltmetry. Spojil baterie s akumulátory a s rozvodnou deskou, z kapsy vyňal pak několik malých předmětů, jež nemohla Jindra ze svého úkrytu rozeznati. Nyní upevnil Američan do zásuvky vidličku. Ozvalo se lehké bzučení, v příruční brašně musel býti skryt malý nějaký elektromotor.

Skřivánci a koroptve, poděšené nezvyklým tím zvukem, vznesly se do výše a zmizely nad stromy.

Sydney Montford vrhl do vzduchu předměty, jež držel dosud v ruce. Byly z kovu a zazářily v ranním paprsku slunce. Napjatě pozoroval učenec kovový jejich lesk a Jindra mohla zcela jasně spatřiti jeho zklamání, když předměty, vržené do vzduchu, poslušny zákonu tíže a přitažlivosti zem

ské, klesaly podle své váhy pomaleji či rychleji kumi. ,

Znova a znova opakoval učenec svůj pokus, přemísťoval přístroje a měnil zapojení s rozvodnou deskou. Vše marno. Jeho úsilí nemělo úspěchu.

Jindra hleděla na něho soucitně a četla s jeho tváře, že jest svým neúspěchem naprosto zdrcen. Pozorovala, že vyňal z náprsní kapsy veliký notes a začal psáti. Asi vypočítával a pokoušel se o theoretickou opravu svých omylů.

Jindra nemohla již odolati. Zvolna kráčela mýtinou. Montford jí nezpozoroval. Dívka přemýšlela usilovně, záhada ji nesmírně zajímala. Rozhodla se, že svému učiteli nabídne svou slabou pomoc, že ho poprosí, aby jí dovolil zúčastniti se pokusů.

Polekaně obrátil se Američan, když‘zaslechl šelest v trávě a blížící se tiché kroky. V jeho tváři jevil se nesmírný úžas, když před ním stanula Jindra.

“What are you doing so early in the morning out here?” “Co tu děláte tak časně ráno?”

“Sledoval jsem vás, pane profesore.”

Montford strnul nejdříve nad otevřenou tou odpovědí, pak se ho zmocnil hněv, vstal rychle a uchopil Jindru za výložky kabátu.

“Proč mne pronásledujete? Co je vám do mých pokusů?”

“Zajímám se o ně, pane profesore.”

Neohroženě hleděla mu do očí.

“Neprosím se o váš zájem, nepřeji si, abych byl vyrušován vyzvědači.”

Jindra ustoupila o krok, když Montford konečně pustil její kabát.

“O vyzvědačích nemůže býti řeči, pane profesore, rád se učím a proto jsem sledoval vaše pokusy.”

Pohlédl na ni úkosem.

“Jste na nesprávné cestě, pane profesore, odpusťte, odvažuji-li se vám to říci. Přihlížel jsem však z dálky vašim pokusům a poznal, že takto” - Jindra ukázala na přístroje ležící v trávě - “nebudete míti nikdy úspěchů.”

Američan ji ironicky změřil.

“Snad mi můžete vy ukázati správnou cestu?”

“Snad. Jsem sice ještě málo zběhlý ve fysikálních přírodních zákonech, vidím však, že jste se vzdal již svého úmyslu zrušiti zákon tíže bez vnějšího působení.”

V očích Američanových jevil se nesmírný úžas nad slovy žáka. stojícího před ním.

“Dále, dále, mluvte jen, go on.”

“Jakmile užijete elektrické síly, abyste udržel předměty těžší nežli vzduch ve výši, neznamená to již zrušení zákona o přitažlivosti zemské. Elektrická síla jest také vnějším působením, jež s přírodními zákony nemá co činiti.”

“Kde jste konal svá studia, nežli jste přišel na ústav? Nemýlím-li se, absolvoval jste teprve první rok v techniku.”

“Nestudoval jsem dříve nikde, nau.čil jsem se však mnohému doma od svého dědečka.”

Na cestě k domovu rozmlouval Montford již důvěrně se svým žákem o svých plánech a pokusech.

Ano. vzdal se iiž nadě;e. že se mu podaří zvrátiti přírodní zákony. Umínil si však, že musí dokázati něco jiného. Chtěl udržeti ve vzduéhu mrtvé i živé předměty pomocí nepatrného elektrického proudu.

“Pokus ten není nový,” pravil Montford, “chci však jej zdokonaliti. Pošta, železnice a jiné dopravní prostředky budou pak skoro zbytečny, neboť bude možno poslati vzduchem na elektrické jiskře každý nepříliš těžký předmět.”

“Smím se účastniti vašich pokusů?” prosila Jindra.

Montford pohlédl pátravě na mladého muže.

“Milý hochu,” pravil, “podnikejte výlety, užívejte krásných letních dnů, odpočiňte si na duchu a na těle, abyste s novými silami mohl vstoupiti do druhého školního roku. Neztrpčujte si dny svobody a mladá léta. Jste vyhublý a pobledlý, potřebujete svěžího vzduchu, nesmíte zanedbávati péči o své tělo v dílnách, laboratořích a nad knihami.”

“Jsem zdráv, pane profesore.”

“Řekněte, ještě jsem zdráv. Byl jsem také zdráv ve vašich letech, nyní jsem však nemocen, mé plíce jsou zničeny, mé srdce je slábo, dlouho nebude již moci zastávati svou úlohu nejdůležitějšího ústrojí tělesného.”

“Jsem naprosto zdráv, pane profesore, a myslím, že líčíte svůj tělesný stav příliš černě.”

Neodpověděl na tuto námitku. Mlčky vrátili se do ústavu.

16.

Malý čtyrnohý tvůrek naučil se v dlouhých.. (Str.89.)

Byť by byl svět sebe krásnější a cizina nás lákala, přece ozve se v nás i v nejkrásnějších městech světových touha po domově. A je-li někdo tak zakořenělým šosákem, jenž málokdy opustil domov, pak trýzní ho touha po známém okolí tím více a není divu, že onemocní a stane se melancholickým.

Pan Horák seděl v Nizze a nudil se k smrti.

Jako neklidný Ahasver potuloval se celé měsíce po Německu, nikde necítil se bezpečným. V každém, koho potkal, spatřoval detektiva, jenž ho poznával a chtěl ho zatknouti. Jedinou jeho útěchou byl malý Pitty. Krok za krokem provázel psík svého pána, neopouštěl ho ani na chvilku. Poněvadž pan Horák žil ve stálém strachu, že bude prozrazen, nemluvil raději s nikým a jeho zábava omezovala se na rozmluvu s ratlíkem.

Kdo by se domníval, že psík svému pánu nerozuměl, mýlil by se. Nechápal snad všecko, jistě však mnoho.

Jakmile se pan Horák ráno probudil, vylezl Pitty z nohou postele nahoru, vsunul svou hlavičku pod bradu svého pána, přitulil se k jeho krku a za půl hodiny nato s ním vesele posnídal.

Bílek na tvrdo uvařený zachutnal nesmírně čilému Pittymu a dobrá bílá káva s houskou máslem namazanou dokončily pak jeho hostinu.

Pitty neuměl sice mluviti lidskou řečí a snad bylo tomu tak dobře. Kdyby byl měl také tuto lidskou nectnost, byl by jistě otevřeně projevil své zdrcující mínění o spoluobčanech páně Horákových.

Poněvadž pan Horák se nechtěl s nikým baviti, aby se nešťastnou náhodou neprozradil, nebyl však osudem určen k velkému mlčení, ukájel tedy svou touhu po rozmluvě jednostrannou zábavou s Pittym.

Malý čtyrnohý tvůrek naučil se v dlouhých létech, kdy byl stálým důvěrným přítelem svého pána, rozuměti a chápati lidské utrpení a slabosti.

Dovedl dokonce svým způsobem panu Horákovi odpověděti a potěšiti ho. Vyjadřoval svůj smutek plačtivými, skoro lidskými tóny a štěkal jen, byl-li vesel a hrál-li si. Zdálo se, že nepostrádá tuze své kočičí přítelkyně, neboť na četných procházkách nalezl dosti náhrady. Jen tehdy, spatřil-li z dálky nebo před nějakým obchodem seděti šedou kočku, zastavil se a vzpomínal. V prvních dobách zažil obyčejně hořké zklamání, když z radosti nad shledáním s domnělou Mizzi Meyerovou odvážil se příliš blízko cizí kočce, která odpověděla na jeho laskání bolestivým políčkem.

Časem stával se Pitty opatrnějším, obcházel všecky kočky ve velikém oblouku a družil se jenom ke psům. Spřátelil se se všemi psy na ulici, nebyl vybíravým a neptal se po rase a rodokmenu svých známých. Byl smělý a štěkal na každého soka, třeba byl mnohokráte větší nežli on, a podařilo se mu často zahnati takové obry na útěk. Ovšem že často musil doznati, že štěkot není vždy v životě nejbezpečnějším prostředkem, chce-li kdo zvítěziti. Nejkrásnější hodiny byly pro něho však ty, kdy byl se svým pánem samoten.

Pana Hodka trápila velká bolestná touha po domově. Scházela mu Praha, jeho Letohradská ulice se stinnými zahrádkami, všechna oblíbená stará místečka, denní stůl v hotelu u Pošty, večery s kuželkami, jeho útulný byt a dobrá kuchyně paní Kořínkové. Riviera byla sice krásná, slunce zářilo tam palčivě a žhavě, ačkoliv se před očima pana Horáka tyčily zasněžené alpské vrcholky, sestupoval-li se svého. bytu na Montboronu po boulevardu Carnovském; všude mu však chyběl pražský vzduch. Ani nejkrásnější krajina, hýřící barvami, zastíněná nádhernými palmami, nemohla mu nahraditi koutek světa, kde se zrodil, místo jeho dětství a mládí, které neopustil nikdy na delší dobu nežli na tři týdny. Otevřel své srdce vždy Pittymu, jenž poslouchal s porozuměním, zvedal hlavičku, odpovídal plačtivým hlasem a konečně začal laškovati, vyhledal pod postelí malý míč a vyzýval svého pána,.aby si s ním hrál. Kdykoliv se hračka zakutálela pod skříň, začal Pitty hlučně štěkati a ztichl teprve, když pan Horák lezl po kolenou a holí míč přitáhl.

Seděl-li opuštěný domácí pán ponořen v truchlivé myšlenky, vyskočil psík na starou pohovku, postavil se před velikého bílého plyšového medvěda, kterého mu jeho pán koupil ke hraní a pohlédl mu upřeně do očí, černých jako uhel, jež byly ve skutečnosti knoflíky od bot. Strnulý pohled medvědův rozčiloval Pittyho a když se domníval, že svého protivníka zhypnotisoval, pustil se s ním do divokého zápasu s vytrvalostí hodné nějaké lepší věci. Šlápl-li, rozzuřen bojem, mimoděk Teddymu na prsa, ozvalo se zabručení, jímž se srdnatý psík ještě více rozzuřil.

Policie nevzdala se ještě naděje, že zmizelého pana Horáka polapí. Zatykač byl ještě v platnosti.

Uprchlík byl zbaven svého úřadu na radnici a různé dobročinné a společenské spolky vyškrtly ho ze seznamu svých členů.

Policie nevzdala se ještě naděje, že zmizelého pana Horáka polapí. Zatykač byl ještě v platnosti. (Str. 90.)

Pan Müller rozkřikl se vždy rozhněvaně na svou ženu, zmínila-li se o čistém kmotru malého Karla.

Nesčetné utrhačné pověsti kolovaly o zpustlém panu Horákovi a mimo paní Kořínkovou a dvounohou slečnu Meyerovou, nevěřil nikdo v jeho nevinu.

Po čase ochabl poněkud zájem o tuto událost, a jen ti, kdož kráčeli mimo dům bývalého obecního rady nebo jeho oběti, vzpomněli si na sensačnítu aféru.

Kdekoliv se pan Horák zdržoval, snažil se vždy lstivě a nenápadně, aby nevzbudil podezření, opatřiti si nějaké noviny ze své vlasti. Nebylo to tak snadno, neboť pražských novin jest v cizině ještě velmi málo. Horlivě sledoval vše, co se dělo v jeho rodném městě a uklidnil se časem, když se neobjevovaly již v novinách zprávy o něm. Neobával se také již tolik, že bude poznán. Zhubeněl a hustý knír a vous na bradě změnily úplně jeho tvářnost. Doma se dlouho nezdržel, celé hodiny potuloval se se svým psíkem a pozbyl časem svého bříška, brady a červených tváří.

Jednoho dne srazil se .skoro se starým spolužákem, když vstupoval ve Villefranche do vozu pouliční dráhy. Krajan se omlouval špatnou franštinou, nepoznal však pana Horáka.

Ještě jednou setkal se uprchlík, či lépe řečeno jeho psík, s pražskými známými. Na anglické promenádě v Nizze usadil se v křesle vedle pana Horáka sedlářský mistr Vávra v Prahy. Byl to válečný zbohatlík, jenž podnikal nyní se svou rodinou módní cestu na Rivieru. Pitty seděl na dlažbě sluncem vyhřáté a prohlížel si se zájmem mezinárodní společnost, jež .tu promenovala. Tu zpozoroval pan mistr Vávra psíka a pravil k své ženě:

“Pohleď, Hano, právě takového psa měl ten lump Horák. Visel mu také jazyk z úst jako tomuto.”

Líně plynul čas. Pitty nechápal již, co se s ním děje. Vždyť se dokonce stávalo, že jeho pán mu zapomněl dáti oběd. Musil vždy hlasitým štěkáním a škrabáním přivolati pana Horáka duchem nepřítomného do šedé skutečnosti.

Tak tomu bylo také dnes. Obloha byla zamračená, den zasmušilý. Smutně seděl pan Horák u snídaně. Otevřenými dveřmi balkonu pohlížel na Montboron a na moře zmítané větrem. Dole u hotelu Reserve narážel příboj o pobřeží, vlny se tříštily v bílé pěně. Daleko na širém moři kolébal se parník a snažil se dosíci přístavu.

Bezmyšlenkovitě pojídal pan Horák rohlík a připíjel vonnou kávu. Pitty čekal netrpělivě na svůj podíl. Když však jeho pán polykal sousto za soustem a nevěnoval svému malému, hladovému příteli pozornosti, natáhl Pitty krk a ozval se tichým štěkotem:

“Ba, ba, milý příteli, dostaneš také něco. Tvůj pán na tebe iiž docela zapomíná.”

Ratlík pohlédl na Horáka a začal naříkavě odpovídati.

“Dobře, dobře, Pitty, však ti rozumím,” Hlasitěji ozývaly se plačtivé t6ny Pittyho, jenž pohlížel smutnýma očima na svého pána..

“Vuvuvu,” pravil Pitty a prodloužil krk ještě o několik centimetrů.

“Máš pravdu, jen na mne hubuj. Nezasloužím nic lepšího.” Pan Horák vztáhl ruku po elektrickém zvonku. Za chvíli ozvalo se klepání na dveře. “Entrez.” Ve dveřích objevila se mladá dívka.

“Yvonne,” začal pan Horák mizernou franštinou. “Yvonne, nyní jest listopad, prší zde často?”

“Oui, Monsieur.”

“Prosím, řekněte tedy Madame Mercier, že na několik dní odcestuji.”

“Oui, Monsieur.”

Na cestě do města přemýšlel pan Horák usilovně, co má počíti. Pohled na parník, dnes ráno, vzbudil v něm touhu po cestování. Chtěl na několik dní odjeti, aby přemohl trudné své myšlenky. Dlouho se nerozmýšlel a odebral se do kanceláře American Express Comp. a zamluvil si dvě kabiny s koupelnou na parníku Mauretania, jenž měl v nejbližší době odjeti z Villefranche. Když odcházel z kanceláře, spatřil nad vypínačem mosazný štítek s nápisem: “Mail-Departement.”

Druhého dne opustila Mauretanie Villefranche a zamířila k Alexandrii.

Horák očekával určitě, že se na veliké americké lodi nesetká s nikým známým. Jeho očekávání ho nezklamalo. Cestoval tentokrát pod jménem Kramer a nikdo ho na lodi neobtěžoval. Jedl ve své kabině a nestaral se o ostatní cestující. V písárně diktoval úřednici dopis pro ,Jindru. Nejmenoval ji v nadpise, aby nevzbudil podezření.

Milé dítě !

J sem velmi znepokojen, nemohu déle takto žíti, beze zpráv o Tobě. Musíš mi přece napsati, jak se Ti vede a jak pokračuje Tvé studium. Mně se vede celkem dobře, jsem však skoro již nemocen touhou po domově. Nedej se však rušiti ve své práci, teprve až se vrátíš domů, objevím se v Praze. Svou adresu přikládám zvlášť.

V Alexandrii dal si pan Horák v hotelové kanceláři napsati obálku, odebral se potom do kanceláře American Express Company, ustřihl z aršíku dopisního papíru jméno firmy a adresu a napsal na to:

František Kramer, per adr.

Byl si jist, že nikdo nebude hledati zmizelou dívku v technickém učilišti. Nikdo v Praze, ani důvtipná, obratná policie nepřišla na myšlenku, že z Jindry stal se Jindřich a z dívky mladý student.

Za tři týdny dostal pan Horák v kanceláři American Express Comp. v Nizze dopis, adresovaný na pana Františka Kramera. Opatrně rozhlédl se po úřadovně. Nikdo si ho nevšímal. Ukryl dopis a odebral se na pobřeží, kde usedl na kamení. Nahoře, na promenádě, procházeli se již první hosté Riviéry. Nikdo nebyl na blízku. Nežli otevřel dopis, přesvědčil se, že byl dán na poštu v Untersbergu. Pak dal Pittymu obálku očichati. Dlouho očichával pes papír. Přejížděl svým pohyblivým čenichem od rohu k rohu, zejména známce věnoval velkou pozornost. Jistě se jí dotkla Jindra svými rty a jazykem. Citlivé čichové ústrojí Pittyho poznalo po tak dlouhé době milou přítelkyni, jež si s ním tak často hrávala.

“Od Jindry,” zašeptal pan Horák, pozorně naslouchajícímu zvířeti do ucha.

Psík sklonil hlavu a pohlédl.pak velikýma očima na svého pána. Znal dobře toto jméno a nyní pozdravila ho z dáli vůně jeho přítelkyně. Tiše zaštěkal a kroutil radostně zadní částí těla.

Dychtivě otevřel pan Horák dopis. Jeho starosti o Jindru zmizely. Psala mu, že jest vše v pořádku, že nikdo nemá nejmenšího podezření, studium že jí působí potěšení a že doufá, že osvobodí svého ubohého poručníka z jeho utrpení dříve, nežli uplynou tři roky, a že se s ním vrátí vítězně do Prahy. Posílala srdečné pozdravy a políbení panu Horákovi i Pittymu. Ještě prý se nezamilovala, avšak děvčata v Untersbergu nedají jí prý pokoje a pronásledují ji zamilovanými pohledy.

17.

Dva vzdálení bratranci a jedna sestřenice podali u okresního soudu v Praze návrh, aby jejich příbuzná, Jindra Gregorová, byla prohlášena za mrtvou.

Jmění zmizelé páčilo se na více nežli půl milionu korun a tuto sumičku nechtěli si truchlící pozůstali dáti ujít.

Skoro dva roky uplynuly od té doby, co Jindra zmizela a ani po ní, ani po svůdci a vrahovi Horákovi nebylo potuchy.

Také příbuzní bývalého obecního rady pokoušeli se zmocniti se jeho majetku. Soud je však odmítl.

Teprve po desíti letech dovoloval zákon, aby zmizelá byla prohlášena za mrtvou. Kdyby však byla nalezena mrtvola některého z obou zmizelých, nebo kdyby bylo důkazů, že již nežijí, pak teprve mohly by býti nároky dědiců zkoumány.

Sensační nález vzbudil zakrátko nato rozčilení v rodném městě zmizelých a roznítil touhu dědiců lačných peněz.

Jižně od Prahy byla nalezena ve Vltavě mrtvola mladé ženy, jež musela již dlouho ležeti ve vodě. Nebylo možno utonulou identifikovati a také nebylo lze s jistotou tvrditi, zda zemřela samovraždou či násilnou smrtí.

Úřady chopily se tohoto truchlivého nálezu a bylo pochopitelno, že vzniklo podezření, zda mrtvá není totožná se zmizelou Jindrou Gregorovou.

Stará Crescencie byla poslána úřady do městečka, u něhož byla mrtvola nalezena, a měla si prohlédnouti tělesné zbytky nešťastnice, jež byly ostatně naprosto nepoznatelny.

“Měla takové vlasy, měla je ustřiženy jako chlapec, ale tahle je mnohem menší, nežli byla Jindra.”

“Řekla jste přece při svém výslechu tenkráte, že Jindra Gregorová měla vlevo na zádech v místech, kde leží ledviny, tmavohnědé mateřské znamení.”

“Ano, ano, měla, vždyť jsem ji od malička vychovala a často jsem ji koupala.”

Hrobník obrátil na pokyn úředníkův mrtvolu. V místech levé ledviny zela veliká rána. Crescencie omdlela, musila býti z márnice odnesena. Když se vzpamatovala, pravila chvějícími se rty:

“Právě tam, kde jest ta hrozná díra, tam měla ono mateřské znamení.”

Přesto nebylo však lze zjistiti, je-li to opravdu Jindra Gregorová a zda ona hrozná rána na zádech byla způsobena nástrojem vedeným lidskou rukou, nebo železnými tyčemi jezu. Mrtvola ležela již příliš dlouho ve vodě.

Příbuzní Jindřini byli hotovi přísahat, že utopená jest totožná se zmizelou Jindrou. Žádali znova, aby byla dívka prohlášena za mrtvou, dosáhli však pouze toho, že jim úřady dovolily zjistiti notářsky všechny cenné předměty v domě Jindřině a její vklady v bankách.

Se zlostně sevřenými rty provázela Crescencie ziskuchtivé hyeny, když kráčely z pokoje do pokoje, vše si zaznamenávaly a bedlivě bděly, aby nebylo nic přehlédnuto.

“Ničeho se nedotýkejte,” křičela rozzlobeně stará hospodyně, když chtivé ruce se odvážily sáhnouti na něco. “Ničeho se nedotýkejte, soudce vám jen dovolil, abyste se na všechno podívali.” A když dědici se odvážili ještě jednou přijíti do Jindřina domu, vyhnala je koštětem.

Policie klonila se stále více k názoru, že neznámá utonulá jest přece Jindra Gregorová. A znova obnovila rozkaz policejním agentům, aby pátrali po panu Horákovi.

Stará Crescencie byla poslána úřady do městečka, u něhož byla mrtvola nalezena, a měla si prohlédnouti tělesné zbytky nešťastnice… (Str. 97.)

18.

Rozpačitě pohlížel mistr Fellner na svůj klobouk, kterým pohyboval v kruhu. Pak odvážll se pohlédnouti na ředitele technika.

“Mluvte přece, pane Fellnere, musíte to věděti, nemůžeme dovoliti, aby některý student trávil noci mimo ústava pak za vyučování usínal.”

“Odpusťte, pane řediteli, slíbil jsem však studentovi Gregorovi, že o celé věci pomlčím.”

“Tak, vy podporujete nemravný život tak mladého muže? Vy, jenž jste byl přes dvacet let spoluvychovatelem naší mládeže?”

“Opakuji ještě jednou, že vím, kde tráví Gregor pozdní večery, ujišťuji vás však, pane řediteli, že v tom není nic nemravného.”

“Budete_li mi ještě déle odpírati odpověď, budu nucen oznámiti to správě školy, a víte, jaké následky pro vás to bude míti.”

Fellner rychle uvažoval. Věděl, že ho to může státi postavení, bude-li déle ještě mlčeti. Konečně nemohl se pro slib daný mladému muži vrhnouti do takových nepříjemností.”

“Pan ředitel bude překvapen,” zamlčel se zase, neodvážil se však pokračovati.

“Jistě vězí za tím nějaké děvče.”

“Nikoliv, pane řediteli, Gregor najal si v Horské ulici u zámečníka Hellmanna malou dílnu a koná tam pokusy.”

Mocný vládce školy pohlédl na mistra stojícího před ním pohledem velmi málo inteligentním.

“A víte zcela jistě,že tam koná,pokusy; a že se tam neschází s děvčaty? Vždyť ten hoch vypadá tak špatně.”

“Zcela určitě, pane řediteli. V jeho dílně stojí elektromotor, egalisační soustruh, nově sestrojená výkružka a vrtadlo, veliký pracovní stolek se svěráky různých velikostí a nádherná sbírka jemných nástrojů i veliký počet různých vědeckých knih. V takovém pokoji nepřijímají se mladé dívky.”

“A co tam tedy dělá?”

“Pracuje na velikém nějakém objevu. Co to jest, to nechce prozraditi. Ani mně nedovolí tam vstoupiti.”

“Jak tedy víte, co v jeho dílně všecko je?”

“Vždyť jsem mu sám pomáhal ji zaříditi.”

“Hm, hm,” ředitel chvíli přemýšlel. “A pracuje tam skutečně? Není to pouze záminkou, aby mohl tráviti noci ve špatné společnosti?”

“Pracuje skutečně. Často jsem se pozdě večer odebral do oné ulice a slyšel jsem bzučení strojů a jiné šramoty, obvyklé v dílnách. Abych se ujistil, že tam opravdu pracuje student Gregor, zaklepal jsem na dveře. Pootevřel vždycky a viděl jsem, že jest oblečen v modrém pracovním obleku a má ruce i tvář zašpiněny.”

“A co vlastně tam dělá?”

“Nemohu se toho dověděti. Pracuje někdy také ve svém pokoji, ale vždycky uzavře dveře na klíč.”

Odpoledne stanula Jindra před ředitelem. Věděla již, oč jde. Mistr upozornil ji přece přes zákaz ředitelův.

“Bylo mi řečeno, že trávíte četné noci mimo ústav. Kde býváte v tu dobu?”

“Ve své dílně v Horské ulici.”

“Technikum se svými velkými dílnami poskytuje vám přece dosti místa pro vaši vědychtivost.”

“Konám pokusy, pane řediteli, a tu musím býti sám.”

“Jest to však proti předpisům ústavu. Musíte svou dílnu ihned zrušiti.”

“To nemohu, pane řediteli.”

“Pak bude ředitelství nuceno vyloučiti vás z ústavu.”

“Pane řediteli, v domácím řádě technika není nikde psáno, že jest. studentům zakázáno, aby zdokonalovali své vědomosti ve volném čase.”

“Zanedbáváte však svá studia.”

“Naprosto ne, pane řediteli, to mohou potvrditi všichni páni profesoři.”

Ředitel byl v úzkých. Domácí řád nařizoval, že studenti prvního ročníku musili tráviti večery v ústavě. Žáci druhého ročníku směli večer odejítj, musili všek býti přesně v jedenáct hodin v ložnicích. Tento mladý muž trávil noci mimo ústav, aby se zdokonalil ve svých vědomostech. Mohlo se proti němu zakročiti, nevrátil-li se do ústavu v určitou hodinu?

“Připravte se, dnes v pět hodin pro mne sem přijďte. Chci se podívati do vaší dílny a prohlédnouti si vaše pokusy.”

“Odpusťte, pane řediteli, do své dílny nemohu však nikoho vpustiti.”

Starý pán se vzpřímil v celé své velikosti.

“Jak se můžete odvážiti mluviti se mnou takovým tónem?”

“Pane řediteli, pracuji na velikém vynálezu a nikdo nesmí vkročiti do mé dílny, nežli budu hotov. Spíše opustím ústav.”

“Podám o tom zprávu vašemu poručníku.”

“Můj poručník cestuje po světě. Dal jsem přece panu řediteli známku s razítkem Alexandrie, když úředník v kanceláři mne o to požádal.”

“Nesmím tedy viděti vaši-dílnu?”

“Lituji, pane řediteli, a prosím, abyste mi to odpustil.”

“Nuže dobře, jděte. Ostatní ještě uslyšíte.”

Jindra zameškala toho dne vyučování. Rychle odebrala se do Horské ulice a dala zatarasiti dveře své dílny železnými tyčemi a patentními zámky. Zámečník Hellmann provedl toto bezpečnostní opatření a slíbil Jindře, že nevpustí do dílny nikoho, ani ředitele.

Starý zámečník neočekával sice tuze mnoho od pokusů tohoto mladého muže, měl ho však rád, líbila se mu jeho horlivost a chuť k práci. Byl ještě ze staré školy a nevážil si tuze nových method, jimž se hoši v techniku učili. Těšilo ho, že tento student se sám zdokonaloval, jistě proto, že se ve škole nic pořádného nenaučil.

“Ať jen přijdou,” a mistr Hellmann zaťal obě mocné pěsti. “Nebojte se, mladý pane, ukáži jim, kde nechal tesař díru.”

Profesorský sbor radil se dlouho o případu Jindřicha Gregora. Všichni páni byli rozhořčeni, když-ředitel podal obšírnou zprávu o neslýchané neposlušnosti studentově. Jejich autorita byla ohrožena.

Sydney Montford se sice Jindry zastal a také dr. ing. Salfrank varoval před příliš přísným odsouzením.

Američan upozornil opětovně všechny přítomné na veliký talent a vynalézavost studentovu.

“Víte,” mluvil lámaně. “Tento mladý muž jest…. bude velký, chytrý muž. Co mluví, jest rozumné. Nechte ho, dokud neprovede nic hloupého.”

“Také já, páni kolegové, jsem pro to, abychom nechali Jindřicha Gregora na pokoji. Měl jsem za dvě léta dosti příležitosti pozorovati tohoto mladého muže. Jest nesmírně vynalézavý a podivuhodně vědychtivý. Oznámil jsem vám již loni, že se Gregorovi podařil velkolepý vynález na našich egalisačních soustruzích a že sestrojil výborný stroj pro kola, kterým je možno ve dvou až třech minutách dostat kola, běžící mimo centrum, do středu. Tato práce trvala jindy skoro půl hodiny. Znáte jeho opravy na našich radiových přístrojích a sami jste pochválili jeho malou, avšak nesmírně silnou akumulátorovou baterii.”

“Násilím se u takových mladých lidí nikdy ničeho nedosáhne, mimo to nemůžeme ho také přinutiti, aby nám otevřel svou dílnu, ležící mimo ústav,” odpověděl ředitel.

Konečně se ředitelství a sbor usnesl na tom, aby se dostalo studentovi Jindřichu Gregorovi upozornění, že není dovoleno, aby byl vzdálen ústavu déle nežli do jedenácti hodin v noci.

Tento zákaz Jindře toliko prospěl. Často totiž trávila celé noci ve své dílně a ráno šla do školy úplně beze spánku. Mladistvé její tělo potřebovalo více klidu, neboť přes všechen sport a otužování byla přece jenom děvče, jehož organismus nebyl tak odolný.

Montford se také často pokoušel vniknouti do Jindřiny dílny. Vědělo ní již dávno neprozradil však svého horlivého žáka ani slovem.

“Až se dopracuji positivních výsledků, budete vy, pane profesore, první, kterému se s nimi svěřím.”

To bylo vše, čeho mohl od Jindrv dosáhnouti.

Po rozmluvě s ředitelem byla Jindra pevně odhodlána opustiti ústav, kdyby ji chtěli přinutiti, aby se vzdala své dílny.

Od onoho jitra, kdy na lesní mýtině naskytla se jí příležitost pozorovati marné pokusy Sydney Montforda, nezbavila se myšlenky provésti Američanův nápad. Ve své dílně, kterou k tomu cíli najala, začala se svými pokusy. Ani v bytě mistra Fellnera, ani v dílnách ústavních nemohla uskutečniti své smělé plány.

Nikdy nepozbývala Jindra odvahy. Často pracovala celé týdny a měsíce na jedné věci, kterou dříve přesně vypočítala a přece nepodařilo se jí provésti v praxi teoreticky dobře propracovanou myšlenku. Pak sedala celé dny před strojem, před akumulátory, odpory, cívkami a velikými vysilači proudu, které si sama zhotovila a snažila se vyzkoumati, kde se dopustila chyby. Znova počítala, studovala horlivě všechna pojednání o jiskrové telegrafii a sestrojovala složitější přístroje. S novou odvahou dávala se vždy do práce a nepochybovala nikdy, že se jí podaří dosáhnouti cíle.

“Z desíti tisíc marek, jež Jindra dostala od svého poručníka, vydala již větší část. Musila nyní vypátrati, kde se pan Horák zdržuje, aby od něho dostala novou peněžitou podporu. Jeho první dopis, který dostala před několika týdny, způsobil jí velikou radost. Ihned odpověděla, v radostném vzrušení však zapomněla poprositi poručníka, aby jí poslal ještě pět tisíc marek, aby mohla dokončiti svůj vynález a zaplatiti školné za třetí rok. Co si však počne, nepřichází-li již poručník do oné kanceláře a neptá-li se po poště?

Pan Horák musil býti nějak přinucen, aby pátral, zda došly pro něho dopisy. Jindra si umínila, že soustředí veškeru sílu své vůle a bude mysliti stále na svého poručníka, snad se jí podaří nabýti vlivu na jeho myšlenky. Rozhodla se, že ihned napíše dopis a v myšlenkách stále bude vyzývati pana Horáka, aby si pro dopis šel. Snad bude míti její úsilí úspěch a toužené peníze přijdou.

Jindra se skutečně nemýlila. Ačkoliv pan Horák skutečně již nedocházeI do kanceláře American Express Comp., aby se otázal po dopise, probudil se jednoho rána s myšlenkou, že Jindra jest ve velikém nebezpečí. Nemohl si vysvětliti, co by jí hrozilo, avšak onen pocit ho neopouštěl.

Bylo ještě velmi časně. Za klášterem karmelitek šeřil se teprve den a vysoko na Montboronu ozýval se jasný zvuk zvonu, volajícího zbožné sestry k ranní modlitbě.

Pitty se tuze neradoval, že jeho pán se tak časně probudil. Obyčejně trávil první ranní hodiny v náručí svého ochránce, kde se mu výborně dřímalo. Bručel pod pokrývkou trochu rozmrzeně, když. pan Horák vstal, oblékal se a začal ihned psáti dopis Jindře. Zapomínaje na všechnu opatrnost, poznamenal na zadní stránce obálky odesilatele: František Kramer, Nizza, Montboron, Villa Mercier, Avenue Gustavin.

Za tři dny po odeslání svého dopisu dostal od Jindry telegram, jenž krátce oznamoval: Dopis leží v American Express Comp.

Ačkoliv depeše neměla podpisu, věděl pan Horák, že odesilatelkou jest Jindra. Vždyť v Untersbergu nikdo netušil, že bydlí v Nizze pod falešným jménem.

Ihned odebral se do města pro Jindřin dopis.

19.

Zase začaly prázdniny a Jindra, jež určitě očekávala, že poručník jí pošle peníze, najala si lacino mýtinu na vrchu nad Untersbergem a dala ji obehnati vysokým plotem. Zámečnický mistr Hellmann vystavěl jí boudu z vlnitého plechu uprostřed louky a mladá vynálezkyně začala přenášeti hotové přístroje z dílny na nové své působiště. Ve všem ji podporoval ochotně mistr Hellmann.

Dvanáct až čtrnáct hodin denně Jindra pracovala, ani k jídlu nepřicházela dolů a spala v polní posteli, kterou si v noci postavila vedle svého pracovního stolu.

V prvním týdnu prázdnin byla se vším hotova a příštího dne hodlala začíti s novými pokusy.

Nedlouho potom vydal se pan Horák na cestu a dlouhou oklikou přes Marseille, Barcelonu, Gibraltar, Lisabon, Vigo, Southampton, Antverpy a Štětín dostal se konečně do Untersbergu. Podivil se velmi, když se dověděl od mistra, že Jindra tráví prázdniny v novém svém domově na horské louce. Mistr nabídl se mu, že pana Horáka doprovodí.

Trvalo to dosti dlouho, nežli Jindra otevřela dřevěné dveře plotu.

“Jéžiši, pan poručník!”

“Děkuji, pane Fellnere, neposílejte mi zítra jídlo nahoru, na shledanou! A Pitty jest tu také? Nu, nu, tentokrát jsi mne hned poznal. Dobře, dobře, jen mi neukousni nos.”

“Jindro, dítě, co to slyším, ty bydlíš tady nahoře v této samotě? Nemůže se ti v noci zde nic státi ?”

“Co vás napadá, pane poručníku!” Pohlédla na něho. “Bože, ale jak špatně vypadáte! Snad nejste nemocen?”

“Nikoliv. Stýská se mi pouze trochu po domově.”

“Ale sluší vám to, že jste tak štíhlý, kdybyste neměl ten ošklivý vous, vyhlížel byste jako zcela mladý muž.”

Usmál se tesklivě.

“Snad by ses dokonce i do mne zamilovala? Nu, nu, nehleď na mne tak polekaně, Jindro. Dávno jsem již tuto bolest přemohl, nemusíš míti strach.”

S velkým zájmem poslouchal pan Horák výklady své poručenky, s úžasem prohlížel složité motory, armatury, rozvodné desky a ostatní přístroje. Ačkoliv nebyl zasvěcen do této vědy, pochopil přece, že mladá dívka má veliké znalosti a schopnosti..

“Těžké balíky že mají samy létati ve vzduchu a dolétnouti tam, kam chceš? A lidé nebudou věděti, jak to děláš?”

“Pohlédněte sem, pane poručníku, zde je dalekohled, který jsem zdokonalila a ještě zdokonalím. Snad se mi podaří spatřiti vás v Nizze, jak se procházíte pod palmami i s Pittym.”

“Četl jsem již o tom mnohé, avšak že by se to dalo uskutečniti, nikdy jsem nevěřil. Jak jsi se. tomu všemu naučila?”

Zasmála se: “Činí mi to všecko velikou radost a až se lidé jednou dovědí, že vše to dokázala žena, budou míti před naším pohlavím více vážnosti.” Potřásl pouze pochybovačně hlavou.

“Hleďte, pane poručníku, tento malý přístroj vám vysvětlím, ten si vezmete s sebou a…” přemýšlela chvíli, “za tři nebo čtyři měsíce, každý večer, mezi osmou a devátou hodinou, ne, lépe mezi sedmou a osmou, neboť tam, v Nizze, jste o hodinu napřed, pohlédnete na tento ciferník. Spatříte-li, že ručička se silně chvěje, otočíte tímto šroubem s bílou hlavičkou, až se ručička uklidní a zůstane státi na čísle 1400. To jest délka vlny. Vidíte zde tuto matnou destičku? Vedle ní jest šroub s černou hlavičkou. Tím budete otáčeti tak dlouho, až pod destičkou objeví se světlo. Musíte přístroj postaviti poblíž otevřeného okna a tato šňůrka musí viseti z okna. Její konce nesmějí se však nikdy setkati s kovovými částmi přístroje. Na deštičku pak vždy napíši, co vám chci říci; a nahoře v broušeném skleněném kruhu mne můžete spatřiti, postavíte-li na ni tento dalekohled.”

Mluvila zcela vážně a přesvědčila ho, že se jí opravdu podaří všechno uskutečniti.

“Jak to všechno dokážeš?”

“Ještě jsem tak daleko nepokročila, nebude to však dlouho trvati. Jest v Nizze nějak_ volné prostranství, nejlépe na nějakém pahorku, jenž není ve dne příliš oživen?”

Chvíli přemýšlel.

“Ano. U zámku. Tam jest ve všední dny málo lidí. Jest tam hostinec, jenž se podobá našim venkovským hospodám. Pod stinnými stromy stojí před malým domem dřevěné stoly a lavice.”

“Jest tam místo, jež není porostlé stromy, zcela volné ?”

“Ano. Vpředu, kde jsou kamenné schody, vedoucí dolů k pobřeží, jest dosti veliká planina.”

“Pošlete mi plán Nizzy, pane poručníku, a červenou tužkou označte toto místo. Nakreslete mi malý obrázek pahorku a modrou tužkou poznamenejte místo, kde není stromů.”

“K čemu to všechno potřebuješ?”

“Dejte dobrý pozor. Až s vámi sdělím tímto přístrojem, že na onom místě - jak se nazývá ten pahorek?”

“Le Chatteau.”

“Nuže, řeknu_li vám: Jděte v tu a v tu hodinu dopolední na onen pahorek, pak nezapomeňte a”řiďte se mým návodem, neboť v udaný čas pošlu vám vzduchem dopis nebo malou zásilku.”

Pan Horák pdtřásl úžasem hlavou. “Netropíš si ze mne žerty, Jindro?”

“Což bych si to dovolila? Již celý rok pracuji ve dne v noci na tomto vynálezu.”

“Pozoruji, že se přemáháš. Vždyť se zničíš, takové mladé děvče! Místo, abys chodila tancovat a bavila se, zkazíš si celé mládí. Vždyť jsi jen kost a kůže.”

“Podaří-li se všechno, jistě budu zase lépe. vyhlížeti. “

Jeho úžas byl bezmezný, když Jindra pokračovala ve svých výkladech.

“Nyní vám ještě ukáži svůj bezdrátový telefon. Není také ještě hotov. Bezdrátové telefony jsou známy již kolik let, avšak tímto malým přístrojem může každý, kdekoliv se nalézá, mluviti se všemi lidmi, kteří mají stejný přístroj. Nepotřebují k tomu vysílacích stanic, ani obrovských věží. Podaří se mi užíti každé jiskrové vlny, jichž potřebuji ke svým účelům.”

Ukázala panu Horákovi přístroj, jenž nebyl větší nežli náprsní tobolka. Otevřela víčko a vedle žluté kovové desky, opatřené mnoha otvory jako síto, leželo miniaturní sluchátko, jež se dalo rovněž složiti.

“Tento přístroj může muž nositi v náprsní kapse a dáma ve své kabelce. Tento jemný platinový drát upevní se na kovový knoflík na obleku. Jest to anténa. Ozve-li se v přístroji lehké zapraskání, jest to znamení, že někdo si přeje se s ním spojiti.”

“To jest neuvěřitelné.”

“Prosím, pane poručníku, pojďte se mnou, ukáži vám svou vysílací stanici.”

Před jakousi cisternou z pálených cihel se Jindra zastavila. Zvedla víko studny a objevila se směs drátů napjatých na porculánových isolátorech. Silný kovový drát probíhal ke hladině vodní, jiný vynikal na okraji studny jako malý hromosvod.

“Nepotřebuji vzduchu pro své malé pokusy; užívám také vody a dosáhla jsem tak pěkných výsledků.”

Pan Horák nevycházel z úžasu. “A to jsi všechno dokázala sama?”

“Zámečnický mistr Hellmann pomáhal mi při montáži, nyní však sem nevpustím již nikoho a také vás, pane poručníku, prosím, abyste s nikým o tom nemluvil.”

Za dva dny na to Horák odjel.

20.

Pražské policejní ředitelství získalo dva nejlepší detektivy, aby pátrali ve spleteném a tajemném případu Horáka a jeho poručenky.

Petr Křižík a Jan Breindl rozluštili již nejzapletenější trestní případy, vyslídili zločince v nejdokonalejších úkrytech, nezalekli se ani toho, vedla-li je stopa cestou kolem světa.

Crenscencie, paní Kořínková, přátelé, známí Horákovi a všichni ti, kteří mohli podati nejmenší zprávy a přispěti tak k vypátrání uprchlíka a jeho oběti, byli podrobeni novému výslechu. Dům bývalého magistrátního rady a příbytek Jindřin byly prohledány od sklepa až po střechu. Nenalezlo se však nic, pranic, co by svědčilo o nějakém zločinu. A také nejmenší stopy nebylo, jež by prozradila, kam se pan Horák uchýlil.

Oba detektivové nepozbývali však trpělivosti. Krok za krokem pokračovali. Promyslili celý případ od onoho dne, kdy Horák stal se poručníkem Jindřiným, až k okamžiku, kdy pachatel a jeho oběť zmizeli.

První otázka, kterou si úředníci dali, zněla: Stal se vůbec nějaký zločin? Jaké pohnutky přiměly pana Horáka, aby se dopustil vraždy na své poručence? Stala se vůbec vražda? Že by pan Horák dívku někam zavlekl, zdálo se zcela nepravděpodobné. Tento názor nesouhlasil s celým životem neblahého poručníka. Zbývalo tedy pouze jediné: Stárnoucí pán byl vášnivě zamilován do své poručenky. Podle výroku Crescencie posmívala se dívka nabídkám svého poručníka. A když zamilovaný se přesvědčil, že jeho láska nebude ani opětována, ani vyslyšena, použil snad násilí a ze strachu, aby nebyl prozrazen, Jindru Gregorovou zabil. Snad se dopustil také činu v rozrušení mysli, když přepadená chtěla volati o pomoc.

Kde se však vražda stala? Mladá dáma dopisovala si ještě dlouhé měsíce s domnělým pachatelem. Dopisy byly na úřadech a znalci prohlásili, že rukopis jest jistě Jindřin, a písmo dokazovalo, že pisatelka nebyla nikterak rozčilena. V dopisech nebylo také ani jediného nářku nebo výčitek. Zdálo se vyloučeno, že by dopisy byly snad vynuceny, nebo psány mnohem dříve. Paní Kořínková přijímala dopisy od listonoše a stvrdila přísahou, že na obálkách byly německé známky a adresa že byla psána rukou Jindřinou. Razítka poštovního, jež by mohlo prozraditi místo pobytu dívčina, si stará hospodyně nepovšimla.

Proč však zmizel pan Horák, když úřady dostaly udání? Čeho se obával? Z jakého důvodu se skrýval? A proč dívka nedávala o sobě věděti, žila-li ještě?

Na všecky tyto otázky bylo nutno nalézti odpověď.

Policie vypsala cenu tři tisíce korun pro toho, kdo zjedná světlo v tajemné této záležitosti a příbuzní Jindřini zvýšili odměnu ještě o pět tisíc korun.

Úředníci pracovali horlivě a nepozbývali odvahy, zmizela-li náhle namáhavě získaná stopa. Až dosud se jim nepodařilo zjistiti něco podstatného.

21.

Sidney Montford strávil prázdniny v lázních.

Jeho zdraví velice utrpělo a bylo naprosto zapotřebí, aby si dopřál odpočinku a zotavení. Jeho plíce potřebovaly čerstvého vzduchu a srdce posily.

Lékaři ho varovali a opakovali stále, že nesmí se nadále uzavírati v pokojích, laboratořích a dílnách.

Ve vzduchových lázních švýcarských, vysoko v horách ležících, zotavil se Američan důkladně, celý den pobýval pod širým nebem, v noci spal při otevřeném okně, podnikal dlouhé vycházky do hor a jedl s náležitou chutí. Dříve nemělo jídlo pro něho významu, jídal nevšímavě a rychle; nyní však naučil se vybírati si své pokrmy a ačkoliv byl vášnivý odpůrce alkoholu, dovedl nyní oceniti léčivé působení dobrého bordeauxského vína.

Také jeho myšlenky nevířily již tak rychle. Klidně a rozvážně vzpomínal na své pokusy. Často vzpomněl si také na studenta Gregora a umínil si, že mu věnuje napříště více pozornosti a pomůže mu v jeho snahách.

Ocenil již dávno neúnavnou horlivost Jindrovu a přesvědčil se, že v mladé té bytosti skrývá se veliký talent, jenž slibuje učiniti jej velkým vynálezcem.

Nesmírně užasl, když po svém návratu do Untersbergu zvěděl, že Jindřich Gregor neúčastní se již přednášek třetího ročníku, nýbrž že má nahoře, na vrchu, vlastní dílnu, kde koná své pokusy. A ještě větší bylo jeho překvapení, když mu Jindra zdvořile, avšak určitě odepřela přístup do své pracovny.

“Milý pane profesore, nehněvejte se na mne, nepokročil jsem však ještě tak daleko, abych se mohl pochlubiti úspěchem. Jakmile dosáhnu určitých výsledků, budete první, koho zavolám.”

“Varuji vás, abyste se příliš nenamáhal, mluvím z vlastní zkušenosti, šetřete se. Vaše mladé tělo nesnese této namáhavé ustavičné práce. Kdo vám přináší jídlo a kde spíte? Říkali mi, že zde máte pouze plechovou boudu.”

“Nečiňte si starostí o mne, pane profesore, však něco snesu, až donedávna spal jsem ve stanu, nyní jsem si zřídil malý skládací domek se dvěma světničkami a tam jsem se po domácku zařídil. Jídlo mi přináší večer služka zámečnického mistra Hellmanna.”

“Budete-li potřebovati mé pomoci, zavolejte mne. Pamatujte však na má slova.”

Zamyšleně sestupoval Montford s vrchu. Dopřeje snad osud tomuto mladému člověku, aby dosáhl toho, oč on celá léta usiloval? Snad! Umínil si, že denně přijde na vrch a bude pečovati, aby hoch netrpěl v ničem nedostatku.

Také Jindra kráčela zamyšleně ke svému domku. Překvapilo ji vzezření Montfordovo. Zotavil se velmi, jeho postava byla plnější a mužnější. Lícní kosti nevynikaly již z tváře, jeho pohled byl radostnější a živější.

Jednala správně, odmítla-li pomocnou jeho ruku? Snad by jí Američan mohl dáti několik pokynů, aby rychleji pokračovala ve svých pokusech. Nikoliv, bylo tak lépe. Stála již před dokončením své práce a doufala pevně, že také před vítězstvím. Ještě několik malých překážek musila zdolati, pak překvapí svět svým velikým vynálezem. Až do té doby musila však vše utajiti, neboť by jí jistě zakázali další pokusy a dokonce i potrestali. Již nyní provinila se .proti zákonu.

Jindra vyňala z kapsy noviny, jež jí obstaralo děvče, které jí posluhovalo. V příloze byla zpráva vytištěná tučnými písmeny, jež hlásila, že musí někde býti tajná stanice, neboť již po tři dny objevily se poruchy v jiskrovém vysílání v různých vzdálenostech, ba částečně bylo úplně přerušeno. Bylo nařízeno pátrání, jež mělo vésti na stopu této stanice.

Jindra se usmála. Podařilo se jí něco velkého. Před třemi týdny koupila si staré auto se silným motorem. Motoru neužívala k pohonu vozu, nýbrž jako hybné síly pro svá dynama. Přístroje, jež sestrojila a nový vysilač výborně fungovaly. Podařilo se jí připojiti se ke všem jiskrovým vlnám nebo přerušiti úplně cizí vysílání.

Nesmírnou námahu a práci vyžadoval veliký vysilač, jenž měl vrhati do vzduchu lehké balíčky, udržovati je nahoře nebo vésti je dále na krátké vzdálenosti. Přístroj sám nezpůsobil jí největší práci, nejtěžší úlohou bylo dokázati, aby zásilky mohly býti přijímány na místě určení. Celé měsíce konala své pokusy a vždy klesaly balíčky, vyslané do vzduchu katapultem (vrhacím strojem) k zemi.

Když Jindra pozorovala tenkráte pokus Montfordův, poznala ihned, že předměty vržené do vzduchu musí býti opatřeny přijímačem zvláštně sestrojeným. Studovala jiskrovou telegrafii od jejího objevení až k nejnovějším vynálezům. Myšlenka, poslati do dáli předmět opatřený velikým přijímacím přístrojem, nebyla nová. Již před několika desítiletími vynalezl norimberský učitel Wirt zvláštní řiditelný člun, jenž se však v praxi neosvědčil. Technikové sestrojovali letadla, jež se dala říditi se země. Avšak tyto přístroje byly přizpůsobeny živlu, ve kterém se musely pohybovati a proto byly vázány na ony tvary, jaké mají až dosud letadla a vodní plavidla.

Jindra chtěla rozluštiti tajemství jiskrového vysílání. Elektřiny užívá se nejrůznějším způsobem již dlouhá léta, nikdo však nevnikl do její podstaty. Až se to podaří, opakovala si stále mladá dívka, teprve tehdy bude lze provésti nemožný, nepochopitelný ten čin, státi se pánem vesmíru a probádati vzduch a světlo a poznati pravý jejich půvab. Pak teprve bude lze užíti těchto živlů ve službách lidstva. Člověk bude moci dosáhnouti planet řítících se vesmírem, čímž nastane převrat všech životních podmínek. Snad přinese tento vynález zemi věčnou blaženost.

Dlouhé měsíce trápila se Jindra záhadou jiskrových vln, až konečně poznala, že dosáhne jen tenkráte svého cíle, omezí-li jej.

Jakmile se přesvědčila, že se musí ubírati jinou cestou, chce-li odkrýti poněkud kosmicko-mystický závoj tohoto zjevu, ihned se pokusila změniti myšlenku v čin. Ve dvou dnech sestrojila obal z tenkých skleněných destiček, do něhož vložila složené noviny. Obal opatřila anodami a upevnila naň jakousi malou anténu z jemných napjatých platinových drátů. Protivné póly isolovala proužky tvrdé gumy, cívku a magnet upevnila na vnitřní straně novin, aby byly chráněny a spojující dráty vedla malými gumovými rourkami.

Pouze dva dny trval tento pokus, na němž Jindra stále zdokonalovala a opravovala. V těchto dnech nepopřála si ani hodiny spánku.

Musila obsluhovati vrhací stroj, motory, věnovati veškeru pozornost složitým přístrojům a předmětu vznášejícímu se ve vzduchu. Byla to skoro příliš velká úloha pro jednu osobu, avšak železná vůle a pevná vytrvalost konaly divy.

Vykonala ještě více než sto marných pokusů, až náhle se jí rozjasnilo. Zavrhla všecky dosavadní výpočty a od třetí hodiny odpolední až do čtvrté hodiny ranní pracovala neustále, nemyslíc na spánek a jídlo, pracovala na vysílači a na armatuře balíčku. Když únava ji zmáhala, zapálila si cigaretu a vypila šálek studené černé kávy, aby přemohla hlad a potřebu spánku.

22.

Venku šeřil se den, čtyrnozí obyvatelé lesa pozdravovali mladý den, rosa jiskřila se na trávě a na květinách, lehký chladný větřík, věštící raný podzim, zachvíval korunami stromů, tajemně šumělo listí.

Jindra vystoupila ze své dílny bledá, s temnými kruhy pod očima. Přistoupila k vrhacímu stroji, stojícímu pod ochrannou střechou, poblíž starého auta. Opatrně připevnila balíček na vrhací zařízení, ve skleněných deštičkách odrážela se její znavená tvář. Musila si počínati s největší opatrností, aby skla se neroztříštila. Malý polštářek tvaru kostky, naplněný drtinami, měl náraz zmírniti.

Naolejovala motor, prohlédla ještě jednou svíčky, přidala benzinu, narovnala měděné kartáčky na dynamu a přitáhla napínací dráty vysilače.

S věže katolického kostela ozval se hlas zvonu volající k ranní mši. Hodiny odbíjely pátou, den zaháněl poslední noční mraky, modrá ranní obloha jásala v paprscích slunečních, když Jindra spustila motor, upevnila na malé transmisi, dynamo začalo bzučeti a kolem kartáčků poskakovaly modré jiskry.

Chápala se jedné vypínací páky po druhé, praskavý zvuk ozval se z vysílače, ručičky voltmetrů a ampermetrů začaly tančiti, kdežto na ciferníku registrátoru ohmového nejevila se ještě změna.

Čtvrt hodiny stroje běžely, Jindra opatřovala akumulátory proudem, pozorovala bedlivě registrující přístroje, pak rázem otevřela vrhací stroj a balíček prolétl skoro rovně jako svíčka vzduchem, bleskurychle přiskočila vynálezkyně k vysilači, vypínala. točila, upírajíc zrak stále od přístroje k nebi. Tu vydral se. jí se rtů chraptivý výkřik, její ruce se chvěly, oči zářily nezvyklým jasem.

Vysoko ve vzduchu vznášel se balíček, pohyboval se tam, kam jej posílaly začerněné, zašpiněné ruce mladé dívky.

V paprscích vycházejícího slunce leskly se skleněné destičky přístroje vznášejícího se v éteru.”

Jindra pohybovala pákami a řídila let mrtvého tělesa vzduchem, let předmětu, jenž nebyl sestrojen jako letadlo, vzducholoď nebo balon, nýbrž měl zvítěziti nad přírodními zákony. Plochý balíček novin, jenž vážil se skleněnými destičkami a armaturami sotva půl kilogramu, neřídil se zákonem tíže, nýbrž zůstal ve vzduchu na povel tajemné elektřiny.

Čtvrt hodiny trval Jindřin pokus. Balíček byl poslušen jejímu pokynu, stisku páky, kterou řídila svou rukou.

“Tam, vedle cisterny musíš spadnouti,” poručila, posunula páku po porculánové desce, na níž bylo nakresleno celé prostranství v miniatuře. Nařídila hrot ručičky na okraj malého kruhu, otočila velikou pákou, tlumící proud, přes kovové knoflíky, k porculánové isolaci a s velkou rychlostí klesl balíček s výše a spadl na zemi vedle cisterny, podle rozkazu Jindřina.

Rychle zarazila Jindra motor a dynamo, běžela po louce a vrhla se vedle balíčku do orosené trávy. Slzy řinuly se jí z očí, líbala s nadšením rozbité skleněné desky, nedbajíc, že střepiny zraňují jí do krve ruce.

“Pane Bože na nebesích,” zvolala, “neopouštěj mne nyní, dej, ať dokončím své dílo, ať dosáhnu svého cíle!”

23.

Skoro dvanáct hodin odpočívala Jindra ponořena v hluboký spánek. Příroda vynutila si své právo.

Hana, služebné děvče zámečnického mistra, jež přinášela každý večer jídlo na vrch, do Jindřiny dílny, musila dlouho čekati, nežli se objevila mladá dívka a otevřela dvířka v plotu.

“Bože, jak to jen vypadáte, pane Gregore, vždyť jste nemocen, mám jíti pro doktora? Mám poslati nahoru pana Hellmanna?”

Jindra uchvátila Hanu, strhla ji k sobě a přitiskla dva upřímné polibky na rty překvapeného děvčete.

“Ale, pane Gregore,” zvolala překvapená, zahanbená a přece polichocená Hana, “vždyť jsem zasnoubena!”

“To nevadí naprosto, zde máte dvacet marek a kupte si za to něco pěkného. Jsem tak šťasten, protože se mi něco velikého podařilo. Nejsem zamilován, nemyslete si, ale mám obrovskou radost. Pojď sem, Haničko, a dej mi ještě hubičku.”

“Přeje-li si mladý pán,” stydlivě přistoupilo děvče a nastavilo ústa.

Jindra ji důkladně zlíbala. Byla by zlíbala i starého zámečnického mistra, kdyby jí byl přišel první do rány.

“Pošlete mi nahoru mistra Hellmanna a nyní jděte, mám obrovský hlad a musím si jídlo nejdříve ohřáti.”

“Mohu vám něčím pomoci?”

Snoubenec byl zapomenut, polibky Jindřiny roznítily Hanino srdce.

“Nikoliv, ne, jdi jen, Haničko, snad zítra.”

Jindra zpozorovala teprve nyní, co způsobila svým nerozvážným projevem radosti.

Zarmoucena a přece šťastna sestupovala dívka s vrchu. Rukou přejížděla si stále rty a šeptala:

“Ne, to jsem si nikdy nemyslila, že ten mladý pán umí tak krásně líbati a jak má měkké rty, docela jako děvče. Zítra si obléknu modré kvítkované šaty, které mi tak sluší, jak Eduard vždy říká.”

Zasmála se tiše.

“Kdyby to Eduard věděl.”

Mezi stromy, tam, kde Jindra kdysi pozorovala Montforda, stál Američan. Byl svědkem toho, jak Jindra objímala a líbala hezké děvče zámečnického mistra. Tedy přece? bručel. Předstírá, že dělá pokusy a zatím se líbá s obyčejnou služkou. Má to však takový hezký hoch, jako tento Jindřich Gregor, zapotřebí, aby se skrýval v této samotě, chce-li míti milostná dobrodružství? Ta by mohl míti také v městě. Mnozí studenti starších semestrů měli tam své malé pletky. Ředitelství školy a všichni profesoři to věděli, byli však vůči tomu bezmocni a tvářili se, jako by nic nepozorovali.

Montford kráčel pomalu k plotu Jindřina panství. Hoch vzbudil v něm již dávno zájem, který si sám nemohl vysvětliti. Obyčejně netoužil po společnosti lidí, byl samotářem, naučil se již v Americe vyhýbati se světu, když všichni se mu vysmívali a zlehčovali jeho myšlenky. Tento student s takovou touhou po vědění, se svou železnou energií a neochvějnou vůlí získal si však jeho úcty již tenkráte, na sportovním hřišti.

Musil se nyní přesvědčiti, co Jindra zde vlastně tropí. Mimo to žádalo ho hockeyové mužstvo techniky, aby přemluvil Jindřicha Gregora, aby se zúčastnil příštích závodů. Všichni znali jeho mistrovství.

S úžasem hleděla Jindra na zvonek umístěný nad pracovním stolem. Kdo to mohl býti, jenž nyní v noci ještě ji navštěvuje? Co od ní chce? Rozhodla se, že neotevře, avšak zvonek ozýval se tvrdošíjně dále. Vyňala ze zásuvky browning a kapesní lampu, vystoupila z domku a kráčela loukou, na niž vrhal měsíc tajemné stíny.

Ve dveřích plotu zřídila si Jindra kukátko. Posvítila si kapesní lampou a byla nesmírně překvapena, když spatřila amerického učence, jenž v tak pozdní hodině se objevil před její samotou. Co od ní chtěl? Otevřela dveře a vyšla.

“Dobrý večer, pane profesore, co vás ke mně tak pozdě vede?”

Pohlédl na brownig v její ruce. “Jest dobře, že máte zbraň. Může vám dobře prospěti v této samotě.”

Nyní teprve zpozorovala Jindra, že zapomněla revolver ukrýti.

“Nebojím se, nikomu ani nenapadne, aby mi ublížil.”

Pozoroval ji ostře a myslil. Tento hoch nevyhlíží přece jako zhýralec? Byly snad ony polibky zcela bezvýznamné? Kdyby zamýšlel s děvčetem něco zlého, nelíbal by je zde před dveřmi. Jaké tajemství skrývalo se v této chatě, kterou student tak žárlivě střežil?

“Jak pak jste pokročil se svými pokusy, Gregore ?”

Jindřiny oči zazářily.

“Hlavní věc se mi podařila. Nebude to již trvati dlouho a budu se vším hotov.”

“Jste si tím jist?”

“Ano, pane profesore.” Chvíli uvažovala. Měla ho zasvětiti do svého tajemství? Nebude snad chtíti přivlastniti si její vynález? “Pane profesore, nevykládejte si mé jednání ve zlém, nemám k vám nedůvěry, nebojím se také, že byste mi vynález chtěl vzíti, chci však ještě pokročiti dále, chci vynalézti veliké ono dílo, o němž sním, to jest vynález se již podařil, musím jej však ještě zdokonaliti.”

“Vaše důvěra jest mi ctí, až ukončíte však své dílo, dovolte, abych si je prohlédl. Snad bych vám mohl dáti ještě nějaký užitečný pokyn? Chtěl bych však nějaký důkaz, že se vám vynález podařil.”

Jindra zase chvíli uvažovala. Nikoli, přístroje nesměl spatřiti, avšak důkaz mu mohla dáti.

“Dostane se vám důkazu, pane profesore. Přijďte zítra ráno v šest hodin na východní stranu planiny, slunce bude tam za vámi. Až uslyšíte zvuk mé píšťaly, dívejte se do středu planiny. Za čtvrt hodiny pak přijdu si ke dveřím pro vaši pochvalu.”

“V šest hodin budu tam, kde jste mi naznačil, a bude mne těšiti, budu-li vás moci pochváliti.”

Jindra hleděla dlouho na svou ruku, když kráčela po louce k svému příbytku. Jak dlouho podržel její ruku ve své a jak se jí díval do očí? Uhodl snad její tajemství? Věděl, že jest dívkou? Vzpomínala si nyní, že jeho oko po celou rozmluvu pátravě na ni spočívalo. Rozmrzeně zapudila tuto myšlenku.

Ve své dílně pracovala pak Jindra dlouho do noci. Upravila nový balíček, jejž chtěla poslati do vzduchu. Stále vracely se její myšlenky k Američanovi a ještě když ležela ve svém polním lůžku, když byla nařídila budíček na pět hodin, nemohla se ubrániti myšlenkám na amerického učence.

“Jaký jest to zajímavý člověk! Od té doby, co byl ve Švýcařích, jest z něho skoro krásný muž. Jak pěkné snivé oči má! Se slovy “Hloupá Jindro, snad se nezamiluješ?” konečně usnula.

24.

Již ve tři čtvrti na šest stál profesor na východní straně planiny ohrazené plotem. Cítil zvláštní palčivou touhu po něčem neobyčejném, tušil skoro, že opravdu něco takového zažije. Vnitřní cit mu pravil, že bude prvním svědkem velikého vynálezu. Ačkoliv se tomuto pocitu bránil, vracel se stále, nabýval skoro přesvědčení, že tento mladý student rozluštil lépe záhadu, které on, zkušený učenec věnoval marně dlouhá léta svého života, pro kterou trpěl posměch svých krajanů a byl nucen opustiti vlast.

Po svém návratu minulého večera dal se ve svém soukromém bytě studentům zapříti. Styděl se, že byl nahoře na vrchu ,a zapomněl na vlastní své poslání, týkající se účasti Jindřiny při hockeyové hře.

Vysoko na obloze táhli čápi, kteří se teplým podzimem opozdili na své pouti do Afriky.

Montford hleděl za šikem tajemných těchto ptáků. Kdyby člověk uměl již to, co tito opeření tvorové! Kdyby se mohl zvednouti do vzduchu bez letadla, balonů, nebo vzducholodi a plouti vesmírem! Sklonil pak svůj pohled a utkvěl na malém předmětu, vrženém do vzduchu, jenž náhle zvolnil své stoupání, zastavil se ve vzduchu, zdánlivě několik metrů rychle klesal, načež pak jal se .volně vznášeti ve vzduchu.

Široce otevřenýma očima sledoval profesor pohyby mrtvého předmětu, jenž stál nyní nad ním, mířil pak rychlostí střely na druhý konec mýtiny, tu klesal, tu vystupoval, tak vysoko, že se podobal pouhému bodu v oblacích, pak zakroužil rychlostí několika set kilometrů nízko nad mýtinou a konečně zřítil se jako kousek olova těsně před ním.

Jako hoch běžel Montford k plotu, netrpělivě bušil na dveře, jeho srdlce bušilo, div se nerozeskočilo. Nemohl se dočkati, až spatří mladého muže, jenž si snad ani nebyl vědom, co hodlá darovati lidstvu a světu.

S otevřenou náručí objal učenec Jindru, když vystoupila ze dveří, strhl ji k sobě a políbil ji na obě tváře.

“Bohem požehnaný,” volal, zapomínaje, že jako učitel měl by se chovati zdrženlivě a voliti lépe slova.

“Damn it, damn it!” volal, “boy, my boy. I had to kiss you, I couldn’t help it!”

S chvějícími se rty opírala se Jindra o plot. Jako oheň pálily polibky na jejích tvářích. Skoro zmocnil se jí pocit závrati.

Zpozoroval, že její tvář zbledla, chopil se jejích rukou a mluvil nyní mírným tónem:

“Vidíte, Gregore, to jest tím, přepíná-li člověk své síly, přemáhá-li své tělo. Dovolte však, abych vám potřásl rukou, abych vám gratuloval, Jindřichu Gregore. Jste jistě nejen největším mužem století, nýbrž zajisté nejpodivuhodnějším člověkem všech časů.”

“Přeceňujete mě, pane profesore.”

“Víte vůbec, jaké dalekosáhlé následky má váš vynález? Nechápete, že vzbudíte revoluci ve světě a ve vesmíru?”

“Pojďte, pane profesore, prohlédněte si mou práci.”

Se zářícím zrakem vysvětlovala Jindra Montfordovi své přístroje. Nevycházel z úžasu. Co tu spatřil, převyšovalo dílo Edisonovo, Marconiho, Tesly a jiných velkých vynálezců. K čemu jiní učenci potřebovali lidských věků, podařilo se tomuto mladému učenci v nejkratší době. Bylo to nejpodivuhodnější, co lidský duch mohl vymysleti.

“A to jste dokázal všecko v několika měsících od začátku prázdnin? Všecky tyto složité přístroje a vše, co k tomu patří?”

“Nikoliv, pane profesore. Hned tehdá, v létě loňského roku, když jsem spatřil váš pokus, začal jsem na tom pracovati.”

“Přesto jest to neuvěřitelné. V patnácti měsících jste to dokázal a já jsem promarnil celé desítiletí neúspěšnými pokusy! Nemohu toho pochopiti.”

“Vám, pane profesore, děkuji za popud.”

Zase chopil se jejích rukou a hleděl jí do očí.

Jasná červeň zbarvila jí líce, sklonila zrak. Mrzela se sama na sebe za své neobratné chování, Vyprostila své prsty z jeho rukou a zabývala se rychle něčím na velikém vysílacím stroji. V duchu pravila si však zase ona neblahá čtyři slova: “Jindro, ty jsi zamilována.”

“Mé pokusy ještě nejsou dokončeny, pane profesore. Spoléhám na vaše mlčení a jsem nucena svěřiti se vám s něčím, co dosud nikdo nesmí věděti.”

“Můžete býti kliden. Nikdo se nedozví o tom, co mně prozradíte.”

“Četl jste také o poruchách, jež přerušily v minulých týdnech často jiskrové vysílání?” Přikývl jen a usmál se.

“Jaké má krásné zuby,” myslila Jindra. “Správně jste uhodl, poruchy jsem způsobila já svými přístroji.”

“Zdokonalíte-li své přístroje, o čemž při vašem talentu naprosto nepochybuji; bude vám možno ochromiti jiskrové vysílání celého světa.”.

“Nemám to v úmyslu. Nyní však musím užívati vln velikých vysílacích stanic, abych přesvědčil svět o ohromné důležitosti svých přístrojů, nežli pozná můj vynález a mne A tu, pane profesore, prosila bych o vaši pomoc. o vaši spolupráci.”

“Jsem vám úplně k službám.”

“Prosila bych vás tedy, abyste od pátku večer do pondělí zastával poněkud mé místo v této dílně. Hodlám zatím v nedalekém městě najmouti domek nebo vilu.”

“A co tam chcete činiti?”

“Chci využíti nejsilnější vysílací stanice Německa.”

Montford z hluboka vydechl, pochopil Jindřiny úmysly.

“A budete-li přistižen?”

“Právě proto prosím o vaši pomoc. Tam,” ukázala rukou k cisterně, “mám své plány a výpočty ukryty v zaletované krabici od konserv. Druhý exemplář skrývá se zde v přístěnku. Musím však tento poklad ukrýti jinde a iakmile najdu vhodný úkryt, s vámi to sdělím. Jeden z nás musí vždy zůstati u přístrojů. Kdyby někdo vypátral můj úkryt, nežli dosáhnu cíle, musí býti všecko zničeno.”

Pohlédl na ni s údivem v očích. Kdo byl tento mladý muž, jenž. chtěl svět vyvrátiti ze základů? Jaký tu stál před ním genius?

“Musil bych se však vzdáti svého učitelského úřadu a to nemohu učiniti, váže mne smlouva.”

“Pane profesore.” Pohlédla na něho s úsměvem. Jstepřece ještě velmi, velmi nemocen. Stačí malý záchvat, nemůžete dále a ředitelství techniky musí vám povoliti delší dovolenou.”

Jeho úžas vzrůstal. Bylo mu jasno, že tento student jest si vědom moci, kterou nad ním má. Nechtěl se však ještě úplně vzdáti. Bránil se jeho návrhu.

“Nikoliv, nikoliv, Gregore, není to možno, nedovedu hráti komedii.”

“Nemůžete mi tedy pomoci při dalších pokusech?”

“Ó ano, zajisté.” Přemýšlel chvíli. “Spolehněte se na mne, zcela určitě přijdu v pátek odpoledne již sem nahoru, Můžete pak stihnouti ještě večerní vlak do Berlína.”

Jindra podala mu chvatně ruku.

“Děkuji vám, pane profesore, nyní vám ukáži také svůj dalekohled, jenž překonává všechny přístroje toho druhu, dosud vynalezené. Nevyžaduje ani části místa jako nynější aparáty, jest malý, příruční, každý jej může nositi a užívati.”

25.

Detektiv Křižík. domníval se konečně,že nalezl stopu k rozluštění tajemné aféry Horák-Gregor. Zrádcem byl zcela nevinně malý ratlík Pitty.

Pražský pohodný měl za úkol kontrolovati psí známky. Každoročně dostával seznam psů povinných daní a konal dozorčí svůj úřad nejpřesněji.

Za první rok po zmizení pana Horáka zaplatila paní Kořínková ještě daň za,Pittyho, pro známku si.však nepřišla. V druhém roce šetrná hospodyně daně nezaplatila.

Dcera pohodného, jež prohlížela seznam daní povinných psů, vypátrala. že za psa uprchlého Horáka nebyl poplatek zaplacen a že také pro známku si loňského roku nikdo nepřišel. Sdělila ihned toto pozorování svému otci.

Pan pohodný nezapomněl rozčilující scény s panem Horákem a poněvadž neměl tohoto pána vůbec v oblibě, nedal si ujíti příležitosti, aby zmizelému přitížil. Byl cholerické povahy a jako všichni lidé toho druhu vyhledával s oblibou spor a hádky a byl ve své zášti nesmiřitelný. Předpis zněl, že každý pes, jenž v městském okrese rozžehnal se se životem, musil býti odevzdán pohodnici. Byl-li pes prodán mimo město, nebo odstěhoval-li se pán s ním, musela býti o tom podána zpráva bernímu úřadu, který zase zpravil o tom ihned mistra pohodného.

“Bylo oznámeno, že onen pes byl někam poslán?” tázal se pohodný.

“Nikoliv, tatínku.”

“Byla snad odevzdána jeho zdechlina?”

“Také nikoliv. Pátrala jsem již po tom.”

“Tak, tak, půjdu tam ihned sám a zatopím té staré škatuli. Škoda, že ten čistý pan magistrátní rada tu není. Ukázal bych mu, zač je toho loket.”

Paní Kořínková byla jen prostá žena. Neznala zlomyslnosti, lži a potměšilosti lidské. Proto ocitla se ihned v pasti, kterou jí pohodný nastražil. “Vy tedy tvrdíte, že pes pošel?”

Se zardělou tváří vyrážela paní Kořínková zdráhavě odpověď.

“Ovšem, ovšem, . jest tomu již více než dva roky.”

“Proč jste tedy ještě loni zaplatila daň?”

Stará paní koktala nesrozumitelná slova, mající asi tento smysl:

“Nemyslila jsem na to.”

“Není vám známo, že všechnazdechlá zvířata musí býti odevzdána na pohodnici?”

“Ne, ne, to jsem nevěděla,” úzkostlivě hleděla na přísného muže, jenž ji vyslýchal.

“Copak jste učinila s mrtvým psíkem?” potměšile tázal se pohodný.

“Hm, no, co se s takovým mrtvým zvířátkem dělá? Zahrabala jsem jej.”

Kočka, Mizzi Meyerová, seděla na okenní římse a nespouštěla očí s pohodného. Měla ho ještě dobře v paměti. To byl přece ten surový člověk, jenž kdysi, už tomu je tak dávno, odvezl ve svém vozíku milého soudruha jejích her, Pittyho. Kdyby se mu mohla pomstíti! Byl také jistě vinen tím, že malý iejí přítel s dobrým pánem, jenž si s ní vždycky tak pěkně hrával, odešel někam a již se nevrací.

Kdyby měla sílu velkých svých příbuzných, tygra nebo leoparda! Jak by splatila tomuto člověku všechny jeho hříchy!

“Zakopala jste ratlíka? Kdepak, smím-li se ptáti?”

Ustrašený pohled paní Kořínkové svezl se s pohodného k slečně Meyerové sedící na okně. Zdálo se, že hledá od němého zvířete pomoci.

“Venku v zahradě, leží pod akátem.”

“Tak ho. vyhrabete a odevzdáte zdechlinu na pohodnici. Mimo to udám vás na policii.”

Když uplynuly dva měsíce, vzpomněl si pohodný na tuto záhadnou záležitost a když se dověděl; že paní Kořínková zaplatila pokutu, jež jí byla vyměřena, zdechlinu psa však neodevzdala, udal celý případ. Noviny se ho ovšem ihned zmocnily.

Och, celá veřejnost měla se dověděti, jaké darebnosti děly se v domě tohoto vraha dívek, tohoto člověka. jenž se odvážil zasáhnouti do práv pana pohodného.

Petr Křižík četl onu zprávu a jako prohnaný detektiv chopil se i této nepatrné stopy. Podrobil paní Kořínkovou křížovému výslechu, hrozil jí soudem a dlouhým vězením a netrvalo ani čtvrt hodiny, vymámil na ubohé hospodyni doznání, že s panem Horákem zmizel také Pitty.

Detektiv soudil, že tento zločinec, jakým v jeho očích pan Horák byl, psa vzal s sebou.

“Snad psa usmrtil?” tázal se detektiv vychytrale.

Paní Kořínková rozhořčeně se vzchopila.

“Co si vlastně myslíte o mém pánu? Byl to dobrý člověk a Pittyho měl přece tak rád.”

Petr Křižík věděl již, po čem pátral. Znal mnohé případy z historie zločinců, že brutální, bestiální vrahové lnuli zvláštním způsobem k nějakému zvířeti, od něhož se nechtěli odloučiti a jež je konečně přivedlo do rukou trestající spravedlnosti.

Nyní šlo o to, získati přesný popis a zvláštní znaky onoho psa a připojiti je k zatykači, kterým byl pan Horák stíhán.

Pohodný dal mu ochotně žádané zprávy.

“Všecko, všecko se dovíte, .pane detektive, jen se tažte.”

Och, jaký radostný pocit pro pohodného, mohl přispěti k zatčení pana Horáka, jenž ho tak urazil.

“Jak vyhlížel tedy pes a měl nějaké zvláštní znaky? Prosím, pane pohodný, řekněte mi všecko přesně.”

“S radostí, s největší radostí, s opravdovým potěšením.”

“Že to byl ratlík, to již vím. Jak byl veliký?”

“Maličký, docela maličký.”

“Barva?”

“Černá, nad očima světle hnědé skvrnky, nožky dole hnědé a také brada.” Pohodný chvíli uvažoval. “Ano, již si, vzpomínám. Jazyk mu visel na straně z úst.”

“Na které straně?” Petr Křižík byl důkladný.

“Počkejte chvíli, ano. Tady stál ten lump, magistrátní rada, v levé ruce psa držel, ach již to vím, na levé straně mu jazyk vyčníval.”

“Objevuje se to u mnohých z těchto malých psů?”

“Ovšem, ovšem, jest to znamení degenerace, jest toochrnutí jařmové kosti. Vypadnou-li psovi zuby, což se stává u této rasy ve velmi mladém věku, neudrží se pak jazyk v hubě.”

Pohodný byl pyšný, že se mohl zablýsknouti svými vědomostmi.

Telegraf policejního ředitelství pracoval celý den, jiskrové stanice byly požádány, aby zprávu tu rozšířily.

26.

Mezi dvěma říčkami, dva kilometry od Königswusterhausenu, stranou všeho dopravního ruchu, stála osamělá vila Camilla. Jakási varietní umělkyně dala obehnati před lety plotem širý terén a uprostřed velikého parku vystavěti vilu. Byla to dvoupatrová budova s věží.

Dlouhá léta stál dům neobydlen a proto se Jindře podařilo najmouti jej velmi lacino. V malém domku, břečťanem porostlém, žili staří manželé, kteří zastávali úřad domovníka. Jejich domek stál za vchodem do parku. poblíž úzké polní cesty, Oba staří lidé se radovali, že vila nebude již prázdná. Samota tísnila velmi dobré tyto lidičky, jimž staré nohy nedovolovaly již dlouhých procházek. V létě zabloudili sem někdy výletníci, na podzim a v zimě nanejvýš nějaký sedlák s vozem.

V listopadu rozbouřily se ledové větry, nepříjemná předzvěst tuhé zimy.

Již čtyři týdny pracovala Jindra s Montfordem ve věži vily. Přístroje byly již dávno přimontovány, na elektrické vedení v domě připojen motor. Na plošině věže stál ukryt a chráněn vrhací stroj, vedle vysilače byl umístěn dalekohled. Motor byl opatřen vším potřebným, aby v noci jeho bzučení neprozradilo tajemné pokusy.

Jednou připojila se Jindra do vln velikého vysilače blízkého města, zachytila jiskrové zprávy a porušila je. Učinila tak pouze proto, aby se přesvědčila, zda její stanice dobře funguje. Zatím pracovala s pomocí Montfordovou na zdokonalení svého vynálezu.

Ještě před svým odjezdem z Untersbergu dostala Jindra od pana Horáka ze St. Rafaelu balíček. s různými plány Nizzy se skizzou poručníkova příbytku a plošiny zvané Château. V rohu byla napsána tužkou pouze dvě slova. “Čekám. Kramer.”

V několika týdnech. jež trávila Jindra v novém svém domě. pokročily značně její pokusy. Dnešního večera chtěla zkusiti, může-li se připojiti do jiskrových vln, říditi je svým vysilačem podle své vůle a vyslati do vzduchu balíček.

Domovníkova žena uklidila se stolu zbytky večeře.

“Můžete jíti spat, paní Šnajdrová. Nepotřebujeme již dnes vašich služeb.”

S přívětivým přáním dobré noci vzdálila se stará paní.

“Jindra zavřela pečlivě všechny dveře domu. Nahoře ve věžním pokoji zapjala amplion pětilampového radiového přístroje. Jakýsi řečník dokončoval právě rozvleklou přednášku o hrobech faraonů.

Hlasatel oznamoval nudnou hru s dlouhým seznamem jmen.

“Haló, haló, následuje veselohra Ztracená punčocha. Opakuji obsazení… Haló, haló! Právě přišla z policejního presidia telefonická zpráva týkající se vypátrání zločince, který jest přes dva roky hledán. V Praze zmizel před více než dvěma roky” … .

Rychlým pobybem přerušila Jindra spojení.

“Počkejte, pane Gregore, jest to velice zajímavé.”

“Rychle, pane profesore; přerušte vysílání. Rychle nahoru. Stroje nahoře nechte běžeti.”

Spěšně opustil Američan pokoj. Jindra obnovila rychle spojení a mohla nyní ještě zachytiti kusou větu:

“… . malého psa má snad ještě u sebe. Zvláštním znakem zvířete jest vyčnívající…”

Zatím profesor přerušil vysílání. Jindra spěchala po schodech nahoru na věž, přeskakujíc najednou dva až tři stupně.

“Nechte mne u velkého přístroje, pane profesore.” Pohybovala pákou za pákou, vypínačem za vypínačem.

Radiová vysílání skoro v celé Evropě byla porušena.

Ve všech vysílacích stanicích ozýval se telefon, dotazy, stížnosti, dokonce urážlivé nadávky musily vysílací stanice vyslechnouti, vše bylo však marné.

V radiové stanici berlínské, v Postupimské ulici pobíhal známý režisér Blau nervosně nekonečnou chodbou. Dlouhé šosy bílého plátěného pláště poletovaly za ním jako křídla; vždyť pan generální ředitel udělil jemu, jemu. jenž přece neměl na celé té poruše vinu, důkladný nos. To bylo k zbláznění.

Porucha zasáhla dokonce i Anglii. kde bylo slyšeti pouze zlomky vysílání. Porucha trvala dále a všecky pokusy o nápravu byly marny.

Vysilač v Königswusterhausenu vysílal vlnu za vlnou a netušil, že vysoko nad poli, v nevelké vzdálenosti města pluje v měsíčním svitu vzduchem: malý balíček ve skleněném rouše, že původ poruchy jest tak blízko u centrály a že toto tajemné místo nejen rušilo všechen jiskrový styk, nýbrž že používalo mlčenlivých vln pro své pokusy.

Ještě v noci psala Jindra svému poručníkovi. Netušila nic dobrého. Úřady se jistě náhodou dozvěděly, že Pitty jest u pana Horáka. Psík mohl se snadno státi zrádcem svého pána, neboť jeho vyčnívající jazyk byl zvláštní a charakteristickou známkou, jež nedopouštěla omylů. První myšlenkou Jindřinou bylo odjeti ihned do Prahy a prozradit tajemství, rozmyslila si to však přece. Kdyby odjela nyní do svého domova, bylo jisto, že nikdy již nesplní se její velký sen a nedokáže to; co si umínila. A ještě jedna okolnost ji zdržovala. Jindra bránila se sice ze všech sil onomu poznání. nebylo však možno přelhávati samu sebe. Byla zamilována. K smrti zamilována do Montforda. Bojovala proti této vášni, avšak marně. Odcestuje-li nyní do Prahy, prozradí .se, že zapírala až dosud své pohlaví, že bydlila jako mladá dívka sama v opuštěné vile s mužem, kterého tajně milovala. Jistě by tento objev způsobil velké vzrušení, její další spolupráce s profesorem by byla znemožněna a Američan by jí jistě pohrdal. Smýšlel velmi puritánsky a hrozil se všech ženských výstředností. Její společenské postavení bylo by navždy zničeno. Ani to by nezůstalo tajemstvím, že celé měsíce spala společně v jedné místnosti se 20 studenty.

Přestala na chvíli psáti. Bude míti dosti času, aby pozítří dopoledne. poslala svému poručníkovi vzduchem balíček? Nebylo snad již pozdě? Přemýšlela usilovně. Nejprve chtěla se s poručníkem spojiti jiskrovými vlnami. Jistě má každého večera připravený přístroj a čeká na zprávu .od ní. Nebylo pochyby, že touží zvěděti, zda velkolepé vynálezy jeho poručenky dají se také prakticky provésti.

. Celý příští den nenalézala Jindra nikde klidu. Montford pracoval dole v dílně a dívka se pokoušela připojiti svůj bezdrátový telefon do jiskrových vln v éteru. Nedostalo se jí však odpovědi. Vysvětlila si to tím, že ve dne nemůže míti úspěchu, neboť poručník očekává, jistě podle jejího návodu, teprve večer od ní zprávu.

Montford velice užasl, když ho Jindra večer prosila, aby odjel na své motorce do Berlína a opatřil německé i zahraniční noviny a pokusil se vyzvěděti, jak lidé.smýšlejí o poruše jiskrových vln stále ještě trvající a jaké kroky hodlají úřady podniknouti.

Sotva byl Montford z domu, sotva dozněl hukot vzdalujícího se motoru, uchýlila se Jindra do věžního pokoje, zastavila svůj aparát, jenž působil poruchy radiových stanic a čekala na obnovení jiskrového vysílání.

Netrvalo ani deset minut a přístroje ukazovaly, že veliký vysilač v Königswusterhausenu ujal se zase své práce. Rychle připojila Jindra dalekohled, položila před sebe plán všech evropských vysílacích stanic a pokusila se dosáhnouti svého poručníka v Nizze. Jiskrové vlny křižovaly se v éteru. Jindra.pracovala nepřetržitě. Pisátko měla připraveno vedle sebe.

Její práce.trvala déle nežli hodinu. Pot řinul se jí s čela, ruce měla ledově chladné.

Marně pokoušela spojiti se s jiskrovými vlnami francouzské Riviéry přes Bern a Ženevu. Proudění vzduchové a křižování elektrických vln mařily její úsilí. Konečně po dlouhé usilovné práci spojila se s pařížským vysilačem a náhle vzplanula malá žárovka na dalekohledu. Uplynulo ještě několik minut, pak objevila se v kulatém skle tvář pana Horáka.

Jindra tiše vzkřikla: “Bohu díky!” Viděla, že poručník napjatě pohlíží na přístroj a poslouchá, viděla hlavu Pittyho, jenž vykukoval zvědavě z výstřihu kabátu svého pána. Jistě poznal chytrý psík její tvář na desce malého přístroje.

Rychle přitiskla Jindra pisátko na mosazné knoflíky bezdrátového vysilače písma.

“Vidíte-li má slova před sebou na desce z mléčného skla, přikývněte.”

Tvář pana Horáka na skleněné tabulce dalekohledu pozbyla napjatého výrazu, zdálo se, že pronáší s potěšením nějaká slova. Pitty začal štěkati a byl svým pánem energicky napomenut.

“Odjeďte ihned přes Rijeku, Pešť a Vídeň do Prahy. Musíte tam doraziti v noci. Doneste Pittyho k pí Kořínkové, policie zvěděla, že jest pes u vás. Pitty by vás mohl prozraditi. Za dva a půl dne můžete býti doma. Rychlík přijíždí do Prahy ve dvě hodiny v noci. Ukryjte psíka v malém koši, aby ho nikdo nespatřil.

Ve čtyři hodiny ráno spadne za vinohradskou remisou na nezastaveném místě pro vás balíček.

Bude tam dopis, jenž vás o všem poučí. Ukrývejte se celý příští den ve svém bytě a v noci odjeďte rychlíkem do Berlína. Vlak odjíždí před dvanáctou hodinou. Den po vašem příjezdu budu vás očekávati v restauraci Atlantic na Kurfürstendamu. Rozhodně dejte se oholiti. Přečetl jste všecko, pane poručníku ?”

Obraz pana Horáka ve skle přikývl. “Pamatoval jste si vše?”

Zase projevil poručník svůj souhlas.

“Viděl jste mne dobře?” psala Jindra dále. Tvář Horákova stáhla se k úsměvu. Pohyboval ústy a Pitty asi štěkal.

“Učiníte vše podle mého návrhu?”

Horák přikývl.

Hleděl napiatě na přístroj a pozoroval bedlivě desku.

Jsem zamilována, psala Jindra. Poslala obrazu svého poručníka rukou polibek a rychle přístroj vypojila.

Byla nyní klidna. Doufala určitě, že dobrý anděl, jenž dosud chránil poručníka i jeho svěřenku, pomůže i nadále. Těšila se již na shledanou. Jen pět dní ji dělilo od vytouženého dostaveníčka.

Zprávy a noviny, jež Montford přinesl z Berlína, byly velmi sensační. Ve všech listech psali zpravodajové, že sídlo poruch musí býti totéž, jež již před několika měsíci způsobilo nepříjemné překvapení posluchačům radia. Policejní úřady byly prudce napadány, obecenstvo nemohlo pochopiti, že viník nebyl dosud dopaden. Radiové společnosti německé vypsaly značnou odměnu tomu, kdo vypátrá původce poruch a vídeňské, londýnské, švýcarské a francouzské stanice připojily se k pátrání a poslaly do Německa své nejzručnější detektivy.

Odborníci projevovali nejnemožnější nápady; nikdo však nemohl odpověděl:i na četné otázky, týkající se místa poruch. Jisto bylo, že pachatel musí míti velmi silné přístroje a tu bylo vlastně lhostejno, kde je skrývá. Odevšad mohl své pokusy konati, vzdálenosti pro něho neexistovaly. Vyskytla se dokonce otázka, je-li původce poruch vůbec v Německu, není-li snad spíše ve Skandinavii nebo na vrcholku švýcarských hor. Nikoho nenapadlo, že tajemná stanice jest zcela blízko velikého vysilače, taková smělost byla by vskutku neuvěřitelná.

Jindra jásala.

“Nebudeme-li prozrazeni, pane profesore, vybuduji své vynálezy až do léta příštího roku a rozšířím je, takže se vyplní vaše slova, jež jste pronesl v Untersbergu, když jste po prvé byl přítomen mému pokusu.”

Dala se uchvátiti svým nadšením, vztáhla paže a volala:

“Svět, celý svět, celý vesmír bude v mé moci!”

S úžasem pohlížel Američan na mladého muže.

Kdo byl tento hoch? Jaké tajemství ho obklopovalo? Přicházel z jiného světa? Zdálo se skoro, že jest tomu tak a nebylo pochyb, že skutečně podmaní si svět, stane se pánem vesmíru.

V celých dlouhých dvou letech, jež strávil mladý tento muž v techniku, v pěti měsících, jež uplynuly od jeho odchodu, žil pouze svým pokusům, nevyhledával zábav, nechodil do divadel. V prvním školním roce zajímal se ještě o sport, i této vášně se později zřekl, žil pouze vědě a v této krátké době podařil se mu objev, jenž jistě otřese světem.

“Těžko bude rozluštiti hádanku, kterou jest celá bytost zvláštního tohoto muže,” pravil si Montford, “děkujme Bohu,” dodal pak, “že nám poslal tohoto tajemného zázračného člověka.”

Jindra vytrhla Američana z úvah.

“Pane profesore,” pravila, “měl bych k vám prosbu. Nakreslete ještě jednou všechny plány a výpočty. Musíme býti připraveni, že v okamžiku nebezpečí bude nutno zničiti všechny tyto stroje a přístroje, jež nesmějí se dostati do nepravých rukou dříve, nežli bude čas. První plány jsou dobře skryty, zahrabány na vrchu nad Untersbergem. Nové plány, jež zhotovíte, ukryjeme na jiném bezpečném místě.”

Montford se smál.

“Proměnili jsme si úlohy, milý příteli, nyní jste vy učitelem a já žákem.”

“Nesmíte takto mluviti, pane profesore, vždyť jsem vám zavázán velikým díkem.”

V noci napsala Jindra krátký dopis a již časně ráno stanula u svého pracovního stolu a zhotovovala dva nové balíčky. Musily býti lehčí, avšak pevnější. Vždyť je očekávala dlouhá cesta, o jejímž zdárném výsledku Jindra ani chvíli nepochybovala.

27.

“Non, Monsieur, le Monsieur Kramer est parti avant-hier.”

Madame Mercier pokrčila rameny a vztáhla rozpačitě ruce.

Petr Křižík stál nerozhodně. Přišel tedy pozdě. Stará dáma nemohla mu říci, kam se takzvaný pan Kramer odebral.

Jižjiž se domníval, že chytil hledaného ptáčka, a zase mu upláchl v poslední chvíli.

Když se rozšířila zpráva, že malý ratlík cestuje s hledaným zločincem Horákem, docházely ze všech dílů Evropy dopisy, jež sdělovaly, že tam i onde byl spatřen muž, provázený malým psíkem, jehož jazyk vyčníval z úst.

Popisy pána, jemuž psík patřil, byly velmi různé. Brzy byl malý, tlustý a bezvousý, brzy velké, hubené postavy s vousatou tváří. Jeden dopis líčil ho jako světlovlasého muže prostředního věku, jiný tvrdil, že jest černovlasý a třetí spatřil dokonce na hlavě hledaného velikou pleš.

Detektiv propracovával se namáhavě spoustou těchto dopisů a depeší. Jako starý zkušený praktik věděl, že každá maličkost zaslouží si pozornosti. Hněvivě odhazoval pouze ony dopisy, v nichž anonymní šprýmaři dělali si z úřadů blázny. Otázka, zda pan Horák má vous či nemá, Petra Křižíka nikterak neznepokojovala. Jako prohnaný detektiv věděl si rady. Opatřil si u fotografa, jenž pořizoval panu Horákovi občas fotografie, několik stejných snímků. Na jednotlivých obrázcích dal retušovati knír, plnovous v různém spojení a fotografie přiložil k zatykači, jenž byl opatřen obrazem pana Horáka, dokud byl bezvousý. Přes to však došly určitější zprávy pouze z francouzské Riviéry. Hlavně výpovědi sedlářského mistra a jeho rodiny, jenž spatřil pana Horáka s Pittym na Riviéře, zbavily detektiva všech pochyb. Bylo naprosto jisto, že hledaný se delší dobu zdržoval v Nizze.

Po třídenním pobytu v tomto městě podařilo se detektivovi vypátrati byt pana Horáka. Bohužel přišel pozdě. Křižík byl nyní přesvědčen, že hledaný odstranil svou poručenku, neboť všichni, kdož se s ním setkali v oněch dvou letech, tvrdili souhlasně, že v jeho společnosti byl sice vždy malý černý psík s vyčnívajícím jazykem, nikdy však dívka nebo dáma.

Také Madame Mercier a ostatní obyvatelé domu nikdy nespatřili pana Horáka ve společnosti mladé dívky.

Jediné to bylo jisto, že nájemník paní Mercierové byl skutečně hledaný Horák, neboť domácí paní i její služka vyprávěly, že malý veselý psík se jmenoval Pitty.

Křižík hledal marně stopu pana Horáka. Prohledal jeho byt, nikde však nebylo známky, jež by prozrazovala, kam se pronásledovaný obrátil.

Detektiv pátral ve všech nádražích od Nizzy až k Monte Carlu na východ a až do Marseille na západ, na všech lodích a autobusových liniích. Nikdo nespatřil muže se psem.

28.

Nikdo netušil však, že pan Horák vstoupil jednoho rána na náměstí Masena do pravidelného poštovního autobusu a odjel do Kosi, místa ležícího vysoko v italských Alpách. Psíka ukryl v malém koši; v ruce nesl pouze příruční brašnu. V Kosi opatřil si lyže, připjal košík se psem na záda a sestoupil dolů do údolí. V San Mauricio vstoupil do expresního vlaku a večer přibyl do Milána. Ostatní svá zavazadla uložil u povozníka v Nizze, do příruční brašny složil pouze nejnutnější potřeby.

Pittymu vedlo se zle. Pouze v noci, nebyl-li nikdo nablízku, směl opustiti své nedobrovolné vězení, přes to však choval se velmi způsobně. Neprozradil se ani hláskem a klidně ležel v košíku. Zdálo se dokonce, že si tam libuje. V Miláně směl spáti v posteli svého pána, což ho odškodnilo za útrapy cesty.

Přes Benátky, Terst a Vídeň odjel příštího večera pan Horák do Prahy. V Postumii se podařilo nepozorovaně dovoliti Pittymu malou procházku.

Skryl psíka pod svým svrchníkem a vyšel na. chvíli z nádraží. Nikdo ho neviděl a nezpozoroval. O půlnoci vjel rychlík do pražského nádraží. Nyní bylo nutno si počínati co nejopatrněji.

Na nádraží bylo plno lidí. Pan Horák skryl se za nosičem, jenž nesl na ramenou veliký kufr, a podařilo se mu skutečně dostati se nepozorovaně kolem zřízence z nádraží. Rychle pospíchal setmělou ulicí. Noční stíny zahalily jeho postavu, nepozorovaně dostal se k vodárně a zahnul do Letohradské ulice. Cestou již uvažoval, jak se dostane do domu. Domovníka nechtěl rozhodně probuditi. Ačkoliv měl u sebe klíč od domu, neodvažoval se vstoupiti do svého domova hlavními vraty.. Snadno mohlo se státi, že pozdní -některý chodec by ho zpozoroval. Obešel roh ulice, přelezl nízký plot své zahrady a zadními dveřmi vnikl do chodby.

Křižík hledal marně stopu pana Horáka. (Str. 145.)

Pitty ve svém košíku stával se náhle nepokojným. Věděl, že se blíží starému svému domovu? Jistě vycítil ve svém úzkém vězení, že jest zase doma v Praze, na místě, k němuž ho poutalo tolik příjemných vzpomínek.

“Buď tiše,” šeptal pan Horák, “hned jsme doma.” Tiše otevřel domácí pán zadní vrátka, plížil se opatrně po schodech, otočil klíčem ve dveřích u předsíně a po špičkách vklouzl do svého bytu. Celé dlouhé dva roky tu již nebyl!

“Ježíš Maria Josef,” úpěla paní Kořínková s hrůzou v očích, když její ložnice vzplanula náhle v jasném elektrickém světle a cizí vousatý muž blížil se rychlými kroky k jejímu loži.

“Tiše, paní Kořínková, ani slova, to jsem já.” V poslední chvíli, nežli mohla vyraziti výkřik, položil jí ruku na ústa.

“Což mne nepoznáváte?”

Hospodyně seděla na posteli blízka mdlobám.

Její tvář byla bledá, skoro bílá jako povlaky peřin. Její rty se pohybovaly, chvěly se, nebyla však schopna slova. Konečně vykoktala:

“Ano, ano, pane magistrátní rado.”

Pitty hlomozil ve svém koši, neboť před okénkem otírala Mizzi Mayerová, šedivá kočka, lesklý svůj hřbet o vrbové pruty.

Pan Horák otevřel koš, aby psíka pustil a zabránil jeho radostnému štěkotu. Skokem byl Pitty z koše a dostal hned od svého kočičího přítele řádný políček. Kocour byl přešťastný, ačkoliv se hozmocnila jakási zlost. Malý jeho přítel musil býti potrestán za svou dlouhou nevysvětlitelnou nepřítomnost. Pitty chystal se hlasitým štěkotem oslaviti shledání, pan Horák však se ho rychle zmocnil a hodil ho polekané paní Kořínkové na postel. Psík zapoměl na políček, který právě dostal, radost ze shledání se starou paní zaplašila bolest i hněv. Počínal si jako smyslu zbavený, nebylo možno ho upokojiti.

“Nemluvte nyní nic, později vám vše vysvětlím, uvařte mi rychle šálek kávy a dejte také Pittymu něco k jídlu.”

“Avšak Jindra, pane magistrátní rado, opravdu jste ji nezavraždil?”

“Jak můžete pronésti takový nesmysl, paní Kořínková. Ještě dnes v noci dostanu od Jindry zprávu.”

“Cože, jest snad také v Praze?”

“Nikoliv. pošle mi dnes v noci, či spíše v pět hodin ráno, malý balíček.”

“Tak brzo ráno listonoši přece nic neroznášejí?”

“Pošle mi to vzduchem. Vstaňte však nyní, všechno vám povím.” Rychle vyšel pan Horák z pokoje.

“Ježíš Maria Josef, on se zbláznil,vzduchem prý mu pošle balíček! Můj Bože, ubohý pan Horák pozbyl rozumu,” vzdychala paní Kořínková otáčejíc horlivě mlýnkem na kávu.

Pan Horák seděl ve svém pokoji, v němž se za jeho nepřítomnosti nic, pranic nezměnilo. Vše v nejlepším pořádku, lesklo se čistotou a úpravností.

Pitty běhal od pokoje k pokoji. Musil všechno viděti, všechno očichati. Jeho radost byla tak veliká, že on, jenž byl pravým vzorem čistoty, se zapomněl a zvedl nožku u rohu pohovky.

Kocour provázel svého ztraceného a zase, nalezeného přítele krok za krokem, v jeho pohledu jevilo se trochu pohrdání nad dětinským chováním psíkovým. Byl rovněž pln radosti, že má svého přítele zase u sebe, nezapomínal však ani při tom své důstojnosti.

S úzkostlivým pohledem vstoupila paní Kořínková do pokoje s podnosem v ruce. Nalévala panu Horákovi do šálku kouřící se kávy, její ruce se při tom chvěly.

“Proč pak se na mne tak komicky díváte, paní Kořínková, celá se chvějete, vždyť lijete mléko vedle! Posaďte se a buďte rozumná. Vede se mi dobře a od Jindry přinesu vám v několika hodinách dopis, pak snad již nebudete hovořiti takové hlouposti o vraždě.”

Pomalu usadila se hospodyně do lenošky. “Především, paní Kořínková, nikdo nesmí zvěděti, že jsem tu byl. Zítra večer musím zase zmizeti, vy o ničem vůbec nevíte. Pittyho jste nalezla na ulici nebo před vraty, řekněte, že se vrátil asi sám. Já jsem tu nebyl. Zítra se musím celý den ukrýti. Přijde-li někdo, někam zmizím.”

“Kde však je Jindra? nesmím to věděti?”

“Sám to nevím. Dostávám od ní poštu pouze vzduchem. Nedívejte se tak hloupě. Jsem docela: při smyslech. Víte přece, že Jindra se zabývala vždy vynálezy jako její dědeček. Nyní se jí podařilo něco velkolepého, nikdo však nesmí se o tom dozvěděti, neboť by se jí jinak zle vedlo.”

“Můj Bože;. ubohé děvče, nesmím to říci ani staré Crescencii? Vždyť ta se utrápí k smrti.”

“Nebojte se, tak rychle ta hloupá bába, jež mi celou tu pěknou historii způsobila, jistě nezemře.”

Paní Kořínková potřásla hlavou a vzala na klín Pittyho, jenž na sebe naléhavě upozorňoval.

“A Pitty tu nyní zůstane?”

“Ano. Zítra večer musíte malého šibala dobře skrýti, aby zase se za mnou nerozběhl. Však mně bude chyběti. Byl to můj jediný společník.”

V půl páté ráno vyklouzl pan Horák z domu. Paní Kořínková přesvědčila se dříve bedlivě, je-li vzduch čistý.

Bylo chladno a na trávnících zahrad ležela jinovatka. Celá vilová čtvrt byla pustá, nikde známky života. V oknech vodárny pouze blikalo světlo.

Pan Horák kráčel Letohradskou a Hradešínskou ulicí k návrší za remisou. Nikde nebylo človíčka. Odněkud ozval se štěkot psa, jenž se však brzy upokojil. Osamělý poutník kráčel dále až na volné nezastavené návrší pod továrnou Maršnerovou. Tam se zastavil v netrpělivém očekávání. Bylo tma jako v noci, zdálo se, že ani nenastane den. Z vršovického nádraží ozvalo se zapísknutí lokomotivy, odněkud odbíjely hodiny pět.

Pan Horák zatajil dech a snažil se proniknouti svým pohledem temnotu. Vítr šuměl v holých korunách stromů, po nebi honila se divoce mračna, měsíc na chvíli vyplul z šedé záplavy. Jeho světlo linulo se matně na trávníky zahrad jiskřící se jinovatkou.

Náhle zachvěl se Horák, jako by jím projel elektrický proud. V mrazivém rozčilení sevřel pevně zuby, zaťal pěsti. Vzduchem projel krátký ostrý šramot a ve vzdálenosti sotva padesáti metrů od pana Horáka spadl s třeskotem nějaký předmět a hlučně narazil na tvrdou půdu.

“Otče na nebesích. Otče na nebesích, och, Bože, Jindra! Jaký zázrak!”

Jako hoch běžel pan Horák po návrší, hledal, hledal, nalezl balíček. uchvátil všechno, zašlapal střepiny do země a pádil, pokud mu dech stačil, s vrchu dolů. Teprve na rohu Hradešínské a Letohradské ulice zmírnil tempo. Sípavě dral se mu dech z prsou, srdce bilo mu k rozskočení.

Paní Kořínková plna strachu vyhlížela z okna. Jakmile spatřila svého pána. seběhla dolů a otevřela opatrně dveře. Nikdo nebyl nablízku, nepozorovaně vklouzl pan Horák do domu.

“Zpráva přišla, zpráva přišla, paní Kořínková!” Vyčerpán klesl Horák do křesla.

“Pro Boha, vždyť krvácíte, vaše ruce jsou celé rudé!” Úzkostlivě ustupovala uděšená hospodyně. Bezděky vrátila se jí myšlenka na vraždu.

“Ach, to jest od skla, kterým byl balíček obalen, nekřičte tak a přineste mi umyvadlo, abych se umyl. Chtěl bych již čísti dopis.”

Rukou rychle ovinutou kapesníkem vyňal pan Horák z kapsy balíček. Odstranil střepiny skla, položil na stůl rozbité částky armatury a dráty, otevřel malou lepenkovou krabičku a vyňal z ní dopis.

Strnulým pohledem přihlížela hospodyně jeho počínání. Hrůza zachvívala jejím tělem.

“Tedy. tedy jest to přece pravda, to jest kouzelnictví. to jsou čáry,” šeptala, nadobro zničena.

“Nemluvte nesmysly, raději klekněte a děkujte Bohu, že jsme se dožili na Jindře takového zázraku. Podívejte se na písmo, jest Jindřino, či není?”

“Ano, ano, vypadá skutečně tak. Smím dopis čísti?” “Uvidím.”

Rychle přečetl pan Horák řádky.

“Nikoliv, paní Kořínková, nemohu vám dáti dopis. Můžete však nyní býti klidna. Dlouho nebude to trvati a Jindra se vrátí do Prahy.”

“Věřím, všecko věřím, jen řádečku mi dejte přečísti.”

Větu, v níž Jindra radila panu Horákovi, aby ihned se vrátil do Prahy a Pittyho nechal u paní Kořínkové, směla, stará hospodyně přečísti. Byla nesmírně dojata.

“Nyní jsem zcela uklidněna, pane magistrátní rado, nyní mohu zase klidně spáti. Již mne nebudou trýzniti hrozné sny, že jste byl oběšen.”

“Přestaňte již s tím panem magistrátním radou, vždyť víte. že mne sesadili.”

“Dobře, dobře, až se však vrátíte, stanete se ještě starostou města.”

“Pěkně děkuji, chtěl bych konečně míti klid.”

Časně ráno, když služka. přišla ze své komůrky, poslala ji paní Kořínková do okolí Prahy, aby vybrala činži v některém z domů pana :Horáka. Cesta potrvá jistě celý den a pan Horák bude jist,že děvče ho nespatří.

Okolo poledne bylo obyvatelstvo Prahy zachváceno neslýchaným vzrušením.

Uprostřed hřiště Sparty na Letné slétl z jasné oblohy lesklý předmět a roztříštil se s hlučným praskotem.

Se všech okolních výše položených míst pozorovali lidé podivuhodný tento zjev. Se všech stran hrnuly se na hřiště zástupy zvědavců. Hlídač, jenž právě byl něčím zaměstnán; strnul leknutím a nebyl schopen pohybu.

“Vystřelili,” koktal, když dav hrnul se na hřiště. Z Vinařské ulice přiběhl strážník, jenž byl upozorněn na nezvyklý shluk lidu.

Uprostřed hřiště stáli zvědavci kolem strážce, jenž s hloupým výrazem v tváři pohlížel s balíčkem v ruce na okolostojící a odtud zase na malý nálevkovitý otvor v zemi.

“Střela to není,” pravil stísněně jakýsi pán ve sportovním úboru.

“Jest to poselství boží,” zvolala mladá žena.

“Ovšem,” smál se třetí. “Bůh nemá co jiného na práci, nežli posílati do Prahy skleněné krabičky s papírem.”

Strážník protlačil se zástupem. Energicky rozháněl debatující množství.

Uctivě odstoupili lidé. Někteří z nich zvedli kusy skla, drátů a armatury a ukrývali svou kořist spěšně v kapsách.

“Copak se stalo?” tázal se strážník.

“Ježíšek poslal panu hlídači zálohu na štědrovečerní nadílku,” odpověděl prostořeký jakýsi výrostek.

Okolo poledne bylo obyvatelstvo Prahy zachváceno neslýchaným vzrušením. (Str, l54,)

Strážce veřejné bezpečnosti pohlédl přísně na usmívající se lidi.

“Tento balíček se skleněnými tabulkami přilétl vzduchem. “

“Asi nějaký uličník hodil to přes plot.”

“Co vás napadá,” vmísil se do rozmluvy starší pán. “Za prvé nikdo od plotu nedohodí až doprostřed hřiště, vzdálenost jest příliš veliká a za druhé viděl jsem sám, jak onen předmět vznášel se ve vzduchu a potom spadl dolů. Hleděl jsem právě na vodárenské hodiny.”

“Já, já, já také. Všichni jsme to viděli!” Hlasy zvědavců se překřikovaly.

“Můžete tomu naprosto věřiti,” pravila krásná, mladá žena. “Stála jsem u vodárny a spatřila jsem náhle ve velké výši, jak něco třpytícího se snášelo dolů s nesmírnou rychlostí.”

Krásná tvář mladé ženy působila na nevěřící, její slova neminula se účinku. Strážník zaznamenal rychle jména svědků na papír, zabalil nebeskou zásilku bedlivě do novin a spěchal na policejní komisařství.

Očitý jeden svědek odebral se co nejrychleji do redakce pražského večerníku, aby tam zvěstoval tuto novinu a vydělal si třicet korun, jež velkomyslná redakce vyplácela za zajímavé novinky.

29.

Na letišti ve Kbelích bylo veliké vzrušení. Cizí letadlo přistálo v tutéž hodinu, kdy Jindřino poselství sneslo se na hřiště na Letné. Z celého okolí, ze všech ulic a domů sbíhali se lidé. Polévka na stole jim zchladla, dveře domů a bytů byly otevřeny, obyvatelé pozbyli naprosto strachu před zloději.

Rychlým krokem vystoupil z letadla detektiv Křižík a spěchal k nejbližší elektrické pouliční dráze. Na křižovatce dvou ulic zadržel ho úředník potravní daně.

“Přilétl jste oním letadlem?”

“Ano,” odpověděl netrpělivě Křižík, jenž nechtěl se dáti zdržeti.

“Nemohu vám dovoliti, abyste si odnesl svou cestovní brašnu, dokud nebude úředně prohlédnuta.”

Odneste tedy brašnu na úřad,” volal Křižík rozmrzele, postavil cestovní kufřík na chodník a chtěl se vzdáliti. Úředník chopil ho za ruku.

“Nikoliv, milý příteli, to nejde. Neznám žertů ve svém úřadě. Vezměte ihned brašnu a vraťte se se mnou na letiště.”

“Pusťte mne, hlupče. jsem detektiv Křižík z policejního ředitelství,” osopil se vztekle detektiv na svědomitého úředníka..

“Co, chcete urážet úřední osobu? Vrátíte se se mnou ihned k letadlu, kdo ví, co jste za ptáčka a odkud jste přilétl.”

Kolem obou mužů nakupilo se množství lidí, kteří zvědavě naslouchali sporu. Několik úředníků přispěchalo svému soudruhu na pomoc. Křižík byl přes svůj energický protest odvlečen na letiště.

Bránil se, strkal do svých věznitelů a tloukl ve zlosti do úředníků, kteří mu také spláceli ranami.

Pilot cizího letadla neznal ani slova německy, tím méně česky, pokrčil pouze přívětivě rameny a opakoval stále jenom čtyři slova:

“Je ne comprends pas.”

Poněvadž nikdo z úředníků nerozuměl francouzsky, musil Křižík zůstati do příchodu strážníkova na letišti.

Okolí letiště bylo policií poněkud zanedbáváno. V okolních ulicích nebylo možno najíti strážníka. Mimo to byl nepříjemný, mrazivý den a nebylo divu, že ubozí strážníci trávili své úřední hodiny raději v zadních pokojích útulně vytopených hostinců, nežli v pustých chladných ulicích.

Přes hodinu zuřil Křižík v úřadovně na letišti. Dal se strhnouti k devíti urážkám úředních osob, jež byly všecky doslova věrně protokolovány. Konečně objevil se policejní úředník, ujal se zatčeného a dovedl ho na komisařství. Teprve tam se celá událost vysvětlila a detektiv spěchal co nejrychleji na policejní ředitelství. Dva civilní úředníci ho provázeli. Od nich se dozvěděl, že jeho kolega Breindl sleduje v Cařihradě určitou stopu pana Horáka.

30.

Dveře bytu pana Horáka byly pevně uzavřeny, patentní řetěz chránil vchod před každým paklíčem.

Domácí pán seděl. u okna, malého arkýře a pozoroval odtud okolní ulice. Se všech stran mohli přijíti detektivové. Snad našli přece jeho stopu z Nizzy do Prahy, pronásledovali ho a chtějí se ho zde zmocniti. Paní Kořínková mu vyprávěla, že dva velice schopní detektivové po něm pátrají.

Pitty skotačil po pokojích. Již časně zrána podnikl se svým kočičím přítelem. jenž za nepřítomnosti Pittyho nikdy neopustil dům, výlet do blízkých sadů. Tam si vynahradil čiperný psík vše, oč přišel na cestě a hlavně v temném vězení v košíku.

Listopadové slunce nevyrovnalo se žhavým paprskům Riviery, bylo ošklivé, kalné a studené jitro, řídká tráva pažitů byla studená a vlhká. Kocour se brzy obrátil a Pittymu nezbylo, než přidružiti se k svému příteli.

Nyní běhal z pokoje do pokoje. Byl šťasten, že jest zase ve starém domově a přece podobal se lidem, kteří nikdy nemohou býti úplně šťastnými a splní-li se všechna jejich přání, trápí se ihned novými.

Pitty mrzl v Praze. Chyběl mu otevřený krb, který v Nizze tolik zbožňoval. Do běla rozžhavené brikety získaly si velké jeho obliby. Dlouhé minuty upřeně zíral do příjemného ohně, tiše štěkal a válel se s rozkoší na koberci před krbem,

Nyní se zastavil před velkými kachlovými kamny v pokoji pana Horáka a přemýšlel asi o tom, proč brání zde zlatě se lesknoucí mosazná dvířka proudu libého tepla.

Mizzi Mayerová pohlížela pohrdavě na pitvorné chování svého přítele. Jak byl rozpustilý! Umiňovala si, že ho jistě přivede k rozumu. Nepůjde-li to po dobrém, vypomůže si několika políčky K čemu by měla hbité své tlapky?

Pan Horák náhle vyskočil. Nahoře na rohu Nitranské ulice zastavilo auto, tři mužové v civilním obleku vystoupili a zvolna blížili se k domu. Jeden z nich dával ostatním pokyny.

“Paní Kořínková, paní Kořínková, rychle sem pojďte, rychle! Podívejte se dolů. Jest mezi těmi muži onen detektiv?”

“Ano, ano, ten, co jde vpravo a stále mluví, to jest on.”

“Spusťte záclony, dávejte pozor, zazvoní-li, vpusťte dva z nich dovnitř. Jeden jistě zůstane dole před dveřmi. Skryji se nyní v komůrce naší Fany, a až vstoupí slidiči do pokoje, poběžím nahoru do třetího patra. Snad tam najdu nějaký úkryt.”

“Ježíši, vždyť vás tam najdou.”

“Učiňte jen, jak jsem vám řekl a nepodřekněte se. Klobouk, hůl, brašnu a košík Pittyho vezmu s sebou do třetího patra. Buďte jen chytrá, paní Kořínková, a neprozraďte mne.”

Ozval se zvuk zvonku v předsíni a za ním následovalo hlučné klepání. Pitty vyběhl s hlasitým štěkotem do předsíně. Pan Horák zmizel dveřmi jídelny, když se byl přesvědčil, .že nenechal ležeti v pokoji nic podezřelého.

“Zase jdou vyzvídati, pravila si paní Kořínková a nesmírná zlost se jí zmocnila při myšlence, že chtějí zatknouti jejího pána. Všechen strach před úředními osobami zmizel. Věděla nyní, že pan Horák jest nevinen, že Jindra žije. Nemohla sice ještě vše pochopiti, jedno však bylo jisto. Její pán byl nevinně pronásledován. Chtěla se pomstíti těmto trýznitelům, kteří honili jejího dobrého pána po celém světě.

“Proč tolikrát zvoníte?” osopila se hospodyně na oba detektivy, které Pitty vítal zuřivým štěkotem. “Myslíte, že si k vůli vám uženu souchotiny?”

Křižík pohlédl na Pittyho. Škodolibý úsměv přelétl jeho tvář. Kdyby ten prokletý pes přestal konečně štěkati, aby mohl spatřiti, visí-li mu jazyk z huby.

“Odveďte ihned psa, nebo se postarám, aby zmizel,” volal detektiv.

“Opovažte se zvířátku ublížiti, pojď, Pitty, pojď ‚”

Tvář Křižíkova se radostně rozšířila. Pitty byl tu, jeho pán nebude tedy daleko.

“Co chcete?” tázala se paní Kořínková energicky.

“Nechte nás konečně vstoupiti do pokoje. vidím, že máte psa zase doma. Psa, který podle vaší vlastní výpovědi pošel a kterého jste vlastnoručně zahrabala.” Detektiv pohlížel na starou hospodyni s vítězným úsměvem.

“Lhala jsem tenkráte, Pitty žije, jak vidíte, a vrátil se domů.”

“Se svým pánem.”

“Ba ne, to se mýlíte. Docela sám přišel domů. Domovník vám to může potvrditi. Když dnes ráno otvíral vrata, seděl Pitty venku na chodníku.”

“Opravdu? To jest nesmírně zajímavé!”

“Ba zajímavější, nežli všecky historky, jež vypravujete o panu magistrátním radovi. Ostatně můžete se domovníka zeptati.”

“To také učiním. Dojděte pro něho.”

Paní Kořínková posadila Pittyho na stůl a založila si ruce v boky.

“Od kdypak jsem vaše služka, od kdy mně máte co poroučeti? Pošlete si dolů své lidi.”

“Vy jste dnes nějak bojovně naladěna. To jistě proto, že.se vrátil váš pán.”

“Pro mne a za mne mluvte si co chcete. Na vaše hloupé otázky již neodpovídám.”

“Prohlédneme nyní byt. Varuji vás! Pokusíte-li se zločince skrýti před spravedlností, dopouštíte se trestného skutku.”

“Kdo, kdo že jest zločinec? Snad vy?”

“Jen se mírněte, poroučím vám nyní, abyste přivedla domovníka.”

“Poručte si to své babičce. Zde v bytě jsem já paní. To by se vám tak líbilo, abych vás tu nechala samotna. Ztratí-li se pak něco, zůstane to na mně.”

Křižík stěží potlačil své rozhorlení.

“Však si ještě o vašich hrubostech promluvíme.”

Všechny místnosti úředníci důkladně prohledali. Ani skříň, ani kout neušel jejich pozornosti. Po hledaném však nebylo ani stopy.

“Nyní půjdeme do sklepa a potom na půdu.

Však panáčka nalezneme!”

“Hledejte jen, hledejte.” Paní Kořínková provázela .úředníky z pokoje do pokoje, Pittyho majíc v náručí. Kocour plížil se neslyšně za nimi.

S nepořízenou musili všichni tři detektivové odejíti. Prohledali příbytek domovníkův, podrobili křížovému výslechu všecky obyvatele domu i obchodníky z okolí, nikdo však pana Horáka nespatřil.

Domovník potvrdil slova paní Kořínkové.

“Když jsem ráno otevřel vrata, myslil jsem že mne trefí šlak. Kdo tu stojí venku? Milý psík našeho dobrého domácího pána. Pán Bůh mu dej sladké odpočinutí. Ohlížel jsem se kolem, avšak pana Horáka nikde jsem nespatřil. Jistě je již mrtev.”

Domovník nelhal. Pět minut před šestou hodinou otevřela paní Kořínková tiše domovní vrata, postavila Pittyho na chodník, zavřela dveře a nepozorována spěchala nahoru. Z okna pozoroval pan Horák svého psíka. Pittv zvedl devětkrát nožku u pouliční svítilny, ohlédl se pak po paní Kořínkové a když domovník otevřel vrata, vklouzl rychle do domu.

Detektiv Křižík nepozbyl však chuti do práce, ačkoliv ho dosud stíhal jen nezdar. Byl přesvědčen, že pan Horák jest v Praze, musil ho najíti a zatknouti, nežli upláchne zase do ciziny.

Oba jeho průvodci zůstali poblíž Letohradské ulice; skryli se na místě, odkud mohli pozorovati dům pana Horáka. Večer měli býti vystřídáni dvěma jinými úředníky.

Křižík zakýval na mimojedoucí prázdné auto, skočil do vozu a odjel na policejní ředitelství.

31.

Slečna Marta Mayerová seděla proti panu Horákovi, nesmírně šťastna náhodou, jež je svedla.

Její tvář zářila. Nikdy nevěřila, že by se domácí její pán dopustil těžkého zločinu, z něhož byl obviněn. Nikoliv! Muž,kterého zbožňovala, v něhož pevně věřila, jenž byl hrdinou jejích snů, jenž ji měl dovésti jednou k oltáři, muž, jemuž věnovala své srdce a němou svou lásku, nemohl býti zločincem. Byla o tom přesvědčena a nyní, když jí několika slovy vysvětlil, že na všech těch pověstech není ani zbla pravdy a že nepotrvá již dlouho a celá aféra se vysvětlí, jeho svěřenka vrátí se domů, tu by se ani Bohu nebylo podařilo vyvrátiti nezlomnou její víru v nevinu Horákovu.

Když detektivové vstoupili do pokoje, vyšel pan Horák na chodbu a běžel po schodech nahoru. Chtěl se skrýti na půdě, pod trámy vedle komína, kde by ho jistě nikdo nehledal. Když však stanul v posledním patře, před železnými dveřmi půdy, rozmyslil si svůj plán. Napadlo ho, že detektiv přivede s sebou nahoru Pittyho, jenž jistě by prozradil úkryt svého pána. Nezbývalo mnoho času k úvahám. Musil nalézti bezpečný úkryt. Opatrně sestoupil do třetího poschodí. Jeho zrak padl mimoděk na tabulku na dveřích.

MARTA MITTELMAYEROVÁ, stenotypistka

četl v přítmí chodby. Jako blesk projela jeho hlavou myšlenka. Toto děvče musilo mu pomoci.

Zdola ozvaly se kroky, hlučely hlasy. Rozzlobený hlas paní Kořínkové vítězil nad basy detektivů. Bylo nutno rychle jednati. Nechtěl zaklepati na dveře, neboť byla pak obava, že majitelka bytu prozradí ho překvapeným výkřikem.

Štěstí mu přálo. Bez dlouhého přemýšlení otevřel dveře, otočil rychle za sebou klíčem, prošel malou kuchyní a zaklepal na dveře pokoje. Polekaně vzhlédla mladá žena sedící u psacího stroje na cizího’ vousatého muže.

“Nelekejte se, slečno Mayerová, já to jsem, Horák.”

“Bože Bože, jest to možno, pan magistrátní rada?” Ruměnec objevil se na její tváři.

“Chcete-li si vydělati peníze, jež jsou vypsány na mou hlavu. prozraďte mne, dole jsou detektivové. “

Obrátila se k němu rozhořčena touto domněnkou.

“Co si o mne myslíte, pane magistrátní rado?

Vážím si vás příliš, než abych věřila hloupým klepům, na nichž není ani zrnko pravdy.”

S úžasem naslouchala Horákovi, ienž jí vyprávěl, že mladá jeho poručenka učinila epochální vynález a že zanedlouho vrátí se domů, a vysvětlí všecky omyly. Více nemohu říci” dodal Horák, “a prosím vás, abyste zachovala o celé záležitosti naprosté mlčení.”

Přikývla a přisahala, že by si spíše dala vyrvati jazyk z úst, nežli by slůvkem prozradila, s čím se jí svěřil.

Venku ozval se zvonek a hlasité klepání. Oba naslouchali, dívčin zrak zalétl ke dveřím vedoucím na balkon.

“Rychle tudy ven, vezměte si své věci, venku na balkoně jest veliká bedna, v níž jsem mívala kdysi králíky, vlezte dovnitř, jest tam dosti místa.”

“Co bušíte do mých dveří. co jest to za způsob? Myslíte, že vám půjdu otevříti v košili?” Zapínala rychle patentky na své blůze a vyzývavě pohlížela na oba detektivy.

“Odpusťte, mladá paní,” pravil Křižík. jsem od policie, hledáme zločince.”

“U mne, u mne? Zdá se, že vám vstoupilo listopadové vedro do hlavy. Jsem pořádná. poctivá. svobodná žena, jež se počestně živí, v mém bytě nenajdete nikdy mužů. Prohledejte. co chcete. budu si však stěžovati na vaši bezohlednost.”

Detektiv uznal. že resolutní tato nájemnice nehraje komedii, přes to však neustoupil od svého přání prohledati byt. Musil zachrániti svou autoritu.

“Prosím, činí-li vám to potěšení,” slečna Mayerová vybídla pohybem detektivy do pokoje. Úředníci nenašli nic. Křižík se ještě jednou omlouval a odešel se svým kolegou po schodech dolů.

Chytrému detektivovi přece ušlo, že jedno okno v pokoji bylo vlastně dveřmi na balkon, neboť ještě chytřejší písařka na stroji přistrčila svůj veliký psací stůl před dveře, jež se podobaly pak úplně druhému oknu. Psací stůl byl vysoký a nikdo za ním netušil dveře.

“Nikdy vám to nezapomenu. slečno Mayerová.” pravil Horák, jenž se upřímně radoval, že unikl zatčení a úzkému příbytku králíků. “Děkuji vám vroucně, milá slečno.”

“Nemusíte děkovati, co jsem učinila, učinila jsem ráda,”

“Nyní půjdu dolů. Vzduch bude již čistý.”

“Nikoliv, pane magistrátní rado, zůstaňte jen zde, podívám se sama dolů a sdělím paní Kořínkové, že jste u mne. Ve svém bytě nejste přece jist. zůstaňte tu až do večera.”

32.

Rozčilení obyvatelstva bylo nevypsatelné. Večerní listy vyšly již ve tři hodiny odpoledne a přinášely zprávu o domnělém návratu pana Horáka, o odhalení, jež se podařilo detektivovi Křižíkovi přjlétnuvšímu dvojplošníkem z jižní Francie. Sensační jeho zpráva osvětlovala dokonale ohromnou prohnanost uprchlého zločince. Zaručená zvěst. že psík uprchlíkův objevil se v bytě Horákově, nepřipouštěla pochyb, že hledaný skrývá se v Praze.

Zástupy lidu tísnily se na ulicích, pohlížely podezřívavě do tváře chodců, obtěžovaly všechny muže mladé i staré. Každý chtěl si zasloužiti vypsanou odměnu.

Dokonce ženy neušly obtížné pozornosti. Vysoká dáma, jež nosila poněkud delší sukně, nežli móda předpisovala. ježto její nohy nebyly ideálně rostlé a jejíž hlava nedostala se dosud do bližšího styku s nůžkami holiče, byla pronásledována iakýmsi přehorlivým lovcem vypsané prémie. Ze strachu. aby mu lapený neunikl a aby se ujistil, že se chopil pravého, vjel rozčilený detektiv zezadu své oběti do vlasů, aby jí strhl domnělou paruku. byl však za svou neúřední horlivost odměněn důkladným výpraskem, neboť uražená dáma neznala žertů.

“Politika” vyhodila největší trumf. Za padesát korun dobyla si privilegia otisknouti jakožto první noviny světa zprávu o elektrickém poselství z nebes.

“Jindřiška Gregorová se hlásí,” zněl tučně vytištěný nadpis titulního listu.

Obsah dopisu byl doslova podán.

Policejnímu ředitelství v Praze.

Žiji.

Upusťte od pronásledování mého poručníka Karla Horáka.

Jindřiška Gregorová.

Policie prohlásila tento dopis za mystifikaci, neboť znalci písma prohlásili, že písmo není úplně totéž jako dříve a že obratné napodobení není vyloučeno. Celou záležitost pokládala policie za chytrý úskok Horákův.

Skepticky přijímali strážci bezpečnosti výroky očitých svědků, kteří tvrdili, že balíček spadl s výše několika set metrů. Odborníci, kteří prohlíželi zbytky skleněného obalu, nemohli nalézti nic zvláštního ani na cívce, ani na krátkých kouscích drátů. Usmívali se uštěpačně slovům svědků.

V kritické době přelétlo nad městem pouze jediné letadlo: francouzský dvojplošník, v němž se vracel detektiv Křižík z Francie. Jeho stroj však neletěl nad letenským hřištěm, nýbrž zamířil přímo na letiště ve Kbelích, hřišti se zdaleka vyhnul.

Na Letnou byla poslána komise. jež prohlédla důkladně místo. kde balíček spadl. Pokusy dohoditi od plotu až doprostřed prostranství ztroskotaly. Předmět, jenž dopadl nejblíže středu, byl přece přes třicet metrů vzdálen od místa dopadu tajemného balíčku.

Bylo proto úplně vyloučeno, že by záhadné poselství bylo vrženo na hřiště přes plot. Muselo tedy přijíti shůry. Tu však stály úřady. i obecenstvo před hádankou, jíž nebylo lze rozluštiti.

Na Letnou byla poslána komise, jež prohlédla důkladně místo, kde balíček spadl. (Str. 168.)

Nebylo však přece možno tvrditi, že všichni lidé, kteří třpytící se balíček spatřiti ve vzduchu, trpěli v té chvíli horečnými halucinacemi.

Ani výslech strážce hřiště neposkytl světla v tajemném tomto případě. Záhada obklopující pana .Horáka a Jindřišku Gregorovu nejen že nebyla vysvětlena, naopak stala se ještě tajemnější.

Příštího dne vzrušení vzrostlo. Nikoli však pouze v Praze. Celá Evropa byla vzhůru. Všude rvali čtenáři kamelotům listy z rukou. V hustých zástupech tísnili se obyvatelé všech velkoměst a rozmlouvali vzrušeně o nevysvětlitelné události. Berlínské noviny hlásily:

Tajemné poselství ve vzduchu.

Z Prahy došla včera neuvěřitelná zvěst, že na volném prostranství spadl malý. sklem obalený balíček z výše několika set metrů, aniž nablízku bylo spatřeno nějaké letadlo Dopis ukrytý v skleněné schránce vyzýval policii, aby upustila od pronásledování vraha stíhaného již po léta zatykačem. Dopis byl podepsán jménem té, již pronásledovaný podle zatykače zavraždil. Jistě jde o mystifikaci, jež má uvésti úřady na falešnou stopu. Ačkoliv událost jest dosud nevysvětlena, domnívají se příslušné úřady, že jde o obratný trik zločincův.

Včerejší zprávu a její vysvětlení nutno dnes vyvrátiti, neboť stejné události sběhly se v Londýně, v Paříži, Madridu, Miláně a ve Vídni.

V Londýně psaly listy:

Nad Hydeparkem poblíž Marble Arch zpozorovali chodci a strážníci dnes v devět hodin dopoledne ve vzduchu jakýsi předmět, jenž se asi ve výši jednoho sta metrů rozdělil na dvě části. Jeden kus projel šílenou rychlostí vzduchem a roztříštil se za slabého výbuchu. který zaslechli i někteří diváci, kdežto druhá část klesla volněji k zemi. Byl to svinutý papír, na němž byla tato slova v anglické řeči:

Citizens of London,

listen to me. I rule the air! Tonight at ten o clock I will stop all Radio messages for ten minutes. Watch your timepiece.

V Londýně se zprvu domnívali, že některý pilot vznášející se nad mraky dovolil si smělý tento žert, záhy však byli poučeni o pravdě. V krátkých přestávkách došly telegramy z Paříže. Madridu, Milána a Vídně, přinášející zprávu o stejné události.

V Paříži dostali vzdušné poselství v devět hodin patnáct minut, v Madridu o čtvrt hodiny později, Milán hlásil záhadnou tu událost ve tři čtvrti na deset, ve Vídni snesl se tajemný balíček přesně o desáté.

Úkaz odehrál se všude stejně. Balíček se v určité výši rozdělil, jedna jeho část explodovala ve vzduchu, druhá spadla k zemi. Všude obsahovala týž text psaný anglicky. Nikde nebylo lze dokázati, že by v udaný čas byl nablízku nějaký letec.

Svět byl vzbouřen. Mnozí lidé byli zachváceni panickým strachem. Věřili pevně. že dostalo se jim skutečného poselství z nebes. Učenci stáli před hádankou, na niž síly jejich nestačily.

33.

Na nádraží v Königswusterhausenu koupila si Jindra několik berlínských novin. Tučnými písmeny hlásaly listy sensační zprávu o tajemných vzdušných zásilkách.

Všude stáli nebo seděli cestující a pohlcovali chtivě sloupcové zprávy. Skupiny rozčilených lidí tísnily se s planoucími tvářemi a živými posunky rokovaly o rozčilující novince.

Zdálo se, že se jich zmocňuje psychosa podobná rozčilení v prvních dnech válečných. Snad ani historická ona událost nevzbudila tenkráte takového rozruchu.

Na peroně čekal štíhlý mladý muž prostřední postavy, jehož veliké oči žádostivě vnímaly vzrušené okolí, jehož sluchu neušlo ani slovo, pronesené v jeho blízkosti. Bledá jeho tvář jevila lehkou únavu, ačkoliv pohled oka byl živý a čilý. Nikdo si ho nepovšiml. Všichni byli zaujati tajemnou novinkou. Šprýmaři, kteří se snažili vysvětliti celou událost jako špatný vtip, byli umlčeni a horlivě přesvědčováni o pravdivosti úředních zpráv.

Nikdo netušil, že bledý mladý muž, v nemoderním svrchníku, jehož rukávy byly mu trochu krátké, byl příčinou nepokoje, jímž se zachvíval celý svět. Kdyby byl někdo vykřikl, že tento mladý muž jest pánem vzduchu, epochálním vynálezcem, mocným geniem, byli by se mu jistě všichni vysmáli a prohlásili ho za šílence.

Nikdo z těchto rozčilených, vzrušených lidí nechtěl věřiti, že lidský duch dokázal neslýchaný tento čin.

Jindra seděla ve vlaku, četla noviny a naslouchala rozmluvám. Nejhloupější a nejneuvěřitelnější domněnky byly pronášeny. Když se asi před hodinou odebrala k holiči, aby si dala ostříhati vlasy, vyprávěl jí hbitý lazebník horlivě, že ona poselství pocházejí z Marsu, že obyvatelé této planety prohlásí záhy válku naší zemi a zotročí si pozemské červy.

V oddělení vlaku hovořilo se také pouze o nebeském poselství, jak nazval starý zavalitý pán tajemné balíčky.

“Bůh sám napomíná lidstvo, aby se vrátilo k staré víře, aby vešlo v sebe a bylo poslušno zase příkazů božích.”

“Nemluvte takové nesmysly,” zvolal hubený mužíček, ozbrojený brýlemi. “Bůh nemusí užívati takovýchto prostředků. Podle zpráv pražských novin jest zcela jisto, že balíček spadlý z nebes byl opatřen cívkami, elektrickými armaturami a drátky. Jest to tedy technický vynález, jehož důležitost a význam jest dalekosáhlý. Jest to však svatokrádež označovati Boha za původce lidského výmyslu. Škoda jen, že mechanismus pražského balíčku byl úplně zničen při pádu na tvrdou zemi a jeho části roznešeny zvědavými diváky. Snad bylo by možno pak přístroj rekonstruovati a vypátrati, oč vlastně jde.”

“Oněch šest zásilek, jež spadly včera v různých městech evropských, bylo již obratněji sestrojeno. Odevšad se oznamuje, že v určité výšce se balíčky rozdělily a k zemi padl pouze kousek složeného papíru, větší část explodovala ve vzduchu a nalezeny byly pouze zuhelnatělé zbytky.”

Jindra skryla svou tvář za novinami, aby nikdo nepostřehl úsměvu, který přelétl její tváři. Její byla myšlenka, aby mechanická část balíčku byla zničena výbušnými látkami. Montford ujal se praktického provedení. Balíčky byly složeny ze dvou částí. Do cívky přijímače byla vložena malá isolovaná ekrasitová patrona, od níž vedl drát až k péru kontaktu. Dva zinkové dráty spojovaly oba díly balíčku. Konce drátu byly stočeny a upevněny druhým kontaktem na cívce. Dalekohledem bylo možno říditi nejen vzduchovou dráhu balíčku zvětšovacím sklem 1:48, nýbrž také sledovati přesně let, byl-li vysílač připojen na žádanou vlnu. Také pád bylo lze co nejdůkladněji říditi. Zinkové dráty se v daném okamžiku roztavily pomocí vhodného prostředku a obě části zásilky se rozdělily. Dráty na cívce upevněné hořely dále a po rozdělení způsobily výbuch patrony.

Tímto vynálezem bylo pro budoucno nepovolaným zvědavcům znemožněno, aby se dopátrali konstrukce přijímače proudu.

Jindra uvažovala: Bude-li později jejího vynálezu prakticky užito k prospěchu lidstva, bude lze snadno upevniti na balíčky malé padáky, jež se také otevrou jako patrony jedním otočením vypinače a nezničí malé složité armatury a přístroje, jež pomalu a neporušeny budou moci dopadnouti na místo předem určené.

“Ten chlapík, jenž celý svět takto rozčilil, zasloužil by šibenici. Takový člověk znamená největší nebezpečí pro lidstvo.”

Jindra položila noviny na klín a pohlédla na mluvčího. Byl to otylý muž zarudlé tváře, jenž hněvivým zrakem pohlížel na své spolucestující.

“Proč by měl být člověk, jemuž se podařil takoyý znamenitý vynález, usmrcen?” Jindra nemohla se zdržeti, aby nepronesla tato slova.

“A vůbec jest jisto, že vynálezcem jest muž, nemůže to býti také žena?”

“Mladý muži,” křičel jiný cestující, právě když vjížděl vlak do stanice, “mladý muži, to není žádný krém na obličej ani podprsenka ani punktroler. Takové pitomé věci může snad vynalézti žena a ani snad ty ne!”

Nežli Jindra mohla odpověděti, vlak zastavil a rozhorlený muž vystoupil.

Jaký účel mělo by to, příti se s těmito lidmi, myslila Jindra. Dokáži jim, čeho je schopna inteligentní žena. Zahloubala se zase do svých novin, nevšímajíc si ostatních pasažérů.

Zajímavá byla zpráva z Berlína.

Stálí hosté v Románské kavárně vyřítili se na volné prostranství před kavárnou a protlačili se množstvím, jež tvořilo již kolem biografu Kapitol pevnou zeď. Doprava se zarazila, strážníci přispěchali, snažíce se marně získati místo pro nesčetné automobily a jiná vozidla. Nahoře mezi malými věžičkami vlnil se malý obláček kouře na kalném listopadovém nebi.

Všichni se překřikovali. “Viděl jsem to již, letěl právě nad Tauentziovou ulicí,” volal nalíčený jinoch pronikavým hlasem. Druhý mával rozčileně oběma rukama, kroutil obličejem a napínal všemožně své hlasivky:

“Právě nade mnou to prasklo. Zdálo se mi, že jest zase válka.”

“Kdo má ten předmět, který spadl?” ptal se energicky mladý policejní strážmistr s hrdou tváří diktátora.

“Tam, ta stará, zachytila požehnání shůry.”

Zničující pohled očí dámy stihl prostořekého. O říznou odpověď nebyla v rozpacích.

“Dejte to sem,” poroučel strážník. Rozvinul veliký kus papíru, k němuž byl připevněn lístek, obsahující několik slov.

“Umí někdo čísti francouzsky?” tázal se přísný muž.

“Vždyť jest to anglicky, pane strážmistře,” zašvitořila emailovaná panna.

Celé oddělení strážníků bylo vysláno, aby vyklidilo náměstí a uvolnilo dopravu a dlouhá řada automobilů, vozů pouliční dráhy, autobusů a jiných vozidel dala se zvolna do pohybu.

Zpráva z Paříže byla krátká. Nad Náměstím Svornosti zpozorovali chodci dnes dopoledne kolem desáté hodiny ve vzduchu klesající těleso, jež explodovalo, načež spadl k zemi malý balíček. Letadel poblíž nebylo.

Policie byla pověřena, aby vysvětlila záhadný ten případ.

Skoro stejně zněla zpráva z Madridu, kde se záhadná událost odehrála před královským palácem a milánské depeše oznamovaly, že před nádražím shromáždilo se nesčetné množství lidí, když vzdušné poselství spadlo. Ministerská rada ihned se sešla, neboť všichni byli nejdříve toho mínění, že nepřátelské sousední státy připravují útok na království. Všichni členové vojska na dovolené byli povoláni zpět do svých garnison.

Nejzajímavěji zněly zprávy z Vídně. S humorem líčil očitý svědek nového vídeňského žurnálu, že náměstí před kostelem sv. Karla vyhlíželo skoro jako ve dnech politických demonstrací. Když se konečně rozšířila zpráva, že z mraků spadl vzdušný balíček, podobný tomu, který se objevil náhle v Praze a v .jiných městech, pouze s poselstvím v jiné řeči, upokojili se Vídeňáci, odebrali se klidně k přesnídávce a brousili svůj vtip na tajemné té události.

“Umí někdo čísti francouzsky?” tázal se přísný muž. (Str. 176.)

Ve:veliké pouliční budce při východu z nádraží u zoologické zahrady koupila si Jindra vídeňské a pešťské noviny. Ptala se také po českých časopisech, dostalo se jí však odpovědi, že v Románské kavárně najde časopisy ze všech velkých měst;

Jindra pohlédla na nádražní hodiny. Zbývala jí ještě hodina do ustanovené doby, kdy se měla sejíti se svým poručníkem. Zeptala se, kde je zmíněná kavárna a za chvíli seděla u šálku kávy opatřena novinami všech evropských měst.

Záhadná událost plnila hlavní sloupce všech listů. Pražská policie byla stále ještě toho mínění, že jde o mystifikaci. Poselství, jež spadlo ze vzduchu na hřiště Sparty, bylo pokládáno za hloupý. žert. Tři dlouhé sloupce byly věnovány domnělým stopám pana Horáka.

Hledaný skrývá se dosud v Praze a jistě v několika hodinách bude zatčen. Ježto malý jeho psík se objevil náhle a neočekávaně v bytě zločincově, není pochyby, že poručník ztracené Jindřišky Gregorové jest nedaleko. Hospodyně byla již čtyřikrát vyslýchána, popírá však vytrvale. Z nájemníků Horákova domu nikdo hledaného nespatřil.

Zpráva upozorňovala hlavně na to, že zločinec nosí nyní hustý knír a plnovous. Jeho postava velmi zeštíhlela. Všechna nádraží i stanoviště automobilů jsou dobře střežena, policejní úřady všude zpraveny. Údaje; jež by umožnily zatčení pachatelovo, přijímá policejní komisařství nebo přímo policejní ředitelství.

Drážďanské nejnovější zprávy přinesly sensační odhalení.

Dovídáme se k tajemným poselstvím, jež vzrušily právě celý svět, toto:

Technikum v Untersbergu v Sasku přijalo na telefonický dotaz našeho zpravodaje.

Ředitel podal toto vysvětlení:

Před vícenežli dvěma léty vstoupil do technika v Untersbergu student, pocházející z Prahy, jménem Jindřich Gregor. Po dvou semestrech, před ukončením studia, opustil Gregor ústav, najal si velké prostranství na výšině nad městem. Gregor, jenž již v druhém školním roce měl u zámečnického mistra Hellmanna místnost pro své pokusy, žil v dílně na vrchu sám. Prostranství, na němž konal své pokusy, dal obehnati plotem vysokým čtyři metry a odpíral každému přístup do své dílny.

Gregor, jenž byl doporučen jako nesmírně nadaný a vynalézavý žák, vzbudil již při svém vstupu do ústavu různá podezření. Vymohl si u ředitelství dovolení, aby směl bydliti sám, vyhýbal se bližšímu styku se svými kolegy mimo učebnou dobu a v druhém roce vystoupil také ze sportovního oddělení školy.

Z telefonických dotazů u jiných ústavů příbuzného rázu dozvěděli jsme se, že již před vstupem záhadného studenta do našeho ústavu jakási slečna Jindřiška Gregorová žádala o přijetí, byla však odmítnuta, ježto ústav není zařízen pro ženské studenty.

Učitelské síly technika v Untersbergu jsou přesvědčeny, že student Jindřich Gregor Jest vlastně dívkou a dostal se do technika pomocí padělaných dokumentů.

Jindřich Gregor jest vlastně Jindřiška Gregorová, rodem z Prahy.

Není vyloučeno, ba při neobyčejných schopnostech mladé této dámy jest velmi pravděpodobno, že se jí podařilo učiniti epochální vynález, jenž jí umožňuje porušiti radiové vlny velkých vysílacích stanic a využíti jich ke svým účelům.

K doplnění této zprávy poslouží ještě toto: Již několik měsíců zmizel beze stopy také americký profesor Sydney Montford, kterého ředitelství získalo přede dvěma léty pro technikum. Montford udal, že jeho slabé zdraví vyžaduje, aby se mu dostalo několikaměsíční dovolené. Poněvadž Američan v minulém roce skutečně onemocněl a ve Švýcařích se podrobil léčení, svolilo ředitelství technika k jeho žádosti o novou dovolenou. Služné, jež bylo profesorovi posláno na udanou adresu, nemohlo být doručeno. Ježto se Montford již dříve zajímal o pokusy studenta Gregora, ba dokonce zastupoval ho po tři noci v dílně na vrchu, jak jsme se dozvěděli od služebné zámečnického mistra Hellmanna, domníváme se určitě, že americký profesor jest ve společnosti Gregorově. Student, či lépe řečeno slečna Gregorová, vyklidila před několika měsíci svou dílnu na výšině a od onoho času neslyšeli jsme již nic ani o ní, ani o Montfordovi.

Policie ihned nařídila důkladné pátrání na výšině nad Untersbergem, nenalezla však nic positivního. Ve staré cisterně vypátrala několik skleněných a porculánových isolátorů a několik drátů. Plechový domek, dřevěnou chatrč a plot odstranil již dříve zámečnický mistr Hellmann, jenž na dotazy prohlásil, že neví, kam se student odebral, slyšel prý však několikráte, že profesor mluvil o Americe.

Jindra zbledla při čtení drážďanské zprávy. Její inkognito bylo tedy prozrazeno. Nyní musila býti ještě opatrnější nežli dříve. Bude-li přistižena, bude jistě potrestána a nedosáhne nikdy velikého cíle, jenž jí tanul na mysli.

Zvolna a za dumána kráčela hlučnými ulicemi. Obávala se stále, že by mohla býti poznána. Kde byl vlastně restaurant Atlantic? Adresu jeho našla tenkráte nazdařbůh v telefonním seznamu.

Atla.ntic! Veliký štít na Kurfürstendamu přivábil náhle její pozornost.

Váhavě vstoupila Jindra do místnosti. Vytáhlý číšník s typem diplomata pomohl jí z pláště, Pohlédl poněkud pohrdavě na nemoderní její oblek. V posledních létech vyrostla a ježto neměla ani času opatřiti si nový šat, byly její kalhoty poněkud krátké.

Uvnitř v zadní místnosti bylo ještě málo hostí. U jednoho stolu sedělo několik dám a holohlavý pán, jehož bledě modré stupidní oči marně se pokoušely vzbuditi., dojem inteligence. Když Jindra kráčela mimo něho, pohlédl na ni pohrdavě a pronesl beztaktní jakousi poznámku.

Mladá černovlasá dáma s velkýma tmavýma očima hladila svého ovčáckého psa, sledujíc se zalíbením mladého muže, kterého šéf restaurantu s přívětivou tváří vedl k rohovému stolu.

Pan Horák tu ještě nebyl. Nebylo to lehkomyslné, že si umluvila schůzku s ním ve veřejné místnosti? Zatykač, který byl na něho vydán, byl přece všude znám.

Co chtěla ona žena s tmavýma očima? Učinila by lépe, kdyby se bavila se společností u svého stolu, nebo hladila svého psa. Velká světlovlasá dáma, sedící vedle tmavovlasé, byla asi ženou majitele místnosti a usmívala se kysele k duchaplným slovům holohlavého muže.

Ovčácký pes se zvedl, kráčel k Jindře, položil jí hlavu na koleno a pohlédl na ni krásnýma věrnýma, výmluvnýma očima.

“Lori, hned sem pojď,” volala jeho paní.

Pes vzal opatrně kostku cukru z Jindřiny ruky a smutně vrátil se ke své velitelce.

“Víte,” volala tmavovlasá žena, “víte, mladý pane, pes musí se učiti poslouchati, nesmí, choditi k cizím lidem.”

Jindra neodpověděla: a skryla svou. tvář za rozloženými novinami. Kdyby jen pan Horák již přišel!”

Do místnosti vstoupil švihák s:monoklem, který právě sňal a otíral hedvábným kapesníkem.

“Mertensi,” volal. duchaplný pán u dámského stolu, “hleďte vypátrati adresu kejklíře, jenž posílá vzdušné balíčky. Získáme ho ihned, prostřednictvím své agentury pro Varieté.”

Poněvadž nikdo se jeho vtipu nezasmál, postaral se o to sám a obořil se špatně zastřeným vztekem na číšníka.

“Jak se lidé mnou zabývají,” myslila si Jindra, “kdybych mohla tomu chlapíku tam říci své mínění! Kde jen mešká poručník? Snad se nedal lapiti!

Prohlédla rychle poslední berlínské noviny, nikde však nenalezla zmínky o zatčení pana Horáka.

Elegantní dáma zahalená ve vkusný kožich přicházela středem restaurace. Byla již staršího .ročníku a jistě hledala zajímavé dobrodružství. Dávala přednost mladým mužům. Znavený její zrak zazářil za lorgnonem. když utkvěl na Jindře.

“Dovolíte, abych k vám přisedla ?”

.“Nikoliv,” odvětila Jindra úsečně, “místo je obsazeno.” Odmítnutá dáma nevěnovala nezdvořilému jinochu již ani pohledu a usedla k jinému stolu.

Nyní vstoupil do místnosti pan Horák. Byl zase hladce oholen a zhubeněl tak, že Jindra ho nepoznala a chtěla ho právě energicky odmítnouti. Když však usedl vedle ní bez pozdravu, konečně ho poznala. Oddychla si s patrným ulehčením.

Zasmál se, podržel její ruku ve své, pohlédl jí do tváře a pravil tiše:

“Již jest věru na čase; aby ses vrátila ke Crescencii. Vypadáš-vskutku bídně.”

Číšník zastavil-se u stolu:

“Mokka double.”

“Mně také,” pravila Jindra. “To zde není žádná káva,” dodala pak.

“Zde nemůžeme zůstati, pane poručníku, každý slyší, co mluvíme,” zašeptala naléhavě. Deset minut na to kráčeli Pešťskou ulicí. Pan Horák vyprávěl o svém dobrodružství, jež zažil v Praze.

Slečna Mayerová vyrozuměla nenápadně paní Kořínkovou, že domácí pán jest v jejím bytě. Přesvědčila hospodyni, že tam musí vyčkati do večera, neboť ve svém příbytku není jist.

Paní Kořínková nebyla zprvu příliš potěšena, že její pán se skryl právě u výbojné písařky na stroji, avšak její smysl pro spravedlnost ihned zvítězil, když slyšela, jak velikou službu slečna Marta panu Horákovi prokázala, zachránivši jej před zatčením. Dole před domem hlídali dva policejní úředníci.

V pět hodin objevil se náhle Křižík s tříčlennou posilou. Pátral ve všech domech pana Horáka, konal domovní prohlídky, také u Crescencie obrátil všechno na ruby, překvapil přátele bývalého magistrátního rady, vyslýchal je a prohledal jejich příbytky.

Paní Kořínková chvěla se strachem. že začne zase prohlídka všech nájemníků domu v Letohradské ulici. Nemohla varovati slečnu Mayerovou a obávala se nejhoršího. Její strach byl však ukvapený. Křižík opustil konečně dům a byt pana Horáka, ve kterém způsobil bezpříkladný zmatek a nepořádek.

Oba úředníci na ulici zůstali na svých místech. V příbytku slečny Mayerové skrýval se Horák celý den. Často přiběhl k oknu a ukryt za záclonami rozhlížel se pátravě po ulicích. Slídiči nehnuli se se svých míst.

Marně lámal si hledaný hlavu, jak unikne z domu. Slečna Mayerová sešla na dvůr, přehlédla nenápadně stavební místo za zahradou a zpozorovala také tam neznámé postavy, jež pozorovaly nenápadně dům. Dokonce na dvoře přecházel vytrvale jakýsi muž.

Pan Horák musil odjeti, nesměl promeškati schůzku s Jindrou, neboť neznal nynějšího jejího pobytu a nemohl by se s ní již sejíti. Zbývaly pouze dvě možnosti. Musil odjeti buď osobním vlakem v osm hodin nebo půlnočním rychlíkem. Avšak vyhlídky na uniknutí byly slabé. Nádraží bylo jistě dobře střeženo.

34.

Ženská lest jest vynalézavější než mužská chytrost. Slečna Mayerová přišla na pravou myšlenku a ihned vysvětlila panu Horákovi a paní Kořínkové svůj odvážný plán. Nejdříve měla v úmyslu odebrati se na nádraží a opatřiti jízdenku pro osobní vlak na hranice. V sedm hodin již musí se pan Horák odvážiti k útěku z domu. Bystrá slečna Marta naznačila mu přesně, kudy se má ubírati. Sadem kolem vodárny dolů do Fochovy třídy, odtud do opuštěné a stmělé Mánesovy ulice. Tudy se dostane přímo nad Wilsonovo nádraží. Kolem německého divadla musí zamířiti k nádraží, obejíti je a postranním vchodem vedoucím na železniční násep, kudy projíždějí poštovní vozy, vnikne snadno na koleje. Tam se měl ukrýti za některou nádražní budovou mimo nástupiště a jakmile vlak vjede do dvorany, musí se pokusiti vniknouti do vagonu z opačné strany.:

Především nabídla se ochotná slečna Marta, že opatří panu Horákovi uniformu železničního zřízence. Netrvalo dlouho a vrátila se s objemným balíkem. U vetešníka získala dlouhou pláštěnku s kapucí a pravý plášť pro železničního zřízence i s čapkou.

V půl sedmé posilnil se pan Horák náležitou večeří; sl. Mayerová dlela s paní Kořínkovou v sousedním pokoji. Obě ženy hovořily o podrobnostech útěku. Pitty seděl na klíně svého pána a prohlížel si zvědavě změněnou bezvousou jeho tvář. Cítil úzkost a strach v malé své psí duši. Na zemi pozoroval příruční brašnu, pochopil, že jeho pán hodlá vydati se zase na cestu. Vezme ho s sebou? Dočká se zase krásných procházek na teplém slunném pobřeží? Bude se směti zase váleti na koberci před krbem plným rozžhavených .briket? Smutně pohlíželo zvířátko na pana Horáka, tušilo, že tentokráte nesmí svého pána provázeti. Pan Horák vyprávěl Jindře, že byl velice dojat smutkem svého psíka. Sevřel ho do náručí a laskal ho na rozloučenou.

Slečna Mayerová vstoupila s paní Kořínkovou do pokoje a pan Horák užasl, když spatřil písařku na stroji oděnou v mužské kalhoty a vysoké boty. Statečná dívka vykládala ještě jednou podrobně, jak si pan Horák má počínati, aby se dostal nepozorovaně z domu, a vyzvala ho, aby nemeškal a oblékl se do železničářské uniformy. Pan Horák ji poslechl a nasadil si čapku. Jeho odvážná přítelkyně vtiskla si hluboko do čela měkký plstěný klobouk.

V půl sedmé posilnil se pan Horák náležitou večeří. (Str, 186.)

Na ulici naproti domu stáli úředníci. Obláčky kouře z jejich doutníků rozplývaly se v chladném nočním vzduchu. Nespouštěli podezřelého domu s očí, jež se upíraly napjatě na okna prvního poschodí.

Pan Horák byl poněkud rozmrzen na Jindru, že se odvážila poslati policejnímu ředitelství svého rodného města vzdušné ono poselství. Správně se domníval, že nikdo neuvěří, že dopis pochází od ní, nýbrž že on bude obviněn z mystifikace úřadů. Policie zdvojnásobila opravdu svá opatření, aby všemožně zmařila jeho útěk.

“Dejte tedy dobrý pozor,” pravila slečna Mayerová, “paní Kořínková otočí klíčem u dveří vedoucích do dvora, aby muž ukrytý na dvoře nemohl do síně. Já vystoupím náhle z domovních vrat, půjdu několik kroků pomalu Letohradskou ulicí směrem k Vršovicům, pak se dám do běhu a skočím do auta, jež stojí na rohu. Šofér byl již mnou poučen a rozjede se ihned plnou rychlostí..

Úředníci budou mne jistě pokládati za domácího pána a pustí se za mnou. Nesmíte promeškati -ani chvíle, pane Horáku. Jakmile slidiči se pustí za mnou, opustíte dům, přejdete ulici a zamíříte.sadem dolů do Fochovy třídy. Nikdo vás nepozná ve vašem úboru. Zahněte ihned do Mánesovy ulice a rychle sběhněte k nádraží. Tam vás nikdo nebude hledati, i kdyby detektivové poznali svůj omyl a přestali mne pronásledovati. Ostatně na rohu Mánesovy ulice nad nádražím čeká na vás taxametr, jenž vás zaveze až za nádraží. Pak již víte, jak se dostanete do vlaku.”

“Potil jsem se vskutku strachem, Jindro,” vyprávěl pan Horák dále, když kráčeli Postupimskou ulicí. Byli úplně bezpečni, nikdo si jich nepovšiml.

“To jsem si ani nemyslila. že ta písařka na stroji jest tak inteligentní,” pravila Jindra, “musíte se s ní oženiti, až se vrátíte, pane poručníku.”

“Nech mne na pokoji, Jindro. Tedy abych dokončil své vypravování, poslyš, jak bylo dále. Rozloučil jsem se s Pittym, jenž nechtěl z mého náručí a potěšil jsem ho slibem, že se brzy vrátím. Bylo několik minut po sedmé hodině, když jsme opatrně scházeli se schodů. V prvním patře zavřela paní Kořínková psíka do bytu a přišla za námi do přízemí. Zdálo se mi opravdu, Jindro, že jsem skutečný zločinec, chvěl jsem se po celém těle.

Dole jsme se na chvíli zastavili, myslím, že největší strach měla paní Kořínková. když otočila klíčem ve dveřích vedoucích na dvůr. Zato písařka ze třetího poschodí byla plna kuráže. Sám jsem nikdy nemyslil, že by byla toho schopna. Najednou se ke mně obrátila a zašeptala: Pozor, pane magistrátní rado - ještě si neodvykla mne takto jmenovati - tedy pravím, pozor, již jdu, a několika kroky byla ze dveří a již venku. Náhle jsem zaslechl zvuk poplašné píšťalky, ozvalo se několikráte: Stát, stát. Muž ve dvoře vyskočil, zalomcoval dveřmi, venku se ozval výstřel, paní Kořínková do mne strčila a již jsem byl na ulici. Po detektivech ani stopy. Ti se hnali jistě již za autem. Ze všech domů vycházeli lidé poplašeni hlukem a přes značnou zimu rozlétla se okna, v nichž se tísnili zvědavci. Nikdo se o mne nestaral, dostal jsem se zcela klidně sadem u vodárny, přešel jsem křižovatku u Jiřího náměstí a odtud přímo do Mánesovy ulice. Nad nádražím vstoupil jsem do auta a za chvíli jsem byl u postranního vchodu do nádraží.

Podíval jsem se na hodinky, bylo za pět minut tři čtvrti na osm. Nepozorován dostal jsem se kolem strážních domků a poštovního úřadu na koleje. Byl jsem na kůži zpocen a bylo mi zima, zuby mi drkotaly. Potkal jsem několik zřízenců, někteří mne dokonce pozdravili, zblízka se na mne však nikdo nepodíval. Vlak byl již ve dvoraně, zůstal jsem však na opačné straně, ukryt za poštovním vozem a upřeně hleděl jsem na nádražní hodiny.

V posledním okamžiku vstoupil jsem do vagónu třetí třídy a zavřel jsem se ihned v toaletě. Tam jsem svlékl železničářský plášť a zabalil jsem jej i s čapkou do papíru a s tímto zavazadlem a s příruční brašnou odebral jsem se do oddělení druhé třídy. Vlak již se rozjížděl.”

“To se vám vskutku povedlo” smála se Jindra.

“Myslil jsem věru, že mne raní mrtvice, když jsem najednou spatřil slečnu Mayerovou, jež stála venku v chodbičce a výstražně kladla prst na ústa. Za chvíli nato vstoupil do mého oddělení průvodčí. Byl to velmi hovorný pán.

“Jest to potřeštěná společnost,” pravil. “Byli také zde u vás?” Za jeho zády slečna Mayerová přikývla.

“Ano,” odvětil jsem, “byli tu také.”

Ti se hnali jistě již za autem. (Str. 189-190.)

“Nenalezli však nic,” vyprávěl průvodčí dále, “ten čistý ptáček upláchl jim asi v autu, jak pravil jeden z detektivů.”

Doplatil jsem na .lístek druhé třídy a když průvodčí odešel, sedla si slečna Marta ke mně. Měla již zase ženské šaty. Mlčel jsem jen a žasl.

“Svlékla jsem kalhoty a boty v autu,” vysvětlovala, “sukni jsem pouze vykasala a klobouk měla jsem pod blůzou. Mohu vám říci, pane magistrátní rado, polekaně se ohlédla, neslyší-li někdo, že mne ten zuřivec skoro zastřelil. Kolem pravé ruky mihla se střela a vnikla do sedadla přede mnou, ale nelapili mne přece. Hnali se za mnou v autu, které zastavili na rohu Korunní třídy, avšak na Mírovém náměstí je strážník zadržel a v nestřežené chvíli jsem zmizela z _auta se svým balíčkem. Šoférovi jsem vtiskla do ruky padesátikorunu, pochopil a jel rychle dále. Na rohu Bělehradské ulice jsem stála docela směle, když detektivové hnali se kolem. Pak jsem kráčela pomalu k nádraží, balíček uložila jsem do šatny, koupila jsem si lístek do Mělníka a vstoupila do vlaku. Po celou dobu stála jsem zde na chodbičce. Strážníci prohledali celý vlak. Tázali se mne také, neviděla-li jsem vousatého pána. Ano, odpověděla jsem. Vedle v kupé sedí. Hnali se tam jako blázni a tam seděl skutečně starý pán s bílým plnovousem. Všechno šlo jako na drátku, strachu jsem měla však přece dosti.”

“Ta má ale kuráž, pane poručníku,” pravila Jindra s obdivem. “Nikdy bych si to o ní nebyla pomyslila. Nu ano, láska, láska!”

“Nebuď dětinská, Jindro,” namítl pan Horák a pokračoval ve svém vyprávění. “V Mělníku vystoupila, vzala s sebou mou uniformu a v tiskla mi do ruky velikou obálku. Otevřete ji později a nezapomeňte, v Děčíně musíte počkati na noční rychlík. Přijede ostatně asi deset minut po příjezdu osobního.

N ežli jsem jí mohl poděkovati, vlak zastavil a již nebylo po ní ani vidu..

“Jest to potřeštěná společnost, pravil. Byli také zde u vás?” (Str. 190.)

Nemohu ti ani vylíčiti svůj úžas, Jindro, když jsem nalezl v dopise asi čtyřicet tisíc korun a lístek, v němž mi dobrá ta duše sděluje, že mi peníze půjčuje. Mám jí je splatiti, až se vrátím. Slyšela od paní Kořínkové, že mně může dáti s sebou pouze dvacet pět tisíc, mám si tedy jejími penězi zatím vypomoci.”

“Taková oddanost!” Jindra poklepala svému poručníku významně na rameno. “Musíte si to děvče vzíti, musíte rozhodně.”

“Nech mne na pokoji, Jindro. Učinil jsem vše, co mi prožluklá ta Marta radila a dostal jsem se šťastně do berlínského rychlíku a nyní jsem tu.”

Zastavili se nedaleko Anhaltského nádraží. “Zde Jindro máš lístek od šatny. Buď tak dobrá a přines mi mou brašnu. Počkám na tebe ve dvoraně.”

“Bude lépe, najmu-li si někde pokoj v soukromí, v hotelu nejsem jist,” pravil pan Horák, když se Jindra vrátila s jeho brašnou.

Dívka schválila jeho plán.

Brzy podařilo se panu Horákovi najmouti v nepříliš hlučné ulici přívětivý pokoj. Měl v úmyslu zůstati v Berlíně pouze několik dní a odcestovati potom do Dánska. Tam se chtěl usaditi v některém městečku.”

Teprve když usedli proti sobě u stolu v najatém pokoji, otázal se pan Horák Jindry na její osudy. “Chtěl bych nyní slyšeti něco o tobě,” pravil dychtivě, “jak pokračuje tvá práce a kdy se budu moci vrátiti do Prahy. Věř mi, že toužím již nesmírně po klidu.”

“Dlouho to nebude trvati, pane poručníku, snad pouze do jara.”

“Tak dlouho ještě?”

“Nu, nu, jiní vynálezci potřebovali celého života, aby stvořili dílo mnohem menší, jak říká Syd.”

“Syd? kde jest ten Syd?”

Jindra se mimoděk zarděla. Pan Horák přimhouřil významně levé oko.

“Proč se tak tváříte? Mr. Montford jmenuje se Sydney a vyprávěl mi, že ve svém mládí byl vždy nazýván Syd.”

“Kdo jest to však, ten Mr. Sydney Montford?”

“Ještě jsem vám o něm nevyprávěla?” Jindra mluvila rychle, jako by chtěla něco skrýti. “Mr. Montford jest profesor, jenž se mnou pracuje.”

“Jak pak jest stár, ten pan profesor, takoví učenci jsou obyčejně staršího ročníku.”

“Proč pak vás zajímá jeho stáří, pane poručníku? Profesorovi jest nejvýše několik roků přes třicet.”

“Nyní rozumím tvým slovům, které jsem tenkráte četl v dalekohledu.”

“Chtěl jste přece slyšeti něco o mých vynálezech. Že se mi podařilo sestrojiti vzduchovou poštu bez letadel, to již zajisté víte. Dopustila jsem se tím dokonce veliké hlouposti.”

“Jak to?” překvapeně na ni pohlédl.

“Nevím”, víte-li o poselství, jež jsem poslala na hřiště Sparty.”

“Ovšem,ovšem o tom vím, proč však to nazýváš hloupostí?”

“Proto, že jsem se podepsala Jindřiška Gregorová, hleďte, čtěte!” a podala mu drážďanské noviny.

“Proklatě, to jest hloupé,” pravil Horák, když přečetl obšírnou zprávu. “Nyní se však nemusím již skrývati.”.

“Rozhodně musíte se ještě ukrývati. Nemohu se ještě veřejně ukázati, zatkli by mne snad a bylo by veta po mých vynálezech.”

“Jak to? To nechápu.”

“Můj vynález jest v nynějším stadiu přímo politicky nebezpečný. Mohu přerušiti všechen jiskrový styk národů. Mohu přerušiti volání SOS a loď v nebezpečí musí zahynouti. Tisíce jiných kousků mohu dokázati. Rozhodně bude se spolek národů zabývati mým vynálezem. Pak by byl konec se všemi dalšími pokusy.”

“Proč chceš tedy dále na tom pracovati, je-li to tak nebezpečné?”

“Nevíte proč? Chci lidstvu dáti nedostižný dar !”

Pohlédl na ni a nemohl se ubrániti velikému podivu.

“Kdo jsi vlastně? Zdá se mi, že přicházíš z jiného světa.”

“Nepocházím sice odtamtud, ale snad se tam jednou zaživa dostanu.”

“Nemůžeš ani uvěřiti, jak jsem na tebe hrdý. Tvoji spoluobčané musí se zastyděti jednou za své jednání, a vidím již nyní v duchu, jak snímají pomník svatého Václava před museem a staví na jeho místo bronzovou sochu krátkovlasé Jindry.”

“Po tom naprosto netoužím. Chci svůj vynález nyní ještě zdokonaliti a pak užasnete, pane poručníku, co se na jaře příštího roku stane.”

“Jsem věru zvědav, myslím, že se ti vše podaří, i kdybys chtěla měsíc přiblížiti k zemi.”

“Pane poručníku, musím nyní zase žádati od vás peníze. Kolik můžete mi tu nechati?”

“Až do jara myslím, že vystačím asi s padesáti tisíci korun.”

“Pak vám asi nezbude tuze pro mne,” úzkostlivě pronesla Jindra.

“Neboj se, mám ještě dosti peněz, které jsem s sebou před dvěma léty vzal, zbývá mi přes dvě stě tisíc korun.”

“To jest znamenité, pane poručníku, to jest výborné, nyní mám zase novou chuť k práci. Mohu dostati peníze ještě dnes?”

“Ovšem. Jsou ještě tak zabaleny, jako před mým odjezdem. Samé nové tisícovky.”

“Výborně, výborně, poslyšte však, pane poručníku, řekl jste, že odjíždíte do Dánska, zvolil jste si již nějaké město?”

“Zcela namátkou. Chtěl bych odjeti do Odensee. Má krásnou polohu a nikdo mne tam nebude jistě hledati.”

“Dobře, že to vím. Každého večera mezi desátou a jedenáctou hodinou musíte připraviti svůj přístroj. Avšak,” Jindra se polekaně zarazila, “máte ještě onen přístroj s dalekohledem?”

“Ano. Tam v mé brašně jest.”

“Bohudíky. Jak se nyní budete jmenovati?”

“O tom jsem ještě nepřemýšlel. Počkej,” přistoupil k oknu; naproti na ulici padl mu do očí návěstní štít. Několik tuctů žárovek tvořilo písmena jména Moldenhauer. “Pojď sem, Jindro, vidíš‘ono jméno tam dole? Bedřich Moldenhauer jmenuji se nyní až nadále. Zapamatuješ si ono jméno?”

“Raději si vaši adresu ihned poznamenám. Tedy Bedřich Moldenhauer, Odensee, Dánsko. Rozhodně, pane poručníku, podívejte se jednou za týden na poštovní úřad a ptejte se, nedošel-li dopis poste restante pro Bedřicha Moldenhaura.”

Autem odjela Jindra k nádraží a stihla ještě poslední vlak do Königswusterhausenu. Celou cestu noční tmou tísnila Jindru jediná starost. Že Montfordovi dostane se do rukou ona zpráva, jež jmenovala zcela určitě Jindřišku Gregorovou a obviňovala ji z poruch na horizontu jiskrových vln.

35.

Detektiv Křižík zuřil a vztekal se. Klel a huboval na pražské. detektivy, kteří dopustili, aby ptáček jim zase ulétl.

Paní Kořínková byla násilím dovlečena na policejní ředitelství a vyslýchána až do půlnoci. Protestovala energicky proti tomuto chování a se zlostí v srdci musil obratný detektiv, jenž již pevně věřil, že kořist mu neunikne, rozhořčenou ženu propustiti. Nedostal z hospodyně ani slova. Pouze důkladně hubovala, na všecky jeho otázky však zarytě mlčela.

Ani nová důkladná prohlídka celého bytu a domu od sklepa až k půdě neměla výsledku.

Byt slečny Mayerové byl vypáčen, poněvadž na energické klepání nikdo neotvíral. Avšak i zde byl výsledek úplně negativní.

Nájemníci celého domu netajili se svým rozhořčením a detektivové utržili mnoho hrubostí.

Na nádraží propátrali policisté všecky vlaky odjíždějící i přijíždějící z Prahy. Ve dvoraně na peróně neprošel ani jeden cestující, jenž by nebyl podroben přísné prohlídce.

Vousatí mužové zvláště trpěli obtěžováním detektivů. Jedenáct osob bylo zatčeno pro urážku úředních osob.

Paní Kořínková byla násilím dovlečena na policejní ředitelství… (Str. 198.)

Všude hledali, pouze když odjížděl osmihodinový vlak do Podmoklí, nenapadlo ani jednoho úředníka, pozorovati vlak se strany ležící proti peronu. Kdosi sice spatřil, že jakýsi nádražní zřízenec vstoupil do vozu, nevěnoval však muži V plášti pozornosti. A právě tento muž byl dlouho hledaný pan Horák, stíhaný pro podezření z vraždy své svěřenky.

Křižíkův vztek dosáhl vrcholu, když byl ve čtyři hodiny ráno násilím vyhnán z lůžka a přes svou únavu musil se odebrati na nádraží, kde mu předvedli zatčeného muže, jenž se nepodobal ani v nejmenším panu Horákovi.

Již v šest hodin ráno zařinčel zase zvonek u bytu utýraného detektiva. Tentokráte vyrušil ho ze zaslouženého odpočinku kolega Breindl. Seděl nadutě v předním pokoji, když Křižík polooblečen se objevil ve dveřích.

“Již ho mám,” křičel Breindl a vyskočil se židle. “Opravdu?” Křižík zaplašil násilím poslední stopy spánku. Pukal skoro zlostí, že jeho kolega byl šťastlivcem, jenž lapil konečně hledaného vraha.

“Byl to krušný kousek práce. Přistihl jsem ho právě, když chtěl vstoupiti do dobytčího vozu.”

“Do dobytčího vozu?”

“Ano, ano. Ovce a berani byli ve vagoně.”

“,Na hlavním nádraží?” tázal se Křižík.

“I kdepak. Na cařihradském nádraží.”

“Což jest v Praze nějaké Cařihradské nádraží? O tom nevím. O tom mně nikdo neřekl.”

“Ale Křižíku, kdopak mluví o Praze?”

“Kde jsi ho tedy zastihl?”

“Nu, kde jinde, než v Cařihradě. Což ti neřekli, že jsem jel do Cařihradu po bezpečné stopě?”

“Breindle, ty jsi hlupák! Horák byl přece ještě včera v Praze. Kdypak jsi ho zatkl?”

Breindl byl uražen. Zabořil své ruce nevrle do kapes, hleděl pohrdavě na svého kolegu a vrhl se zase do židle.

“Lapil jsem ho v Cařihradě. Nepopřel, že jest hledaným Horákem. Na mou otázku, kde jest jeho poručenka, dokonce řekl, že ji nechal seděti v Athénách. Když jsem mu řekl do očí, že děvče zabil, odpověděl mi docela flegmaticky: Možná. Nuže, příteli Křižíku, kdo pak jest hlupákem?”

Křižík přemítal. Byl skutečně pan Horák včera v Praze? Neodlétl snad letadlem do Cařihradu? Nebylo zcela vyloučeno, že někdo jiný za něho dopravil psa domů. Že by však pan Horák ihned přiznal své jméno a dokonce doznal se k vraždě? Za půl hodiny snídali oba detektivové v kavárně Kontinental v Panské ulici.

“Měl jsem pravdu, Breindle, když jsem řekl, že jsi hlupák.?”

Breindl zabodl zuřivě svůj rohlík do šlehané smetany zdobící kávu. Vrhl zlý pohled na kolegu a potřísnil si kravatu. Nechal rohlík příliš dlouho v horké kávě a musil nyní loviti veliký kus z výstřihu své vesty.

“Myslil jsi snad, že se někdo přizná k vraždě, aby se dostal zadarmo z Cařihradu do Prahy a po cestě byl ještě dobře pohoštěn?”

“Tobě, takovému starému zajíci a zkušenému detektivovi musilo se to státi!”

“Však by se ti nebylo dařilo lépe!”

Odpoledne odjel Křižík do Drážďan. Nyní chtěl vypátrati Jindřišku Gregorovou, onoho záhadného studenta z Untersbergu a nepochyboval, že v její společnosti bude také Horák.

Žila-li hledaná poručenka skutečně a skrývala-li se pouze za jménem Jindřicha Gregora, pak byl pan Horák vlastně bez viny, a zatykač musil býti zrušen. Dokud se to však nestane, nepozbyla vypsaná cena platnosti. Křižík netoužil však po slíbené odměně, jeho pověst znamenitého detektiva byla mu stokráte cennější. Jeho sláva nesměla utrpěti škody.

36.

Věřící se domnívali, že nastal den soudu. Kostely začínaly se plniti.

Spolek národů konal zvláštní sezení. (Str. 204.)

Noviný měly šílený odbyt. Rotační stroje se vůbec nezastavovaly, zvláštní vydání se množila, vycházela skoro každou hodinu a ulice byly pokryty odhozenými novinami.

Byli mnozí, kteří pokoušeli se žertovati a přece v duchu se chvěli a zase jiní, kteří o neuvěřitelných událostech vtipkovali. A mnoho bylo také těch, kteří si nechtěli dáti ujíti vhodnou příležitost a snažili se vytlouci kapitál z tajemné té historie.

Jméno Jindřišky Gregorové bylo v ústech všech. Ani před desítiletími, když světová válka vzplanula, nevnikla zpráva o světovém požáru tak rychle do nejodlehlejších koutů země, jako zvěst o zázračném vynálezu Jindřišky Gregorové. Rychlostí elektrického proudu šířila se po světě pověst, že se člověku podařilo státi se pánem elektrických vln.

Vlády všech zemí zabývaly se neslýchanou tou aférou. Policejní úřady rozvíjely horečnou činnost.

Nikdo nevěděl vlastně, jak se má svět chovati k zvláštní této ženě. Z jakého přečinu mohla býti usvědčena? Škody, jež způsobila poruchami radiových vysílání,nebyly tak veliké,aby mohla její činnost býti nazvána zločinem. Ani ochromení celého světového jiskrového styku nestačilo k obžalobě.

Spolek národů konal zvláštní sezení. Celé týdny debatovali mudrci, nedošlo však k žádnému výsledku. Názory se různily, členové spolku nemohli se sjednotiti na ničem.

Příčinu bylo lze snadno uhodnouti.

Každá země doufala, že se zmocní vynálezu a tím nadvlády nad ostatními státy.

Konečně bylo rozhodnuto, aby všechny státy chopily se pronásledování vynálezkyně a jejího pomocníka Američana Sydneye Montforda. Měli býti oba zatčeni a postaveni před mezinárodní soud.

Zatím však neudály se žádné další poruchy v jiskrovém vysílání, svět začal se pomalu uklidňovati a vydavatelé novin musili se vrátiti k normálním poměrům. Čas zvláštních vydání minul.

Úřady však nebyly nečinny. Intensivně pátraly všechny po Jindřišce Gregorové. Všude jevila se horečná činnost úředníků. Systematicky bylo pátráno v horách, v nejodlehlejších krajinách. Jednotlivé okresy byly přiděleny skupině úředníků, kteří neúnavně pátrali po celém kraji. Často neušetřili na samotách a v malých vesničkách ani jednoho domu. Komise se náhle objevila, takže nikdo neměl tušení o jejím příchodu.

Padělači peněz byli překvapeni tam, kde nikdo jich netušil. Tajné herny a skrýše neřesti byly odkryty, dávno marně hledaní zločinci zatčeni, avšak nikde ani stopy po Jindřišce Gregorové, jejím poručníku a Američanu Sydneym Montfordovi.

37.

Státní návladnictví v Praze zrušilo zatykač, jímž byl stíhán pan Horák. Nebylo příčiny, aby byl dále pronásledován. Byl usvědčen pouze z jediné viny, totiž z padělání listin, neboť vyšetřováním se zjistilo, že poručník podepsal žádost Jindřicha Gregora o přijetí do technika v Untersbergu. Musil tedy nejen věděti o falšování dokumentů pro Jindřišku Gregorovou, nýbrž jistě se všeho sám zúčastnil.

Úředník Müller v oddělení matrik vyprávěl o návštěvě pana Horáka na radnici a dosvědčil, že kmotr jeho dítěte, jenž byl tehdá nápadně rozčilen, poslal ho na chvíli pod jakousi záminkou z pokoje.

Poněvadž však falšováním listin nikdo nebyl hmotně poškozen, nehrozil panu Horákovi tuze přísný trest.

Nebylo nesnadno zjistiti, jak se Jindřiška Gregorová zmocnila formuláře křestního listu. Farář od sv. Ludmily si vzpomněl, že ho dívka při křtu kdysi prosila, aby směla vyplniti pro křtěnce úřední listinu, a při této příležitosti asi zmocnila se formuláře, jehož potřebovala. Jistě věděl poručník také o tomto skutku.

Veřejné mínění v Praze se úplně změnilo. Lidé, kteří neměli pro pana Horáka dobrého slova, vzpomínali si náhle, že byl vlastně velice dobrý člověk. Zapomněli rychle, že ještě před krátkou dobou hovořili s hrůzou o vrahu a hrozném zpustlíku. Že si vymýšleli o něm ještě jiné ohavné skutky,že jim nestačilo podezření, že zabil nebo odvlekl svou poručenku.

Úředník matričního oddělení dožil se nepříjemného překvapení, když se objevil v bytě pana Horáka a podlízavým způsobem projevoval svůj soucit s panem kmotrem malého Karla. Paní Kořínková ho velmi energicky vyhodila.

“Lumpe,” volala rozčilená hospodyně, mávajíc hrozivě válečkem na nudle, “myslíte, že nevím, co jste říkal o mém pánu? Ať vás ani nenapadne objeviti se tu ještě jednou!”

Paní Kořínková, Crescencie a slečna Mayerová tvořily nyní věrný trojlístek, který ‚každému na potkání podával hmatatelné důkazy o počestnosti pana Horáka.

Stará hospodyně prosila slečnu Mayerovou, aby ji směla nazývati Marta, ježto se nemohla odhodlati na stará kolena pokřtíti jinak svou oblíbenou kočku.

“Ovšem, ovšem, paní Kořínková, jmenujte mne pouze Marta, nemusíte se ani omlouvati, že milé to zvířátko má mé jméno. Však jsem na to docela pyšna. Chtěla bych býti tak krásná, jako čtyřnohá slečna Mayerová.” Při tom hladila kočku,předoucí na jejím klíně, jež uzavřela důvěrné přátelství se svojí nedobrovolnou kmotrou.

Crescencie přicházela každého týdne několikrát na kávovou besedu k paní Kořínkové. Byla nyní klidna, strachovala se pouze o svou milovanou Jindru.

38.

Detektiv Křižík vzal si do hlavy, že pana Horáka a Jindru musí najíti. Věděl sice, že zatykač na pana Horáka byl zrušen, dosáhl však od nadřízeného úřadu dovolení, pátrati na svůj vrub po tajemné stanici Jindřišky Gregorové.

Jsou tři, pravil si prohnaný detektiv. Děvče, poručník a Američan. Trojici bude lze snadněji najíti, nežli jednotlivou osobu. Křižík byl přesvědčen, že všichni tři hledaní žijí pospolu. Honil se po celé evropské pevnině, neměl však více štěstí, než družina mezinárodních detektivů, jež pátrala po celém světě. Vedlo se mu stejně jako jiným. Nikoho ani nenapadlo hledati vynálezkyni tam, kde skutečně žila.

V Königswusterhausenu vůbec nikdo nepátral. Nikdo ani nepomyslil, že by se zločinci skrývali ve vile za městem a pracovali klidně dále na vynálezu zázračné pražské dívky.

39.

Celá tajemná záležitost byla by skoro upadla v zapomnění, kdyby se nebylo událo něco, co vzrušilo znovu mocně celou veřejnost. Kalné únorové nebe bylo jevištěm zvláštního úkazu, pozorovaného nad Berlínem a celými Pomořany.

Již dva dny byla obloha tvrdošíjně zachmuřena.

Šedé mraky zahalovaly celý obzor. Studený severovýchodní vítr hnal ulicemi ledové jehly sněhové. Lidé mrzli, a kdo při tomto počasí nemusil na ulici, uchyloval se raději do vytopených bytů.

Náhle, nikdo nemohl říci, jak se to stalo,. roztrhla se jihovýchodně nad Berlínem hustá, šedá mračna. Ostrý, ohnivý paprsek objevil se na nebi a modrá obloha zazářila na několik vteřin ze závojů mračen.

Mnoho lidí pozorovalo přírodní úkaz, neboť všichni se domnívali, že neobyčejný ten zjev jest hříčkou přírody a spíše užasli, nežli se polekali.

Také astronomové na hvězdárně byli svědky tohoto zázraku. Neuměli si jej však vysvětliti. Jak užasli však, když seismografické přístroje jevily náhle silný rozkyv a oznamovaly prudké zemětřesení. Po důkladné prohlídce bylo zjištěno, že toto zemětřesení musí býti v nejbližší blízkosti, nikde však nepocítil nikdo otřesu, ani hodiny nezůstaly státi, což jest neomylným znamením při každém zemětřesení.

Náhle, nikdo nemohl říci, jak se to stalo… (Str. 208.)

Ještě nežli se lidé vzpamatovali ze svého úžasu, divadlo se opakovalo. Tentokráte trvalo déle a v zápětí bylo pozorováno úplné ochromení jiskrového vysílání, stejně jako před třemi měsíci. Dunivé, hromové rány provázely plameny na obloze.

Lidé vrhli se z domů, prchali a s hrůzou pohlíželi k nebi.

V desítiminutových přestávkách se výjev opakoval. Sníh, déšť a krupobití následovalo a za hodinu byly mraky úplně roztrhány. Obloha zářila čistou modří, slunce zahnalo poslední zbytky mračen a teplota stoupla v třicíti minutách o šest stupňů. ,Se střech kapala voda tajícího sněhu.

Vítr se úplně utišil. Ještě před hodinou bylo nesporně zima, nyní zdálo se, že jaro náhle slaví svůj vjezd do promrzlé přírody.

V meteorologických ústavech na hvězdárnách ozýval se bez ustání telefon. Redakce novin vysílaly v závodních automobilech a na motorových kolech své redaktory. Astronomové a páni meteorologických ústavů byli ve velkých rozpacích.

Náhlá změna počasí byla hádankou. Zdálo se ohromnou pošetilostí mluviti o lidském působení, avšak vědecky nebylo lze tento zázrak přírody vysvětliti.

Podle zpráv meteorologických stanic; jež došly z předešlého dne z ciziny, podle pozorování a měření konaného sotva hodinu před nepochopitelným oním zjevem, nedalo se čekati, že se počasí tak náhle změní. Nejpodivuhodnější bylo, že ani nyní nejevily přístroje žádné změny. Barometr stále klesal.

Večerní listy psaly o bouři nad mračny, o proudění vzduchu z jihu, jež náhle neočekávaně se dostavilo ve značné výši.

Učenci popírali však toto vysvětlení a zahrnovali listy nejrůznějším pojednáním o tomto divu. Na hvězdárnách hloubali a potili se učení pánové, většinou bez nejmenšího výsledku.

Nejméně věřily radiové stanice v přírodní zjev, neboť poruchy ve vysílání podobaly se příliš oněm, jež veřejnost zažila před několika měsíci.

40.

Stále pátraly úřady po Jindřišce Gregorové, panu Horákovi a profesorovi Sydney Montfordovi.

Podle nejnovější zprávy dleli hledání prý ve Spojených státech. Sydney Montford:byl prý spatřen v New Yorku.

Poněvadž poruchy radiové také tentokráte byly pociťovány v USA, zdála. se býti pravdivou domněnka, že Jindřiška Gregorová přesídlila se svými pomocníky do Ameriky.

Tato zpráva byla potvrzena, když policie v P:raze zachytila dopis adresovaný Crescencii z Bostonu. V dopise posílala Jindra staré paní pozdravy a upokojovala ji domlouvajíc jí, aby neměla o svou svěřenku starosti.

“Záhy se vrátím do Prahy. Dlouho to nebude.již trvati. Doufám, že přísní soudci neuvrhnou:mne doživotně do vězení, protože jsem uzmula domovský a křestní list. Pan poručník jest zcela nevinen, nedopustil se ničeho nesprávného.

Mnoho hubiček staré, dobré Crescencii od její Jindřišky Gregorové.

Pozdravy oběma slečnám Mayerovým, paní Kořínkové a Pittymu.”

Dopis byl odeslán z Bostonu 4. února.

Crescencie byla potrestána pokutou, poněvadž se nedostavila na policii a úředníkovi velmi nezdvořile odpověděla. Násilím byla dovedena na úřad.

“Já mám věděti, kde Jindra jest?” křičela stařena, “a kdybych to věděla, neřekla bych to. Pročpak platíme takové daně, aby pánové od policie sekýrovali poctivé občany? K čemu máme policii, nemůže-li nic vypátrati? Kdo pak vydržuje všechny ty strážníky? Ha!”

Crescencie musila býti energicky vystrčena z pokoje, neboť její rozhořčená přednáška nebrala konce.

41.

Samozřejmě vstoupil detektiv Křižík na nejbližší parník mířící do Ameriky.

Nyní nebo nikdy, přísahal si. Amerika jest veliká, dosáhnu však jistě svého cíle. Jméno Křižík musí se tak proslaviti jako jméno oné potřeštěné ženštiny, jež svými vynálezy působí takový poplach.

Ani ve snu pana Křižíka nenapadlo, že na téže lodi cestoval do Ameriky jakýsi pan Bedřich Moldenhauer a že tento pasažér nebyl nikdo jiný nežli pan Horák. Detektiv se dozvěděl, že před třemi týdny dostala paní Kořínková z Malmö plnomoc, jež ji opravňovala vybírati neobmezeně v peněžních ústavech pro pana Horáka peníze. Listina byla úředně. ověřena notářem a potvrzena konsulátem v Kodani.

Samozřejmě vstoupil detektiv Křižík na nejbližší parník mířící do Ameriky. (Str. 212.)

Na telegrafický dotaz došla ihned policejního ředitelství pražského odpověď, že papíry onoho pána jsou úplně v pořádku a poněvadž zatykač byl zrušen, není nejmenší příčiny proti němu nějak zakročiti.

Kodaňští detektivové chopili se ihned pronásledování pana Horáka, aby vypátrali úkryt Jindřišky Gregorové. Vše bylo však marno, hledaný zmizel beze stopy z Kodaně.

Peněžní ústavy vyplatily zcela hladce paní Kořínkové žádané peníze. Stará hospodyně věděla, že jest pozorována, počínala si však velmi opatrně. Nebylo jí také neznámo, že jest i pošta střežena, měla se však dobře na pozoru a spálila všechny podezřelé písemnosti. Ačkoliv ji úřady stálé ujišťovaly,že bezpečnost pana Horáka neohrožuje již zatykač, nedala se svésti k nerozvážnému kroku. Její důvěrnou rádkyní byla písařka na stroji ze třetího patra. Slečna Mayerová byla chytrá a uvažovala vždy dlouho, nežli udělila radu.

Pan Horák poslal s notářskou plnomocí paní Kořínkové několik řádek, jimiž ji vyzýval, aby peníze ze záložny vybrala.a měla je připraveny. Jakmile dostane od něho zprávu, měla mu peníze poslati na určenou adresu.

Úřady znaly obsah tohoto psaní a sledovaly každý krok ubohé hospodyně. Také náhlé přátelství se slečnou Martou nezůstalo v tajnosti a úřady se správně domnívaly, že neohrožená písařka na stroji dopomohla panu Horákovi tenkráte k útěku.

Také dopisy Grescencie, těšily se zvědavé pozornosti úředních osob. Avšak výsledek dlouhého pozorování byl velice hubený.

Přes napjatou pozornost ušlo přece poštovním orgánům, že slečna Mayerová dostala tajemné jakési psaní ze Sasnice.

Pošlete sto tisíc korun ve čtyřech obyčejných dopisech současně na adresu Bedřicha Moldenhauera, Berlín SW 48, Friedrichova ulice 226, poste restante.

Pozdrav všem

Bedřich.

Slečna Mayerová prohlížela obálku, než ji otevřela. Uhodla ihned, že, dopis jest od pana Horáka, ačkoliv adresa byla psána na stroji a odesilatel nebyl na obálce poznamenán. Na dopise nebylo stop násilného otevření. Nežli však Marta obálku roztrhla, odebrala se k paní Kořínkové.

“Dostala jsem dopis z Německa. Jistě není od nikoho jiného, než od pana Horáka.”

“Opravdu?”

“Psal mně asi, poněvadž jistě tuší, že jeho dopisy adresované vám jsou otvírány.”

“Myslíte to doopravdy?”

“Rozhodně. Stále ještě po něm slídí.”

“A pročpak? Stále ještě k vůli Jindře?”

“Zcela určitě. Prosím vás, paní Kořínková, zavřete dveře, aby.nás nikdo nepřekvapil.”

“Dobře, dobře, člověk nikdy neví, kdy ho přepadnou lidé od policie a na služebná děvčata není také spolehnutí.”

“Tedy poslyšte!” A slečna Mayerová předčítala dopis.

“Můj Bože, dopis přece není od pana magistrátního rady.”

“Jsem o tom přesvědčena, paní Kořínková, vždyť neznám žádného Bedřicha Moldenhauera, nechce se asi podepsati správným jménem.”

Hospodyně měla Pittyho na klíně. “Dejte mi dopis, chtěla bych viděti písmo.”

Psík vstal, očichal papír a jako kdysi v Nizze poznal dopis Jindřin, tak i nyní dopis svého pána. Přejel čenichem po papíře, zarazil se pak a vdechl slyšitelně vzduch.

“Jest to jeho písmo, podívejte se na psa, ten poznal svého pána, to jest jisté znamení.”

“Jak to však učiním s penězi, paní Kořínková?”

“Několik tisíc korun mám ještě doma a zítra a pozítří dám si v bankách vyplatiti tolik, kolik pan magistrátní rada potřebuje. Chtěla bych jen věděti, nač chce tolik peněz.”

“Však má dosti, paní Kořínková, jistě dává Jindře na její pokusy.”

Za dva dny nato jela slečna Mayerová do Plzně a vhodila tam do schránky dopis adresovaný Bedřichu Moldenhauerovi. Druhý dopis poslala z Berouna, třetí a čtvrtý ze Zdic. Adresy napsala na stroji a vždy se nejdříve přesvědčila, zda .ji nikdo nepozoruje, nežli vhodila dopis do schránky. K jednomu z dopisů přiložila lístek s několika řádkami.

Milý pane Moldenhaure!

Doufám, že všechny dopisy správně se dostanou do Vašich rukou. Budete-li mi chtíti něco sděliti, adresujte dopis mému bratrovi, Praha IV., Letenská ul. č. 9, I. poschodí.

Mnoho pozdravů

Kocour.

42.

Velký triumf měl přijíti pro Jindru dříve nežli slíbila svému poručníku. Pracovala s Montfordem neúnavně za dlouhých zimních dnů. Nikdo jich nevyrušil v jejich samotě.

Jediná starost tísnila mladou dívku. Obávala se stále, že Montford mohl by dostati do rukou noviny, z nichž by se dověděl pravdu o jejím pohlaví. Bedlivě střehla všechny noviny, jež stará paní Schneiderová přinášela z Königswusterhausenu. Zastavila všechny pokusy, jež by mohly porušiti jiskrové vysílání a neposílala vzduchem již balíčků.

Doufala, že noviny zmlknou, nestane-li se dále nic neobyčejného. Netušila, že Montford dávno již její tajemství znal. Náhoda mu je odkryla.

Onoho večera, kdy Jindra se setkala se svým poručníkem, zapjal si Američan z dlouhé chvíle amplion. Práce ho netěšila, nebyl-li jeho mladý přítel vedle něho. Po ukončení jakéhosi divadelního kusu oznamoval hlasatel:

“Haló, haló, z Drážďan vysílá se právě jiskrová zpráva, jež prozrazuje tajemství rušitele jiskrového vysílání.

Jest dokázáno, že přede dvěma lety vstoupila do technika v Untersbergu v Sasku dívka jménem Jindra Gregorová z Prahy a byla přijata na základě padělaných dokumentů jako žák. Této studentce podařilo se učiniti objev, jenž má neslýchaný význam pro jiskrové vysílání.

Jindřiška Gregorová, jenž se nazývá Jindřichem, nosí mužský oděv, krátce ostříhaný vlas a jest ve společnosti amerického učence Sydneyho Montforda. Pobyt obou vynálezců jest neznám a policie všech zemí po nich pátrá. Kdo by o nich mohl podati nějakou zprávu, nechť se obrátí na nejbližší policejní úřady.”

Dlouho již zmlkl osudný hlasatel a Montford seděl nehnutě ve velikém křesle, Nyní si vysvětloval tak mnohé, co mu bylo dosud záhadou. Tedy tento mladý, nadějný hoch byl dívkou! Zamýšleně pohlížel učenec do prázdna. Vzpomněl si, že mladý jeho přítel večer vždy pečlivě uzavíral dveře své ložnice a nikdy neotevřel, chtěl-li mu ještě něco říci.

Tedy žena zahanbila všechny muže vědy! Genius skrýval se v štíhlém jejím těle. Těžko vpravoval se Montford do nové té situace. Bylo mu však naprosto jasno: jeho kamarád nesměl se naprosto dověděti, že bylo prozrazeno jeho tak pečlivě ukrývané tajemství.

A Jindra opravdu netušila, že Montford zná pravdu o jejím pohlaví. S úžasem pouze pozorovala, že vždy jí přispěchal na pomoc, chtěla-li zvedati těžké břemeno, nebo vykonávati obtížnější tělesnou práci.

43.

Jindřin talent podóbal se jemnému citu, podivuhodně vyvinutému hmatovému smyslu slepých.

Její vědění bylo obsáhlé. Naskytla.li se jí však přece v pokusech překážka, tu zdálo se, že začíná pracovati zvláštní buňka v jejím mozku. Jako blesk zasvitlo jí vždy rozřešení záhady a v několika dnech nalezla vždy správnou cestu vedoucí k cíli.

Osudem bylo určeno, že prostá tato dívka, jež zdědila talent po svých předcích, vypátrá pravou podstatu elektřiny, sen všech badatelů, cíl, k němuž spěli slavní vynálezci jako Edison, Marconi, Tesla a jiní učenci, kteří celý věk lidský zápasili o toto poznání a nikdy nepronikli tuto záhadu.

Avšak ani Jindra nerozluštila tajemství, když je hledala. Náhoda, slepé štěstí dopomohlo jí k vítězství.

Onoho večera, kdy Jindra se setkala se svým poručníkem, zapjal si Američan… (Str. 217.)

Jindra zdokonalila značně zmenšené akumulátory, jež vynalezla před několika lety. Podařilo se jí sestrojiti kapesní baterii, již bylo možno nabíti na 24 hodin proudem o 50 koňských silách. Touto baterií mohla udržeti velký vůz tři dny v pohybu v bleskurychlém tempu.

První pokusnou baterii, svůj malý akumulátor ukrývala Jindra pod hermeticky uzavřeným skleněným poklopem, jehož stěny byly dva couly silné.

Montford upozornil jednoho dne vynálezkyni, že pod skleněným poklopem se utvořily mraky. Zcela opravdové mraky, jež se kupily jako mračna na obloze za deštivých dnů.

Montford se obával výbuchu. Přinesl pro sebe i pro Jindru drátěné masky a oba postavili se za silnou ochrannou stěnu, jež jim sahala až po krk.

Podívaná byla nesmírně zajímavá: Mračna valila se pod skleněnou střechou, kupila se znova a znova a zcela patrně hledala východ. Rudý ohnivý paprsek ozářil náhle mračna, malý, modrobílý klikatý blesk roztrhl mraky. Tento zjev opakoval se několikráte, stěny skleněného poklopu se zalily a kapky vody po nich stékaly.

Toto zvláštní divadlo trvalo ještě minutu, pak mračna zmizela a vzduch nad akumulátorem se vyjasnil.

Nyní viděla Jindra jasně cestu; kterou se má ubírati. Navrtala skleněný poklop, připevnila na otvor roury, okraje neprodyšně uzavřela. Roury spojila s destilačním přístrojem. Mezi ním a rourami ležely přístroje k měření. Tímto zařízením se podařilo analysovati elektrické fluidum, jež Benjamin Franklin marně se snažil vysvětliti podle utilitaristické hypothesy elektrických jevů, roz-ložiti je na podstatné složky a měřiti jeho sílu.

Elektrické víry, jež vyzařovaly z nashromážděných mraků elektrického pole, procházely rourami a dotýkaly se cestou měřicích přístrojů a dostaly se do složitého destilačního aparátu, jenž’ byl sestrojen na základě dřívějších zkušeností podle systému elektrolytických jevů difuse. Nyní měly býti elektrické víry rozloženy na své podstatné části. Omezená elektrická schopnost; kterou zjistil kdysi fysik Faraday, změnila se úmyslnými výboji v neomezenost.

Molekuly, jež se otřesem utrhly, Jindra zachytila, dříve nežli se vybily. V těchto lidskému oku neviditelných tělíscích skrývala se podstata. elektřiny a Jindra vrhla se s jásavým výkřikem Montfordovi do náručí, zapomněla na všechnu opatrnost, cloumala jím a volala:

“Nalezla jsem to, nalezla jsem to!”

Montford těžce dýchal, když se k němu tak úzce přivinula.

Jindra však spěchala zase ke svým přístrojům a začala horečně pracovati.

Zjev, jenž. tak vzrušil důmyslnou vynálezkyni, byl tento:

Molekuly dotýkaly se různou rychlostí a různou silou elektrod a způsobily výbuch plynů, jimiž byl prostor nasycen.

Podstatu umělé elektřiny vyrobené třením nebylo lze tak. snadno rozluštiti jako podstatu elektrických proudů věčně se pohybujících ve vesmíru.

Nyní byla jistou rukou napsána formule rozložená na neviditelné složky. Montford musil přiznati, že věda dosáhla tím mocného pokroku a nejen to, také způsob života, produkce, vzrůst a vnější podoba světa a jeho obyvatelů, ba celý vesmír byl Jindřiným objevem rozrušen.

První pokus v boji s přírodními mocnostmi učinila Jindra onoho kalného únorového dne. Zesílila trojnásobně sílu vysilače, spojila své paprsky s paprsky velikého jiskrového vysilače z Königswusterhausenu a vyslala proud do éteru.

Z plošiny věže pozoroval Montford s Jindrou podivuhodné divadlo. (Str. 222.)

Z plošiny věže pozoroval Montford s Jindrou podivuhodné divadlo. S nadšením přihlíželi oba vynálezci, jak mraky se uměle rozháněly, od grandiosního okamžiku, kdy nakupená mračna na nebi purpurově zazářila ohnivým paprskem, až slunce konečně vítězně razilo si cestu a zaplavilo svým světlem zemi.

Jindra poznala, že jest vítězem nad zemí a vzduchem. Mocnosti přírody měly býti poslušny umělých elektrických proudů a státi se pomocníky lidstva v dalším pokroku.

Pan Horák dostal jiskrovou depeši, aby opatřil nové peníze, jichž bylo zapotřebí k dokonání velkolepého díla.

“Pane profesore,” pravila Jindra k Montfordovi, “musíte mi sestrojiti přístroj, v němž by bylo lze nashromážditi kyslík; nesmí býti tuze těžký, musí však býti tak zařízen, aby mohl vyčistiti vydýchaný spotřebovaný vzduch a učiniti jej zase vhodným k dýchání. Musím si opatřiti padák, jenž by mne chránil před pádem, kdyby přístroje selhaly.”

S úžasem pohlédl Američan na Jindru.

“Co zamýšlíte?”

“Uvidíte to ve třech až čtyřech,dnech. Chci vzletěti, chci se dáti unášeti jiskrovými vlnami v éteru.”

“Cože, cože chcete učiniti? Chcete svůj život, jenž má pro svět takovou cenu, lehkomyslně vydati v nebezpečí?”

“Nemějte strachu, nestane se mi nic. Nejdříve učiním pokus s balíkem vážícím tolik jako mé tělo.”

Tři dny zavírala se Jindra ve své dílně, pouze k jídlu se na chvíli objevila.

Konečně pronesla rozhodné slovo:

“Dnes večer můžeme učiniti zkoušku, pane profesore.”

Jasná a studená byla noc, když Jindra prosila Montforda, aby jí pomohl vynésti na plošinu věže veliký, podlouhlý balík. “Sedmdesát kilo to váží,” odvětila na Montfordovu otázku.

“To jest přece těžší, nežli váha vašeho těla.”

“Jest to nutno, neboť musím připočítati ještě váhu přístrojů a padáku, chci-li sama létati.”

“Nevzdal jste se ještě této šílené myšlenky?” Jeho hlas se chvěl, cítil nesmírnou úzkost o její život. Od oné chvíle, kdy zvěděl, že jest ženou, stala se mu jaksi cizí a vzdálenou. V jeho chování jevila se bezděky jakási plachost a nesmělost. ‚

“Vidíte tyto induktory, pane profesore? Proud našeho vysilače musí býti tak silný, aby zvedl toto břemeno aspoň tři sta metrů do výše, aby se dostalo do okruhu jiskrových proudů velikého vysilače.”

Prohlížel armaturu a viděl, že místo skla užila Jindra porculánových deštiček a kovové části byly chráněny tvrdou gumou. Cívky a magnety byly neviditelny, se vzduchem byly spojeny pouze gumovými trubicemi a Bergmannovými rourami. Proti magnetu byly umístěny automatické vypínače. .

“To jste dokázal ve čtyřech dnech?”

Jindra se zasmála. Její bílé zuby zaleskly se v noční tmě.

“Většina byla již dávno hotova. Montáž vyžádala si pouze tolik času. Nyní však, pane profesore, pustíme motory a dynama, a odvážíme se pokusu. Pomůžete mi zvednouti balík na toto dřevěné lešení?”

“Udělám to raději sám.”

“N e, ne, pomohu vám. Jinak se něco stane. Pro jednoho muže jest to příliš těžké.”

Montford nemohl se ubrániti úsměvu při slově muž.

Motory a dynama bzučely, z vysilače vyskakovaly modré jiskry. Hodina za hodinou míjela a stále nedařil se Jindře pokus, nemohla zvednouti těžký balík do vzduchu. Šroubovala, uvolňovala vibrační konduktory, zase je přitáhla, neúnavně byla činna.

Montford všude pomáhal, avšak nemohl se ubrániti touženému přání, aby se pokus nezdařil, aby Jindra nepodlehla pokušení splniti šílený svůj nápad a učiniti pokus se svým tělem..

“Nyní, nyní pane profesore,” zvolala náhle Jindra, když se konečně balík zvedl, otočil se ve vzduchu, postavil se pak zpříma a bleskurychle začal stoupati.

Jedním skokem byla Jindra u řídicího přístroje, páku za pákou uváděla v pohyb. Deska, v niž se zrcadlila krajina okolo vily, byla osvětlena žárovkou a Jindra mohla podle své vůle říditi sedmdesátikilové břemeno vznášející se ve vzduchu.

S úžasem stopoval Montford letící těleso, pokud je očima mohl sledovati. Jeho pohled bloudil od desky k obloze a tajná úzkost, skoro strach zmocnil se ho při pohledu na ženu, jež se zářící tváří zabývala se svými přístroji.

S úžasem stopoval Montford letici těleso, … . (Str. 226.)

“Jak však dostanete toto těžké těleso dolů, aby se nerozbilo?”

“Dbejte; aby dynamo se stále pohybovalo. Podržte nyní páku.”

Chopil se páky’ a balík kroužil nad sadem.

Jindra vytrhla tyč z pérového podstavce, hodila naň gumovou rohožku a odtáhla rychle stůl, malý vysilač a dalekohled. Pak spustila malý motor, jenž byl upevněn pod pérovým podstavcem a přistrčila dva velké elektrické magnety.

“Dejte dobrý pozor, pane profesore, spadne-li balík správně na gumovou rohožku.”

Ještě jednou otočil se ukazovatel v kruhu, pak vypjala vysilač, tlumič proudu sjížděl pomalu od kontaktu ke kontaktu. Pí skot ve vzduchu zmlkl, balík se volně snášel dolů a narazil konečně na pérový podstavec.

“Bohu díky,” volala Jindra, když všecky stroje ztichly.

Když prohlíželi oba vynálezci těžkou tu zásilku, zpozorovali, že přes. studený noční vzduch balík byl značně zahřát. Dráty na magnetech byly žhavé. Prostorou rozšířil se zápach spálené gumy.

“Byl nejvyšší čas,” pravil Montford.

Část vnitřního vedení byla zničena a kdyby Jindra byla vyčkala ještě několik vteřin, byl by balík se vzňal a spadl k zemi.

“Milý pane profesore, nyní vím, jakých chyb jsem se ještě dopustil. Pomozte mi je napraviti.”

“S radostí, jako vždy, Mr Gregore, jako vždy.”

44.

Tentokráte měla se Jindra setkati se svým poručníkem v kavárně “U města Vídně,” na Kurfürstendamu v Berlíně..’

Jindra kráčela pomalu širokou touto třídou, když tu spatřila náhle známou tvář. Byl to student Schram, jenž s ní studoval v prvním semestru v Untersbergu. Spal v téže ložnici, již Jindra byla nucena sdíleti po několik měsíců s devatenácti ostatními žáky.

Schram pohlédl strnule na Jindru, jež rychle postavila si límec svého převlečníku a stáhla klobouk do čela. Mladý muž zastavil se před Jindrou, podával jí ruku a volal:

“Gregore, starý kamaráde, pardon, milostivá slečno! Tak musím…”

Jindra neodpověděla, obešla bývalého kolegu, jenž se jí postavil v cestu, a kráčela dále.

ChvíJi za ní Schram pohlížel. Byl zřejmě rozmrzen. Jeho myšlenky horečně pracovaly. Toto děvče bylo přece hledáno úřady. Odměna ho nelákala, neboť byl synem bohatých rodičů.. Kdyby hloupé to děvče se bylo s ním zastavilo a promluvilo, byl by jistě mlčel. Vzpomněl si na jistou událost z dob společného studia, na niž nemohl zapomenouti.

Studenti se tehdá na dvoře škádlili a Schram objal zezadu Jindru, zvedl ji a položil ji na zemi. Jindra však rozhněvána vyskočila a zřídila svými pěstmi tak tváře bujného hocha, že si odnesl modřinu pod okem a opuchlý nos, jenž byl po 14 dní předmětem škodolibých narážek všech spolužáků.

Rychlými kroky spěchala Jindra rušnou třídou. Na rohu příčné ulice stálo auto, jehož dvířka byla otevřena. Jakýsi pán právě platil šoférovi. Bez dalšího rozmýšlení skočila Jindra do vozu a zavolala na šoféra: Hořelické nádraží. Zdálo se jí, jako by někdo byl zavolal: Jindro. Strach se jí zmocnil, odsunula rychle skleněnou tabulku a volala na řidiče :

“Jeďte vzhůru Uhlandovou ulicí. Ale rychle.”

Kdyby jen onen neblahý student jí nepronásledoval. Obrátila hlavu a pohlédla okénkem. Spatřila řadu automobilů, jež plnily širokou ulici. Vypátrala také Schrama, jenž se právě nahýbal z okna automobilu, volal něco na šoféra a rukou ukazoval vpřed.

Vtom však vjelo mezi oba vozy jiné auto.

Na rohu Uhlandovy ulice zvedl strážník, řídící provoz, ruku, Jindřino auto a vůz jedoucí těsně za ní ještě projely, kdežto vůz se Schramem musil zastaviti.

Jindra se nemýlila, když zaslechla volání svého jména. Nebyl to však Schram, nýbrž sám pan Horák, jenž vystupoval právě z téhož auta, v němž Jindra nyní seděla. Když platil šóférovi, byl k ní obrácen zády a Jindra ve svém strachu před prozrazením nevěnovala muži v šedém raglánu nejmenší pozornosti.

Pan Horák netušil nic dobrého. Spěchal rychle k nejbližšímu vozu a zpozoroval ještě, jak mladý jakýsi muž před ním rovněž vstoupil do auta a volal na šoféra: “Jeďte za oním vozem, tam ! Nespusťte jej s očí.

“Předhoníte-li auto, jež jede před námi, dostanete velké zpropitné,” pravil pan Horák svému šoféru.

Za chvíli vjel již vůz pana Horáka mezi auto Jindřino a studentovo.

Když strážník uvolnil zase ulici, jel šofér Schramův po Kurfürsterdamu, místo aby zahnul do Uhlandovy ulice. Pěstí bušil student do okénka a volal na muže u volantu:

“Hrome, kam jedete, vždyť jsem vám přece ukázal, který vůz máte sledovati.”

“Vždyť jest to ten vůz,” odvětil muž a ukázal na veliké červené auto.

“Co vás napadá, ukázal jsem na taxametr, jenž zahnul do Uhlandovy ulice. Rychle obraťte, musíme onen vůz stihnouti.”

“Obrátiti nemohu, musím jeti až k nejbližší ulici.”

“Jen rychle, jen rychle !”

V Uhlandově ulici nebylo po Jindřině autu ani stopy. Kdykoliv předjel Schramův vůz některé auto, pohlédl dovnitř, spatřil však vždy pouze cizí tváře. Dal zastaviti před policejním úředníkem, kterého spatřil a ptal se po nejbližším policejním komisařství. Ihned tam odjel. a oznámil, co se mu přihodilo.

Strach v srdci Jindřině rostl, když pozorovala, že auto, jež ji pronásledovalo, se jejímu vozu blíží.

Na nejbližší křižovatce, prosila svého šoféra, aby zahnul nalevo. Na rohu Císařské aleje a Berlínské ulice byl vůz zase zastaven pouličním signálem. Šofér nemohl již ulicí projeti. S hrůzou pozorovala Jindra, že auto, jež ji pronásledovalo se zastavilo a dvířka se otvírají. Zbýval jí pouze rychlý útěk. Rychle vyňala z kapsy bankovku, jež měla pětinásobnou cenu sazby, vyskočila z-vozu, hodila šoférovi peníze a chtěla právě proběhnouti mezi auty, když tu chopila se jí něčí ruka. “Zbláznila jsi se? Kam utíkáš?”

Jindra byla blízka mdlobám.

“Pojď do mého vozu,” pravil pan Horák. Nejistým krokem uposlechla Jindra a za chvíli dala se řada vozů zase do pohybu.

Strnulým, skoro pomateným pohledem pohlížela na svého poručníka.

“Vy, Vy to jste, pane poručníku? Odkud přicházíte? A já jsem stále myslila, že za mnou jede Schram.”

Setřela si pot s čela, její tvář byla smrtelně bledá.

“Kdo jest to Schram? Onen mladý hoch, jenž za tebou jel?”

“Ano, ano, což jste ho neviděl?”

“Ano, domníval jsem se zprvu, že jede za tebou, zmizel však již u Kurfiirstendamu. Musil tam zastaviti.”

“Bohudíky ! Kdyby mne byl dostihl, policie by mne byla ihned zatkla a pak by bylo veta po všem. Nyní, kdy jsem svůj vynález skoro dokončila tU “Kdo byl ten chlapík?”

“Byl to student z Untersbergu, jenž mne poznal. Neměl mne nikdy v lásce. protože jsem mu musila iednou dáti několik políčků.”

“Ty jsi věru obdivuhodná. Co si nyní počneme ?”

“Schram oznámí celou příhodu jistě policií. Pozoroval, ze jste jel za mnou?”

“Ani pomyšlení ! Věnoval veškerou svou pozornost pouze tobě.”

“Musím si opatřiti rychle jiný plášť a nový klobouk, neboť Schram mne jistě udal.”

“A právě dnes se to musilo státi. Četla jsi .již noviny? Včera večer bylo zase jiskrové vysílání přerušeno. Padesát tisíc marek jest vypsáno na tvou hlavu.”

Pan Horák vyňal z kapsy noviny. “Hodinové zprávy”, list, jenž vycházel dvacetčtyřikrát za den, přinášel na titulním listě zprávu o novém zasažení Jindry Gregorové do jiskrového vysílání.

Nyní bylo jisto, že působí poruchy její přístroje. Tučně byla vytištěna částka padesáti tisíc marek, jež byla vypsána za odměnu tomu, kdo by vypátral Jindřišku Gregorovu, anebo nalezl tajnou radiovou stanici. Zpráva byla ozdobena špatnou fotografií Jindřinou v bílém šatě z doby časného mládí.

“Podle toho tě nikdo nepozná,” pravil pan Horák…

V průjezdu domu v postranní jedné ulici oblékla si Jindra plášť, který pan Horák pro ni v nejbližším obchodě koupil. Ze dveří domu mohli spatřiti, že policisté na motorových kolech zastavují všecky kolem jedoucí autodrožky a podrobují je důkladné prohlídce.

“Pane poručníku, ti mne jistě hledají.”

“Buď jen klidna, koupím ti ještě čepici, neboť tvůj šedý klobouk by tě mohl prozraditi. Jaké pak máš číslo hlavy?”

“Myslím, že padesát čtyři.”

“Dobře, pojď. Autem nemůžeme nyní jeti.”

Postranními uličkami dostali se do Lipské ulice. Panovalo šero, avšak světelná reklama ozařovala jasně chodník i chodce. Když měla Jindra na hlavě čapku, uklidnila se poněkud.

V pokoji, který pan Horák zase obýval, dozvěděl se o nové úloze, kterou neklidná jeho poručenka pro něho měla. Měl se odebrati ihned do Ameriky a nakoupiti tam zvláštní předměty, jichž nebylo lze v Evropě dostati. Ve třech až čtyřech týdnech měl se nejpozději vrátiti. Svůj příchod měl oznámiti dopisem poste restante.

45.

Celý Berlín byl vzhůru.

Schram podal na policejním ředitelství zprávu o svém setkání s Jindřiškou Gregorovou a o jejím útěku a autodrožce č. 426809. Zpráva byla ihned telefonicky sdělena presidiu.

Za několik minut na to vyrojilo se pět set .policistů na motorových kolech z policejních kasáren. Doprava vázla dvacet minut, nežli zástup policistů se bleskurychle rozjel všemi směry.

Pan Horák vyňal z kapsy noviny. (Str. 233.)

Všecky policejní úřady byly alarmovány a vybídnuty k rychlému postupu.

Šoférové kleli, vozy kupily se v dlouhých řadách za sebou. Všecky byly prohlédnuty.

Teprve za dvě hodiny po udání bylo nalezeno auto číslo 426809. Stálo ve čtvrtém dvoře budovy v Lípové ulici číslo tři. Šofér byl nepříliš jemně vzbuzen ze svého sna.

“Kde jest mladý muž?”

“Jaký mladý muž?”

“Pasažér, kterého jste sem dovezl?”

“To nevím. Vidíte, že budova má osm nebo deset poschodí. Myslíte, že pasažéři mi vždy vyprávějí, kam jdou?”

“Šel zde do tohoto domu? Policista ukázal na vchod.

“Co myslíte? Měl se snad vyšplhati nahoru po hromosvodu?”

Čtyři policejní úředníci běželi po schodech nahoru. Většina závodů - v zadní budově byla pouze veliká tiskárna a redakční místnosti - byla již zavřena.

Ze čtvrtého patra sestupoval dolů mladý, štíhlý muž. Velmi se ulekl, když se náhle objevili na schodech policejní úředníci v uniformě. Jeden z nich namířil revolver a volal:

“Ruce vzhůru Pojďte s námi dolů, nepomůže vám naprosto jakýkoliv odpor.”

Rázem se muž obrátil a spěchal po schodech nahoru. Policisté hnali se za ním.

“Stát, nebo střelíme.”

Teprve v sedmém poschodí se ho zmocnili.

“Pojďte,” pravil úředník, “odporem: si jen uškodíte.”

Váhavě, se zdviženýma rukama se pronásledovaný přiblížil. V minutě byla jeho zápěstí sevřena patentními pouty.

“Kde jste byl?”

“Nahoře v noční redakci.”

“Jsou tam vaši spoluviníci?”

Muž neodpovídal..

“Pojďte s námi nahoru!”

V redakci nikdo zatčeného neznal. Před několika minutami se tam. Objevil a nabízel jim zprávu pro ranní vydání novin.

“Stát; nebo střelíme,” (Str. 236:)

“Nebylo to nic zajímavého a nemělo to pro nás cenu,” pravil ospalý noční redaktor.

Než úředníci mohli vstoupiti se zatčeným jinochem do auta, přiběhl bez dechu noční strážce z osmého poschodí. Zarazil se, když spatřil policisty se zajatcem.

Chytili jste toho darebu? Mne ten lotr zavřel a chtěl vypáčiti pokladnu. Asi vás spatřil z okna a chtěl prchnouti.”

Na komisařství dozvěděli se úředníci, že nelapili sice Jindřišky Gregorové, zato však dlouho hledaného nebezpečného lupiče.

Celou noc projížděli policisté městem, jejich pátrání bylo však úplně bezvýsledné. Zatkli sice několik dobře známých a hledaných zločinců, nevypátrali však tajemné rušitelky radiového vysílání. Ani stráž stojící u všech nádraží neměla většího štěstí.

Přes všecku ostražitost přihodila se policistům nepříjemná nehoda. Při velké té razzii byla jim ukradena tři motorová kola.

46.

Na ukradeném policejním motorovém kole jela Jindra stmělými ulicemi předměstí a okolí berlínského. Musila dojeti oklikami do Königswusterhausenu, objeti toto město, aby nebyla spatřena.

Teprve ve dvě hodiny ráno dostala se k řece nedaleko svého domova. Zavedla motorové kolo daleko do vody a tam je potopila. Pak se vrátila na břeh a zničila pokud bylo možno své stopy.

Chvějíc se zimou, vstoupila v mokrých šatech do vily. Opatrně plížila se kolem příbytku domovníkova. Kdyby jen Montford již spal! Nechtěla, aby ji spatřil rozčilenu v mokrých, ušpiněných šatech. Její obavy byly však správné. Američan na ni čekal. Zhrozil se jejího vzezření.

Na ukradeném policejním motorovém kole jela Jindra stmělými ulicemi předměstí … (Str. 238.)

“Pro boha, co se vám stalo? Vždyť jste smrtelně bledý, váš oblek jest mokrý a zablácený! Pronásledovali vás?”

Potřásla pouze hlavou. Třásla se zimou, rty se jí chvěly.

“Připravím vám rychle sklenici horkého vína. Zatím se převlékněte.”

S velkou námahou svlékla Jindra mokrý oděv a převlékla se. Žádostivě vypila horký nápoj, který jí profesor přinesl, a žádala o druhou sklenici.

“Opijete se!” varoval ji.

“Nikoliv, nebojte se. Vždyť nesmím, nesmím nyní onemocněti, pane profesore.”

“Co se jen stalo? Pronásledovali vás až sem?”

Potřásla hlavou, usmála se. účinek vína byl již patrný.

“Až sem mne nestíhali, pouze v Berlíně. Toliko svému poručníku děkuji za to, že jsem nebyl zatčen.”

Vyprávěla mu celý příběh.

Pozoroval ji. Byla pro neho stále větší hádankou.

“Avšak stala… ne… ano… chci říci, stal jsem se zlodějem.”

Pohlédl na ni užasle.

“Ukradl jsem motorové kolo. Policejní motorové kolo! Jinak bych nebyl unikl. Celý Berlín nás oba hledá, pane profesore. Padesát tisíc marek jest vypsáno na mou hlavu.”

“Policejní motorové kolo jste ukradl? Nechal jste je dole v parku?”

“Nikoliv. Tak neobratným přece nejsem. V řece jsem je potopil.”

“Nemohl jste se vrátiti drahou?”

“Nikoli. Bylo by to bývalo nebezpečno a v Berlíně jsem také nechtěl přenocovati. Před domem v. ulici Belle Alliance stála dvě motorová kola, policisté právě zmizeli v domě. Nikoho nebylo nablízku. Bez dalšího rozmýšlení vstoupil jsem na .jedno kolo a odjel. Oklikami jsem se dostal domů.”

“Bohudíky, že vás nelapili.”

“Musíme nyní přestati s poruchami jiskrového vysílání, pane profesore. Zatím budeme pracovati dále, nerozhodnete-li se snad spíše mne opustiti a vyhnouti se tak nebezpečí.”

Její tváře byly zardělé, nepodobala se nyní ani trochu mladému muži. Kdo by ji byl viděl v této chvíli, byl by ihned uhodl její tajemství.

“Zůstanu u vás, nepřejete-li si sám, abych odešel. Snad mne nemáte za zbabělce?”

“Bůh chraň, pane profesore, nechtěl jsem vás uraziti.”

“Vím, dovolte mi tedy, abych dále se účastnil vašich pokusů.”

Jindra vstala, celý pokoj začal se však kolem ní točiti, podivné omámení se jí zmocňovalo, nejasně jako závojem pohlížela na muže, kterého tajně milovala. S napětím všech sil snažila se uklidniti své rozbouřené smysly, nescházelo mnoho a byla by sama prozradila své tajemství a vrhla se do náručí toho; jenž jí byl dosud věrným kamarádem a jenž nesměl věděti, jaké čistě ženské city skrývají se v důmyslné hlavě domnělého Jindřicha Gregora.

Montford vytušil, co se v ní děje. Podal jí ruku a pravil s vynuceným klidem:

“Dobrou noc. Jděte si ihned lehnout, milý příteli: Zítra můžeme dále budovati plány do budoucnosti.

47.

Křižík byl by se stal na lodi skoro sousedem pana Horáka u stolu, kdyby tento nebyl v poslední chvíli promluvil raději s vrchním číšníkem důvěrné slovíčko, aby mu vykázal místo v protějším rohu jídelny.

Často procházel se detektiv zcela blízko Jindřina poručníka a netušil, že hledaný muž jest v jeho blízkosti.

Ostatně nezajímal Křižíka tolik pan Horák. Jeho cílem bylo lapiti profesora a Jindru.

Denně přicházely na loď bezdrátové zprávy. O rušitelích jiskrových vln mluvilo se pouze jednou. Bylo oznámeno, že udání studenta Schrama zakládá se asi na omylu. Stopy Jindřišky Gregorové vedly do Spojených států. Oba prý byli spatřeni v New Yorku, Pittsburku, Detroitu a v Kansas City-V posledních dnech byly dokonce oznámeny pokusy jiskrových poruch. Meteorologové vysvětlovali je sice slunečními skvrnami, avšak sensace chtivý tisk nedal se zvrátiti ve svém mínění.

Při svém příjezdu do Hobokenu podával Křižík ochotně žurnalistům zprávy a dával se fotografovat. Zpravodajové chtěli zvěděti od něho všecko o tajemném případu Gregor - Montfordovu.

Křižík jim pověděl, co pokládal za dobré, a ujistil všechny žurnalisty, že oba zločince jistojistě dopadne.

Nepovšimnut opustil pan Horák loď a již za tři hodiny seděl v Cenutry-Flyer, jenž ho dovezl ve čtrnácti hodinách do Columba.

Nepovšimnut opustil pan Horák loď… (Str. 244.)

Ve třech týdnech nakoupil pan Horák všechny předměty, jichž Jindra potřebovala a objednané věci dal zhotoviti. Nejbližším parníkem vrátil se do Evropy.

48.

A v desíti dnech nalezl detektiv Křižík určitou stopu pronásledované dvojice.

Newyorský časopis “Times” přinesl zprávu, že v Long Islandu upozornila na sebe tajemným počínáním jakási dvojice, jež ihned zmizela, jakmile úřady věnovaly jí svou pozornost. Policejní úředníci městští i státní detektivové našli hnízdečko prázdné. Na střeše osamělého domu byla připevněna zvláštní antena. Za domem nalezli zbytky spáleného dřeva a tvrdé gumy, porculánové a kovové části zničené ohněm.

Od města k městu pronásledoval Křižík podezřelé a vědomě uváděl ostatní pronásledovatele na falešné stopy. Jeho ctižádost mu nedovolovala, aby se dělil o svůj triumf se svými kolegy. Sám chtěl oba zločince dopadnouti. Avšak.ve Spojených státech neměla jeho snaha naděje na úspěch. Tam je nesměl zatknouti. A jeho očekávání jej nezklamalo.

Po dvouměsíčním pronásledování Spojenými státy vstoupili stíhaní v Seattle na parník a zakoupili si lístky pro jízdu Panamskou úžinou do Evropy.

Křižík musil vstoupiti do letadla, chtěl-li stihnouti loď ještě v Panama-City.

:Avšak dvojice mu zase uklouzla. Oba hledaní opustili ve Frisku loď, odcestovali napříč .Unií do New Yorku a nalodili se před třemi dny v New Y orku na loď Aquitanie. Loď odplula právě, když Křižík dojel do Metropole Spojených států. Nedal se však ani tentokráte neúspěchem odstrašiti a odjel příštím parníkem.

V Hamburku nalezl velmi snadno stopu tajemné dvojice. V hotelu “Čtyři roční počasí” se ubytovali a ostatně po příjezdu ihned odcestovali dále.

Křižík pronesl někde několik slovo své neúmorné činnosti a časopisy ihned přinesly podrobnou zprávu. Psaly o dlouhém, celé měsíce trvajícím neúnavném pronásledování, o obětavosti slavného detektiva, jenž jest zločincům v patách a jichž zatčení se očekává každé hodiny.

A skutečně! Sbtva uplynulo dvacet čtyři hodin, mohl Křižík své trapitele zatknouti a dovésti na nejbližší policejní úřad.

Nedal se zmýliti ani jejich protestem ani listinami, jimiž se vykázali. Jakou hroznou blamáž utržil si však přehorlivý detektiv, když zvěděl, že sedl na vějičku reklamychtivému páru tanečníků!

Joe a Kitty Delaneyovi pozbyli v amerických varietních divadlech své popularity. Jejich taneční číslo nemělo již úspěchu a ředitelům ani nenapadlo, aby platili obrovskou gáži, které tanečníci požadovali.

Tu. napadlo důmyslnou Kitty, aby se vydávala se svým partnerem za hledanou.dvojici Jindřišku Gregorovu a Sydneye Montforda. Nepodobali se sice ani za mák oběma vynálezcům, k čemu by však byli umělci? Nepůsobilo jim mnoho obtíží, upraviti svůj zevnějšek tak, aby nepodobnost jejich nebila aspoň do očí.

Provedli také ihned svůj úmysl. Záhy se dozvěděli z novin o neúnavném pronásledování detektiva Křižíka a Kitty sama vzbudila pomocí známých, kteří byli zasvěceni do jejího plánu, Křižíkovu pozornost a přivedla ho na svou stopu. Prostředníci nadějné dvojice podávali horlivě novinám zprávy o pobytu domnělých vynálezců a upozorňovali jejich pronásledovatele.

Právě ve chvíli, kdy Křižík odevzdal své zajatce na policejní ředitelství berlínské a Kitty a Joe horlivě se bránili svému zatčení, právě když zpravodaj chystal se celý tragikomický případ důkladně vypsati, vřítil se do úřadovny jeden z úředníků a volal bez dechu:

“Člověk, člověk bez letadla, beze stroje, živý člověk letí právě nad Berlínem!”

Policejní komisař pohlédl přísně na úředníka, rozhořčen jeho zbrklým chováním, jež se neshodovalo naprosto s disciplinou.

“Co se to děje?” tázal se rozdurděně. “Co to do vás vjelo?”

“Pane komisaři, celé město jest vzhůru! Doprava vázne. Stalo se již mnoho neštěstí. Lidé stojí na ulici, všichni křičí, továrny a obchody jsou prázdné, kapesní zloději a lupiči mají jistě znamenité žně.”

“Viděl jste létajícího člověka?”

“Ovšem, právě letěl nad náměstím Alexandrovým.

“To jest Jindřiška Gregorová!”

Křižík to byl, jenž pronesl tato slova. Obrátil se pak k oběma tanečníkům:

“Provedli jste to vskutku obratně, velmi obratně. Tento způsob reklamy byl znamenitě vymyšlen a přinese vám jistě tisícinásobný užitek.”

Obrátil se pak ke komisaři.

“Celá blamáž patří mně, pane komisaři. Tento pán a tato dáma nemají nic na svědomí. Odpusťte.”

49.

Jindra se vydala na první svou cestu vzduchem. Její sen došel splnění.

Pan Horák přinesl před třemi měsíci z Ameriky asbestový oblek, malé přístroje s kyslíkem a jiné odborné předměty. Podařilo se mu také získati zcela nový padák.

Nový letecký výstroj opatřila Jindra s pomocí Montfordovou pásem se šlemi. V asbestovém obleku byly umístěny odpory. Měly udržovati ve vzduchu teplo tělu nutné. Přístroj s kontakty měla Jindra nésti vpředu na těle. Všechny vypínače byly viditelny a celá výzbroj byla upravena tak, aby nepropouštěla vodu. Na helmici byla nad bleskosvodem osmihranná rámcová anténa. Zevně po obleku sbíhaly dráty v rourách z tvrdé gumy a visely ze silných gumových přezůvek do vzduchu. Telefon byl přimontován na levou paži.

Ve dne v noci Jindra pracovala a když se poručník vrátil z Ameriky, byly přístroje skoro hotovy.

Ještě dvou měsíců potřebovala, nežli rozluštila záhadu, jak by se mohla vznésti odněkud z vyvýšeného místa do vzduchu a připojiti se do velikého proudu jiskrového. Přístroje, jimiž byl letecký oděv opatřen, byly upraveny, aby se daly snadno říditi. aby létající člověk mohl se připojiti i odpojiti z vlny jedné délky do jiné.

A kdyby všecky vysílací stanice zastavily své stroje a přerušily proud, zbýval letícímu člověku ještě padák, jenž by ho zachránil před záhubou.

Tento padák byl nejnovějším americkým vynálezem a byl tak sestrojen, že se automaticky otvíral bez cizí pomoci, jakmile padající klesl o 50 metrů.

Šedesát dva vypínače měl letecký úbor a Jindra stále zkoušela jejich činnost. Jakmile některý selhal, pracovali oba vynálezci usilovně, až našli chybu a napravili ji.

Montford prosil Jindru, aby mu dovolila vykonati první pokus v létání. Byl pln úzkostí, že by ji mohla stihnouti nehoda, že by její výstroj mohl býti za letu krátkým spojením nebo nepředvídanou atmosférickou událostí zničen a že by Jindra mohla se zřítiti.

Jeho prosby byly však marny.

“Bůh mne až dosud neopustil, pomůže mi tedy také tentokráte.”

“Člověk však. nemá nikdy pokoušeti bohů.”

“Milý pane profesore, můj sen se stává skutečností. Nechte mne tedy po prvé vzlétnouti, pak splním ráda vaši žádost.”

Montford byl den ode dne nervosnějším. Jaro přispěchalo do kraje, všude bylo plno květů, stromy, keře i louky hýřily jásavými barvami.

Konečně nadešel den, či spíše noc, kdy měla Jindra vykonati první pokus.

Slíbila Montfordovi, že se zdrží ve vzduchu nad lukami pouze pět minut a že každé půl minuty dá vzplanouti malým světelným znamením. Mimo to měla se pokusiti o telefonické spojení.

Jediné nebezpečí skrývalo se v tom, že proudy silných vysílačů v prostoru budou příliš silné a zastaví činnost Jindřiných přístrojů.

V deset hodin večer stála Jindra úplně připravena na plošině věže. Kolem pasu měla padesát malých, silných baterií, jež sama vynalezla.

Montford položil ji ruce na ramena a podporoval ji, když zkoušela po řadě všechny vypínače.

“Osmdesát čtyři kila vážím s celou svou výzbrojí, pane profesore, všecko výborně funguje. Dobře! Nyní jsem vypjata z okruhu proudu. Buďte tak laskav, pane profesore, a podívejte se, pracuje-li veliký vysilač z Königswusterhausenu plnou silou dvěstěpadesáti ampér.”

Profesor běžel k přístrojům stojícím pod přístřeškem a zapjal ampérmetr.

“Ano, plnou silou dvěstěpadesáti ampér.”

“Nuže, pane profesore. pomozte mi, prosím. vystoupiti na zábradlí. Pozvedl ji oběma rukama, postavil ji na široký okraj plošiny a zadržel ji. Jeho paže se chvěly. Co nikdy si nepomyslil a skoro ani netušil, pochopil náhle v této chvíli. Tento muž, jenž věnoval celý svůj život vědě, jenž nepocítil dosud vroucnějšího citu k žádné ženě, věděl nyní, že miluje tuto podivuhodnou dívku, jejíž kolena objímal.

“Zapnu magnety, pane profesore, nezapomeňte, že nesmí zde býti nic v cestě, až se spustím dolů. Prosím, obraťte ještě tuto malou lampičku vzhůru, abych se při svém návratu neminula cíle.”

“Dobře, dobře.” Jeho hlas byl chraptivý. “Všecko se stane.”

“Po čtyřech minutách zapněte naše přístroje, budu moci pak snadněji přistáti.”

“Ano, vše se stane.”

“Pozor, profesore. Nyní se připojím k proudu. Pusťte mne. Nyní jest devět hodin patnáct minut. Pusťte!”

Jako zdvižena neviditelnou mocí vznesla se Jindra do vzduchu. Její tělo sklonilo se vpřed tíhou přístroje.

“Milý, dobrý, dobrý Bože, chraň ji!” Jako sten vydrala se tato slova z úst Montfordových.

Jindra tiskla vypínač za vypínačem a rychlostí pěti set kilometrů za hodinu letěla vzduchem. V uších slyšela hukot, ledově dotýkal se vzduch její tváře.

Malá lampička upevněná vpředu na prsou ozařovala armatury. Letěla nad Königswusterhausenem, připojila se k vlně devět set, přicházející z Anglie a naslouchala hned nato na vlně sedm set padesát orchestru milánské Scaly. Zapomněla, že slíbila Monfordovi, že zůstane nad lukami poblíž vil. Již letěla nad Berlínem. Miliony světel hořely pod ní. Okouzlena nádherným divadlem sotva pozorovala, že skoro kolmé držení těla jí působí obtíže. Přitáhla pevněji pásy, aby přístroje nesklouzly příliš ke hlavě, neboť by mohla pozbýti rovnováhy a kontroly nad vypínači. Každý jednotlivý vypínač poslouchal jejího stisku a vykonával úlohu, již mu určila.

Vzpomněla si konečně, že slíbila Montfordovi, že se mu ozve telefonem. Otevřela přijímač a zapjala malý vysílač. Chtěla mluviti, volati, avšak proud vzduchu urval jí slova se rtů. Na hodinách poznala, že uplynuly od vzletu již tři a půl minuty. Zamířila nad vlnami berlínské radiové stanice a připjala se k velikému vysilači v Königswusterhausenu. Šílenou rychlostí přelétla nad východní částí Berlína. Vyhnula se letadlu, dříve než ji pilot mohl zpozorovati. Pocítila silné bolesti v obličeji. Konečně spatřila věž jiskrové stanice v Königswusterhausenu. Prolétla vzduchem rychlostí dvou tisíc kilometrů za hodinu, hledala dům v polích, dvakráte zableskla se krátce její signálová lampa, pak uvedla v činnost tlumič na magnetech a pomalu klesala dolů až na sto metrů. Připojila se pak do proudu svého vysilače. Marně však se snažila přiblížiti se k plošině věže. Čtyřikráte minula se cílem a musila vždy znova uvésti magnety v činnost, aby se zase vznesla. Počtvrté dotkla se roubení věže, Montford ji strhl dolů, vypjal magnety a oba klesli k zemi.

Jako zdvižena neviditelnou mocí vznesla se Jindra do vzduchu. (Str. 250.)

Montford byl pádem poněkud omámen a s námahou vyprostil se zpod Jindřina těla, jež leželo bez hnutí na zemi.

Rychle zastavil profesor všechny motory a dynama, přiskočil k Jindře, odepjal jí přístroje s těla a spatřil ke své hrůze, že její tvář jest pokryta krví a že pozbyla vědomí.”

Zvedl ji a odnesl do obytného pokoje, uložil ji na. pohovku, svlékl jí těžký létací oděv a asbestový pancíř.”

Z koupelny přinesl umyvadlo: s vodou a smyl jí opatrně krev s tváře. Pokožka na čele a na tváři na četných místech byla popraskaná, na bradě a na rtech měla trhliny.

Trvalo to dosti dlouho, nežli se Jindra probudila.Ulekla se velice, když spatřila Montforda klečícího u jejího lože. První její myšlenka byla, že její tajemství jest prozrazeno, že Montford poznal, že jest dívkou.

Vytušil její myšlenky a. chtěl ji ihned upokojiti.

“Jak vám je, Mr. Gregore? Již lépe?”

Svraštila čelo a chtěla se ho dotknouti rukou. Montford zachytil její prsty.

“Nedotýkejte se čela, Mr. Gregore, vaše ruce jsou pošpiněné. Musil jste letěti šíleným tempem. Proud vzduchu rozerval ,vaši tvář.”

Jindra se usmála, ačkoli jí úsměv působil značnou bolest.

. “Ach, pane profesore, bylo to divukrásné, bylo to velkolepé: Musím míti však mi botách závaží, neboť jinak bych pozbyl rovnováhy.”

50.

První máj slavil svůj vjezd-do kraje, avšak zima rozhodla se ještě k pohostinskému vystoupení. Všemohoucí vládce slunce, měsíc a velké planety vytvořily ustavičnými elektrickými proudy kroužícími nad vzduchovou vrstvou chaos vzduchových” vírů, jež nedávaly proniknouti světlu a teplu. Nebe bylo stále zachmuřeno, pršelo, padaly kroupy, ba dokonce i sněžilo.

První máj určila Jindra k prvnímu svému okázalému letu nad Berlínem, nad Německem, ba nad .celou Evropou. V poledne chtěla náhle vzlétnouti, aby nikdo neměl tušení, odkud přichází, a pozdě večer zamýšlela se vrátiti.

Cestu, jíž se chtěla ubírati, si přesně určila.

Chtěla letěti přes Berlín do Pomořanska, přes Baltické moře do Švédska, nad ostatními skandinávskými zeměmi.

Montford měl po celou dobu jejího vzdušného výletu držeti sluchátka na uších, nesměl pustiti s očí ostatní dorozumívací přístroje a dalekohledem sledovati její. let.

Jindřina tvář byla již uzdravena, její helmice byla opatřena ochrannou maskou, aby chlad a ohromný proud vzduchový nemohl ji zase zraniti. Na botách byla tentokráte připevněna olověná závaží, aby tělo mohlo zachovati skoro přímou polohu, na ramenou měla ochranné štíty z tenkých, rovných ocelových destiček.

Všechny přístroje byly tak umístěny, aby se nemohly posunouti nebo sklouznouti. Na pravém boku byl připevněn orientační plán pod silným zvětšovacím sklem. Byl sestrojen z otáčivých, snadno přehledných map. Klapky vypínačů byly na hrudi. Na levém boku viselo malé plechové pouzdro s termoforem, od něhož vedla veliká roura pod obličejovou masku. V láhvi byla tekutá výživná látka k ukojení hladu a žízně. Mimo to měla Jindra s sebou ještě několik tabulek čokolády.

Byla.. učiněna bezpečnostní opatření i pro případ, že by musila nouzově přistáti. Kdyby selhaly vypínače nebo vzduchové proudy, musil ji zachrániti automatický padák. Kdyby bylo nutno přistáti pod jiskrovými proudy, zamýšlela letkyně, kdyby se vznášela právě nad plochou zemí, co nejrychleji vzletěti k pohoří a tam přistáti v okruhu jiskrových proudů.

Profesor měl nejen sledovati Jindřin let, nýbrž hlavně zachytiti jiskrové zprávy všech stanic a vyslechnouti, co lidé o neobyčejném tom zjevu soudí.

Jindra nepomyslila na to, že tyto zprávy prozradí její ženské jméno a tím tajemství jejího přestrojení.

V poslední chvíli připevnil profesor na Jindřina záda oba americké kyslíkové přístroje a padák.

“Nerozptýlíme tr-raky a nezjednáme si jasnou oblohu, Mr. Gregore?” tázal se Montford.

“Nikoliv. Až později. Chci zmizeti ihned obrovskou ,rychlostí nad mraky. Lidé nesmějí zvěděti, odkud jsem vzlétl. Budu-li vystupovati bleskurychle, nebudou moci rozeznati, pohybuje-li se ve vzduchu živá bytost či mrtvý předmět.

Jak jsem vám slíbil, pane profesore, ozvu se čas od času. Někdy se mi to nepodaří, neboť mám v úmyslu nad každou zemí porušiti jiskrová vysílání a shoditi malá poselství. Myslím, že se nevrátím před devátou nebo desátou hodinou večerní.”

“Mr. Gregore,” pravil Montford a jeho zrak spočinul úzkostlivě na její tváři, “nepřehánějte nic, ještě jste nevyzkoumal, zda přístroje snesou tak dlouhou cestu. Chcete zůstati ve vzduchu devět až deset hodin a nevíte, která nebezpečí vám hrozí.”

“Milý pane profesore, až dosud chránil mne příznivý osud a doufám, že mne neopustí. Nezapomeňte, že musíte deset minut po mém vzletu rozehnati mraky a zjednati jasnou oblohu.”

“Dobře, dobře. Zůstanete však potom ještě v blízkosti nebo se vrátíte aspoň, nežli nastoupíte dlouhou svou cestu?”

“Poletím nejdříve směrem jižním a prosím, abyste rozehnal mraky nejdříve nad středem a západem Berlína, aby nikdo neodkryl naší skrýše.

Připojím nyní magnety.”

Jindra spustila ochrannou masku a připevnila si na oči modravá skla.

“Pozor, profesore,” zaznělo temně zpod masky. Rukou pokrytou gumovou rukavicí zapjala Jindra vypínače. Ručička měděných přístrojů se otočila. Jindra vystoupila mezi stromy do - výše několika metrů,- pak se vznesla jako střela a zmizela-ve vteřině v nízko visících mracích.

51.

Lidé hrnuli se do průjezdů domů; brali útokem auta, vozy pouliční dráhy a autobusy.

S hrůzou v očích hleděli všichni vzhůru.

Nad západní částí Berlína odehrálo se totéž divadlo jako před měsíci nad jihovýchodem, jen s tím rozdílem, že tentokráte křižovaly se silnější blesky. Divadlo trvalo tentokráte osm. minut a všichni lidé se domnívali, že nastal den posledního soudu.

“Poletíte nejdříve směrem jižním…” (Str. 256.)

Plameny na nebesích se šířily, rozervaly mračna také nad severní, východní a jižní částí města. Prudký déšť podobný průtrži mračen snesl se k zemi, mocné hromové rány zachvívaly vzduchem, vichr lomcoval stromy.

Po osmi minutách zářilo slunce oslnivě a žhavě na květnovém nebi, mraky, blesky, oheň, déšť a vichr ustaly s ohromující rychlostí.

Chvějíce se strachem vycházeli lidé na ulici. Nedůvěřovali bezmračnému nebi, zlatému slunci, jehož žhavé paprsky zaháněly poslední chuchvalce mraků ženoucích se do dáli.

Výkřik pronikl náhle Berlínem, výkřik úžasu a hrůzy nesl se od úst k sluchu, lidé počínali si jako zbavení smyslů. Řítili se ulicemi s hlasitým voláním, vráželi do sebe. nedbajíce nebezpečí rušných ulic.

Člověk, člověk, živý člověk letí ve vzduchu!

Se střech, z oken nahýbali se lidé, zdvihali hlavy. Zvědavci zapomínali, že se mohou zřítiti a smrtelně zraniti.

Létající člověk, létající člověk! Rychleji nežli jiskrová vlna šířil se tento výkřik milionovým městem.

Po několika minutách ustala práce, ztišil se pouliční ruch.

Na velikých náměstích tísnili se lidé, v zahradách a v parcích stáli v hustých řadách a hleděli napjatě k nebi.”

Ze vzdáleného předměstí dostihla Berlína první zpráva, že živý člověk bez letadla vznáší se směrem k Berlínu.

Zvěst nerozšířila se ještě v městě, když se Jindra zjevila nad jižní částí Berlína.

Ze všech předměstí bleskurychle šířila se neuvěřitelná tato zvěst.

Na letišti v Tempelhofu připravovali ihned dva piloti přístroje k letu, aby si prohlédli zblízka moderního Ikara a aby ho pronásledovali.

Dříve však ještě, nežli se vrtule letadla začala točiti, přelétla Jindra letiště, mířila do středu města, přelétla Alexandrovo náměstí, kde shodila zatížený leták.

“Zde, zde, zde jest zase!” křičeli náhle lidé. (Str. 260.)

Tisíce rukou vztáhlo se po vzdušném poselství. Vznikla panika, při níž byly vyraženy veliké výkladní skříně v obchodním domě Tietzově, při čemž bylo mnoho lidí poraněno.

Jako divoši strkali, tlačili a rvali se lidé v touze zmocniti se papíru třepetajícího se ve vzduchu.

Z presidia bylo vysláno ihned množství policistů, aby zahnali gumovými obušky lidi, kteří si počínali jako šílenci. Konečně podařilo se policistům zmocniti se tajemného poselství.

“Přečtěte to!” křičel jistý hokynář.

“Přečísti, přečísti, přečísti,” ozývalo se se všech stran, policisté byli ihned obklopeni, takže nikdo nemohl uniknouti.

Jeden ze strážníků ocitl se náhle na omnibusu, sám nevěděl, jak se to stalo.

“Zde, zde, zde jest zase !” křičeli náhle lidé a ukazovali vzhůru.

Všichni natahovali krky, upírali zrak zvědavě k nebi.

V jasném slunečním světle vznášela se tajemná bytost, pohybovala však rukama i nohama, aby každý poznal, že jest to živý člověk a nikoliv umělá loutka.

Ozval se hukot silného motoru, vysoko nad kolejemi městské dráhy objevilo se letadlo a blížilo se s velkou rychlostí. Tu vystoupil létající člověk vzhůru jako raketa, zaměřil k západu a v několika vteřinách zmizel zraku diváků.

Nyní vzpomněl si lidé na strážníka, stojícího na autobusu. Ten však zmizel. Jízdní policie projela náměstím a zjednala místo vozidlům, jež stála v dlouhých řadách.

Také v severních částech Berlína chovali se lidé jako smyslů zbavení. A nejinak bylo tomu v západní části, kde sídlí duchaplní, chytří, kteří jsou přesvědčeni, že samojediní zmocnili se všeho rozumu a inteligence. Všude bylo lze spatřiti rozčilené tváře, hystericky křičící ženy, nervosně se chvějící muže.

Také zde byla doprava úplně ochromena, neboť desetitisíce lidí obsadilo jízdní dráhu. Nikdo se nehnul s místa, spílající vozkové a řidiči byli ukřičeni a kdo se pokusil vjeti se svým vozem mezi lidi, byl zbit.

Kapesní zloději měli bohatou žeň. Peněženky, hodinky a náprsní tobolky byly ukradeny, nikdo si toho však nevšímal. Zraky všech upíraly se vzhůru.

“Pozor, tam, nad zoologickou zahradou, nad kostelem se vznáší!” Volání šířilo se od úst k ústům.

Lidé byli zachváceni skoro strnutím šíje.

Vysoko, nahoře ve vzduchu, vznášela se Jindra, v dálce pronásledovali ji dva letci.

Rozčilení rostlo do nekonečna.

Lidé rvali svým sousedům dalekohledy z rukou, aby lépe spatřili záhadného letce.

Nervosní lidé se vzájemně bili, jiní se namísto holí a pěstí spokojili pouze nadávkami.

Nad nádražím Zoo přiblížil se jeden pilot rychle k tajemnému vládci vzduchu, ten však vznesl se rázem do výše a po několika vteřinách zmizel. Lidé stáli ještě dlouhou dobu na náměstích a ulicích. Trvalo značně dlouho nežli se zotavili z úžasu a leknutí. Pomalu a zamyšleně kráčeli pak svou cestou.

Číšníci v barech, restauracích a kavárnách hromovali a kleli. Většina hostů zapomněla zaplatiti svou útratu.

Jiskrové vysílání bylo porušeno, bylo nutno uchýliti se ke starým kabelům a telefonním drátům.

Letci vrátili se s nepořízenou na letiště. Pronásledovaný zmizel náhle v takové výši, že musili se vzdáti svého pokusu dostihnouti ho, poněvadž neměli kyslíkových přístrojů.

Ještě jednou objevila se Jindra nad Berlínem. Byla spatřena nad Štětínským nádražím, v šíleném letu vznášela se pak k severu.

Lidé mohli ji sotva očima sledovati.

52.

Vítězný jásot plnil duši dívčinu, když brázdila v letu slunný éter.

Byla vládkyní, vládkyní nad vzduchem, nad tajemnými elektromagnetickými silami vesmíru!

Na rtech měla nástrček kyslíkového přístroje a vznesla se do výše desíti tisíc metrů. Zatočila se v kruhu, nepozbyla však ani na chvíli duchapřítomnosti.

Po několika vteřinách ovládla zase přístroje a přepjala se z umělých elektrických proudů do přirozených. Nyní teprve poznala na svých měděných nástrojích, že nad vzduchovými vrstvami země ve vzduchoprázdném prostoru zaujímá elektřina místo ozonu. Zde neplatily přírodní zákony, jež lidé vynalezli. Zde nebylo zákonů tíže. Každý předmět vznášel se v prostoru, kam byl vypuštěn.

Jindra vypjala na chvíli všechny přístroje. Její tělo zůstalo v téže poloze, nesklonilo se, neklesalo. Spíše pozorovala opak. Pomalu jako balon plynem naplněný stoupalo její tělo, stoupalo a stoupalo, zmnohonásobilo rychlost, konečně vylétlo vzhůru s hroznou silou.

Vítězný jásot plnil duši dívčinu, když brázdila v letu slunný éter. (Str. 262.)

Již cítila, jak její tělo se stlačuje, oči se pokrývají mlhou, rychle se vepjala do elektrických vln, uvedla v činnost přístroj řídící sestup a klesala rychlostí tři sta kilometrů.

Barograf zaznamenal výši dvacítišesti tisíc metrů.

Až na dva tisíce metrů spustila se Jindra a vepjala do umělých vln.

Pod ní bylo Baltické moře. Na severu země, řetěz pohoří. Blížila se k Švédsku.

Několika hmaty zapjala Jindra svůj telefon, zkoumala vzdálenost a sílu vln a spojila se s Montfordem. Otevřela přijimač připevněný na prsou a pokoušela se promluviti s Montfordem.

Trvalo chvíli, nežli spojení bylo zjednáno. Několikráte bylo porušeno jinými proudy. Konečně našla správnou vlnu.

“Haló, haló, profesore, slyšíte mne? Haló, můžete poslouchati?”

Tiše ozvala se odpověď.

“Ano. Slyším vás. Kde jste nyní?”

“Mluvte pomaleji a poněkud z větší dálky od přístroje. Špatně vám rozumím.”

“Ptal jsem se, kde nyní jste.”

“Nad Baltickým mořem, poblíž švédského pobřeží. Co se děje v Berlíně?”

“Nevím. Nevyšel jsem z domu.”

“Konec, profesore. Za hodinu se s vámi zase spojím.”

Hluboko dole jely lodi. Spatřily již temný předmět na nebi. Kapitáni namířili vzhůru silné dalekohledy. Jindra pozorovala, že může býti zezdola viděna. Rychle spojila se zase s Montfordem.

“Haló, haló, profesore!” Nedostala odpovědi. Pokoušela se ještě několikráte o spojení, nikdo se však neozýval. Montford odebral se po rozmluvě s Jindrou ke stolu a na chvíli odložil přístroj.

Jindra věděla, že lodi oznámí svá pozorování do světa. Chtěla tomu zabrániti, aby znova nevzlétli piloti a nepřinutili ji krýti se ve vyšších vrstvách.

Znova a znova snažila se dosíci spojení s Montfordem. Konečně ozval se v sluchátku šramot na důkaz, že spojení se podařilo.

“Haló, slyšíte mne?”

“Ano.”

“Přerušte vlnu sedm set padesát na dvacet minut. Rozuměl jste?”

“Ano.”

Bylo však již pozdě. Jiskrová teÍegrafie oznámila již poplašnou zprávu do Švédska. Ve Stockholmu byly zprávy zachyceny a poslány ihned úřadům a redakcím novin. Všude startovali letci, aby si zblízka prohlédli vzdušné strašidlo a po případě přinutili je k přistání.

Uprostřed rozmluvy mezi Stockholmem a Berlínem přerušil Montford vysílání.

V Nauenu podařilo se náhodou hlasateli zachytiti druhou rozmluvu Jindřinu s Montfordem. Zavolal rychle svého kolegu, jenž slyšel ještě poslední slova. Také jinde byly zachyceny úlomky rozmluvy. Hlavně slova “přerušte vlnu” byla zcela zřetelně slyšitelná a vzápětí nastala porucha.

Berlín byl odříznut od severu.

53.

Ve Stockholmu bylo rozčilení ještě větší než v Berlíně. Přes sto letců kroužilo nad městem ve vysokých a nízkých křivkách.

Před dvěma hodinami došla jiskrová zp’ráva z Berlína a před třiceti minutami z parníků a ze stanice Kalmaru.

Zdola posílaly stanice pilotům jiskrové zprávy, že tajemná bytost blíží se k pobřeží. Jako na povel zamířila všecka letadla na jih.

Když Jindra vyzvala Montforda, aby porušil vysílání, vystoupila zase na tři tisíce metrů, letěla nejdříve k východu, pak k severu. Nad Finskem spustila se na tisíc metrů, zamířila pak rychlostí tisíce kilometrů ke Stockholmu, kterého dosáhla ve třech minutách.

Zmírnila rychlost a snesla se do výše pěti set metrů.

Nikde nebylo lze spatřiti letadla. Lidé však Jindru uviděli a rázem rozlehlo se městem poplašné volání: “Již jest tu!”

Všichni .pádili do města, všichni chtěli letkyni spatřiti. Tito chladnokrevní Skandinávci pozbyli svého obvyklého klidu.

Jiskrová stanice zavolala letadla zpět, nežli dospěla však do Stockholmu, odlétla Jindra k severozápadu a zmizela ve vzduchu.

V Hammgatanu spadl k zemi zatížený list, který dopravil zpravodaj “Svenska Dagdblattu” ihned do redakce.

Již za půl hodiny rozlétly se tisíce zvláštních vydání s nákladních automobilů redakcí přímo do rukou rozčilených zvědavců, kteří si rvali list z rukou.

Poselství všem lidem.

Ovládám vzduch. Jsem vládcem přírodních sil. Mohu vás zničiti ! Mohu vám zjednati ráj na zemi!

Král živlů.

Telegrafy šířily tuto zvěst do celého světa.

Rotační stroje v tiskárnách rozžhavily se spěchem. Miliony zvláštních vydání zaplavily města.

Švédský král svolal ihned ministerskou radu a dal vyhlásiti stav obležení.

Obyvatelstvo chovalo se jako šílené. Lidé slabých nervů pozbyli rozumu.

54.

Zdálo se, že nyní, kdy vládl naprostý mír, stane se to, čeho se lidé před desítiletími obávali.

Ve všech státech ozvaly se poplašné zprávy, že nastane světová revoluce.

Všude bylo vojsko v pohotovosti, aby potlačilo vzpoury a .povstání.

Jindra objevila se nad městem Oslo, shodila tam své poselství a přelétla krátce nato Malmö a Kodaň.

Na sta letadel kroužilo vzduchem. Některým se podařilo Jindru spatřiti, přiblížiti se jí na pět set až tisíc metrů, nikdo však jí nedostihl. S úžasem plným hrůzy pohlíželi na létajícího člověka, jenž zmizel ve vzduchu fantastickou rychlostí, jež, jak se zdálo, neměla mezí. Tito mužové, kteří se domnívali, že ovládli vzduch svými letadly, pochopili ihned, že lidská síla a stroje nebudou nikdy s to, aby stihly tajemného letce.

Když letěla Jindra nad Severním mořem, přiložila si k ústům rouru termoforu a nasytila se. Opatrně sňala ochranné opatření s úst a snědla několik sušenek. Necítila hladu. Věděla však, že se musí posíliti.

V Anglii byli již připraveni na přijetí vzdušného strašidla, jak nazývali tajemný zjev. Byli odhodláni po případě sestřeliti děly tohoto nevítaného kazimíra.

Všechna vojenská letadla, také soukromé aeroplány, byly připraveny ke startu.

Policisté byli rozděleni do různých čtvrtí města. Byli ozbrojeni karabinami. Zvláštní pozornost byla věnována okresům Limehouse, Whitechapel a Islingtonu. Loděnice byly uzavřeny.

V kasárnách po celé zemi stálo vojsko v plné výzbroji.

V Anglii byli již připraveni na přijetí vzdušného - strašidla… (Str. 268.) ,

Očekávali Jindru pozdě odpoledne, domnívali se, že přiletí do Londýna přes Holandsko, Belgii a Francii.

Jindra však tušila myšlenky anglických úřadů. Přelétla Helgoland, zakroužila ve výši čtyř tisíc metrů nad Severním. mořem a objevila se znenadání nad Londýnem. Dříve ještě, než ji spatřil některý z aeroplánů hlídajících pobřeží.

Jako roj včel obklopila Jindru za pět minut nato sta letadel. Pilotům hrozilo velké nebezpečí, neboť v každé vteřině mohly se jejich stroje navzájem sraziti.

Bylo naprosto nemožno užíti zbraní, nechtěli-li se letci vzájemně sestřeliti.

Se všech stran tísnila letadla Jindru, jež byla fotografována zvědavými pasažéry.

Ve svém leteckém oděvu podobala se skutečně příšeře. Aviatikové nedali se tím však odstrašiti. Věděli, že se v tomto podivném rouše skrývá člověk a dokonce, což činilo celý tento výjev mužům zvlášť zajímavým a pikantním, podle věrohodných zpráv skrývala se v něm dívka, mladá žena.

Jindra se bavila nesmírně tím, že žertovala s těmito letci. Dole v Hydeparku u Picadilly Circu, všude. stálo tisíce a tisíce lidí. Tváře obrácené vzhůru a živě posunkující ruce skýtaly pitvorný pohled.

Pouze pět minut trvalo rozčilující to divadlo. Jindře bylo snadno prchnouti. Klidně stiskla klapku, jež řídila vzlet do výše, vznesla se bleskurychle vzhůru a nežli se letci vzpamatovali, zmizela v éteru jejich zrakům.

55.

Brusel a Paříž byly v horečném napětí. Kdo mohl choditi, nebyl upoután na lůžko, zůstal celý den na ulici. Již dávno rozšířila zvláštní vydání a Večerní noviny, jež vyšly toho dne velmi časně, zprávu o zvláštním letu nad ,Evropou. Nejfantastičtější pověsti byly kolportovány a všeobecně se jim věřilo.

Objevilo-li se v dálce letadlo jako malý bod, jehož tvar nebylo lze ihned poznati, dali se lidé do křiku, natahovali krky a byli nesmírně zklamáni, když se blížící bod změnil v jednoplošník nebo dvouplošník.

Obyvatelé Bruselu a Paříže musili čekati. Jindra zamířila z Londýna do Holandska, přelétla Rotterdam, Amsterodam a Haag. Objevila se zcela znenadání nad Bruselem, ocitla se mezi množstvím letadel, shodila své poselství a zmizela stejně rychle, jak přišla.

Nad celou severní Francií kroužilo nesčetné množství soukromých letadel a celé šiky válečných aeroplánů.

Nová hvězdárna v Asmieres namířila k severu svůj obrovský teleskop, jenž zvětšoval padesátitisíckrát a po celý den i noc seděli pozorovateléi před zvláštním zrcadlem dvacet tun těžkým, aby jim neunikl létající člověk, kterého chtěli fotografovati.

Filmové továrny najaly si velká letadla a poslaly své operatéry do éteru, aby zvěčnili tuto historickou událost na proužcích filmu.

Náhle objevila se Jindra z jihu. Kroužila ve veliké výši nad Paříží a přeletěla jižní předměstí.

V Choisi byla po prvé spatřena, vzná.šela se pak nad Vitry a Ivry.

Náměstí Svornosti, Avenue des Champs Elysées, bulváry podobaly se vlnícímu se moři lidí. Tam byla svedena první bitva mezi policií a lidem.

Pařížský prefekt nařídil svým úředníkům, aby si počínali energicky, podřízení členové policie zakročili příliš přísně a ihned vznikly hádky, jež končily bitkou.

K potlačení nepokoje bylo povoláno vojsko.

Zajímavo bylo, že všude v Paříži bylo spácháno více než tisíc loupeží, ceny ukradených předmětů přesahovaly miliony, poněvadž domy byly úplně liduprázdné.

Nad Etoile shodila Jindra své první poselství. Papír spočinul na Arc de Triomphe.

Teprve pozdě večer se Paříž uklidnila. Po krátké ministerské radě byl prohlášen stav obležení.

Aviatici pronásledovali Jindru na cestě k jihu. U Lyonu zmizela nad mraky s očí svých pronásledovatelů.

Zmocnila se jí únava, přesto, že se těšila ze svého úspěchu. Let trvající již hodiny v nezvyklé poloze těla, těžký letecký oděv a přístroje ji velice znavily. Rozhodla se, že si odpočine na opuštěném vrcholu hory.

Přelétla Rivieru, aniž by se někomu ukázala, a připojila se do vln římského vysílače. Ve veliké výši spěla nad přímořskými Alpami k Monte Rosa.

Na pusté, skalní plošině na okraji ledovce přistála Jindra, vypjala se ihned z elektrických’ovln a dovlekla se ke chráněnému místu. Zbavila se ochranné masky a sňala těžkou helmici. Nepohnutě ležela skoro hodinu. Události dne, ohromný úspěch ji přemohl.

Celý svět mluvil dnes o ní, o prosté dívce, jež se stala vládkyní vzduchu. Elektrická jiskra nesla zprávu o jejím díle do nejvzdálenějších koutů světa. Svým vynálezem zmocnila se světa, podmanila si přírodní zákony. Všichni lidé měli míti prospěch z jejího objevu, hlavně však její vlast.

Svět měl s úctou hleděti na malý národ, jenž teprve nedávno získal si samostatné místo mezi říšemi a národy. Mohla svým vynálezem zabrániti každé válce, hroznému vraždění lidí. A nebudou-li lidé chtíti, pak poznají moc Jindřišky Gregorové.

Prudké lijáky vznesou se nad bitevním polem, zabrání lidem, zvířatům i strojům v pochodu, přinutí je, aby zachovávali mír, aby měli úctu ke každému národu.

Nové století štěstí přinese lidem, zlatý věk nastane, v němž se snad lidé konečně přesvědčí, že pouze mír a láska tvoří pravý obsah života a zaručuje pokrok lidstva.

Svými přístroji zmocní se elektrických vln vznášejících se v éteru, a přinutí je, aby sloužily lidstvu, aby se mu staly nekonečným pramenem sil.

Moře může zbaviti vod, pouště učiniti úrodnými, může změniti podnebí ve zdravé a léčivé, říditi podle přání teplo a zimu.

Stálé teplo a deště, jež může říditi svou vůlí, zmnohonásobí výtěžek žní a zlevní životní podmínky. Blahobyt bude míti jistě veliký vliv na mysl a charakter lidí. Nemoci stanou se vzácností, zrodí se silné, zdravé pokolení.

Pohled mladé ženy bloudil po horských obrech, pokrytých sněhem a ledem. V údolí byla bujná vegetace, bujný život, zde nahoře vládla poušť, neplodnost a smrt. Snadno mohla Jindra zničiti tyto spousty ledu, ozářiti vrcholky hor věčným teplem a světlem a učiniti je plodnými.

Velké úlohy na ni čekaly. Lidstvo musilo se teprve přesvědčiti o významu jejího objevu a zvyknouti si na změnu poměrů.

Se svého krytého místa pozorovala Jindra v dáli letce, blížícího se směrem od Turinu. Jistě ji hledal jako sta jiných.

Pocítila chlad; Nasadila si přílbici, stáhla masku na tvář a pokryla oči tmavými brýlemi. Spojila baterie s odpory a ihned obklopilo ji příjemné teplo.

Pilot zmizel nad. její hlavou. Ve vichru kolébalo se značně jeho letadlo. Sněhová vánice zahalila vrcholky hor. Jindra zkoušela jiskrové vlny prostoru.

Vlna 1200 curyšského vysilače přenesla ji přes hory až do Janova a odtud do Říma. .

Zase spatřila pod sebou stejné výjevy jako v Berlíně, .v Londýně i v Paříži.

Na ulicích rozčilené množství lidí, ve vzduchu roje letadel.

Obratně vyhnula se Jindra letadlům a zmizela k severu.

V Dubrovníku na břehu Adrie čekal pan Horák na Jindřin příchod. (Str. 276.).

56.

V Dubrovníku na břehu Adrie čekal pan Horák na Jindřin příchod.

Již několik týdnů meškal na dalmatském pobřeží a těšil se z mírného jara.

Dostával často zprávy od své poručenky a s touhou očekával den, kdy bude vysvobozen ze svého vyhnanství. Byl úplně přesvědčen, že Jindra dosáhne cíle, ‚který si určila. Jistě stane se nejslavnějším člověkem na světě. V duchu viděl již všude pomníky zřízené na počest veliké vynálezkyně.

Nežertoval již při myšlence, že zmizí pomník svatého Václava před Museem v rodném městě Jindřině, aby ustoupil soše geniální jeho svěřenky. Byl jist, že jí vděčné lidstvo postaví jistě obrovský pomník.

Pan Horák nemohl se ubrániti dokonce ješitné myšlence, že i jeho dotkne se paprsek slávy, že i jeho jméno stane se nesmrtelným v dějinách lidstva.

Vždyť to byl on, jenž, sice po dlouhém váhání, pomohl dívce, aby uskutečnila velkolepý svůj plán. Jistě nevydal zbytečně obrovskou spoustu peněz, kterou jí věnoval. Vždyť spotřebovala Jindra až dosud pouze platiny za stopadesát tisíc korun, nepočítajíc ani ohromná vydání za jiný materiál a stroje. Byl však hotov dáti Jindře celé své jmění, aby jí umožnil dokonati geniální její dílo.

A nyní byla u cíle. Před dvěma dny dala mu zprávu, že prvního května pozdě odpoledne objeví se nad Dubrovníkem na cestě z Benátek přes Adrii.

Již od časných hodin odpoledních pobíhal pan Horák nervosně v ulicích. Stále zdržoval se poblíž přístavu.

Ve dvě hodiny nastalo ve městě velké vzrušení. Před hotelem Imperial a Lapal byly vyvěšeny první depeše o letu Jindřišky Gregorové.

Pan Horák rozčilením sotva mohl zprávu přečísti. Jiskřilo se mu před očima, nebyl.schopen jasné myšlenky.

Depeše stíhala depeši, rozčilení stávalo se horečným, když se rozšířila zpráva, že tajemná letkyně přelétla Milán a Benátky.

Všude ozývalo se jméno Jindřišky Gregorové. Již několik měsíců nebylo tajemstvím, že jest to prostá dívka z Prahy, jež uskutečnila tento dalekosáhlý, epochální objev.

Policejní .pátrání v Untersbergu, útěk Jindřin před studentem Schramem v Berlíně vysvětlily také tajemnou příhodu vzdušného poselství, jež spadlo na letenském sportovním hřišti a zbavily všechny pochybovače poslední nejistoty o osobě vynálezkyně.

Všichni si přáli, aby smělá letkyně přelétla také dalmatské pobřeží a Dubrovník.

Jak rád byl by pan Horák veřejně provolal, že obyvatelům Dubrovníku dostane se grandiosní oné podívané.

V pět hodin najal si veslařský člun a vyjel sám do zátoky. Svůj přijímací přístroj položil na dno člunu. Doufal, že se mu dostane od Jindry vzdušného poselství.

Náhle zpozoroval pan Horák velký počet černých bodů na západním nebi. Svým polním kukátkem poznal záhy, že před rojem letadel razí si cestu vzduchem šílenou rychlostí člověk ve zvláštním zakuklení.

Ve chvíli byla Jindra nad ostrovem Koločepem, přelétla Dubrovník, shodila nad městem dopis, jenž byl zachycen na náměstí krále Petra. V pěti vteřinách zmizela nad horami v mracích.

Pozdrav mým milým, bylo pouze napsáno na papíře.

Pan Horák jediný rozuměl obsahu.

Také Bělehrad a Budapešť přelétla letkyně. Všude měl její zjev týž účinek, všude byl provázen bezmezným vzrušením.

57.

Praha očekávala zcela určitě, že Jindřiška Gregorová zalétne do rodného svého města.

Petřín a Letná byly hustě obsazeny zvědavci, jakmile došly první zprávy o podivuhodném letu.

V ulicích udržovalo vojsko pořádek.

Úřady nenařídily nic k pronásledování letkyně.

Nebyly si jisty, jak se mají chovati ve zvláštním tomto případě. Byla-li tajemná vládkyně vzduchu skutečně dlouho hledanou Jindřiškou Gregorovou - a nebylo o tom již pochyby - tu mělo vlastně býti město na to pyšno, že se právě jí, pražské ,rodačce, podařilo darovati lidstvu tento pohádkový vynález.

President rozmlouval dlouho telefonicky se zástupci vlády, když ve tři hodiny odpoledne došly poplašné zprávy z Berlína, Stockholmu, Osla, Londýna a Paříže.

Praha očekávala zcela určitě, že Jindřiška Gregorová zalétne do rodného svého -města. (Str. 278.)’

Byla svolána ihned ministerská rada, jež se rozčileně radila o tom zvláštním případě.

Bylo rozhodnuto vyčkati, zda Jindřiška Gregorová - nikdo již nepochyboval, že jest to skutečně hledaná poručenka pana Horáka - přelétne nad Československou republikou. Všem úřadům .dostalo se nařízení, aby pečovaly o klid a pořádek, aby však nerušily nikterak letu pražské vynálezkyně.

Ministerská rada byla v permanenci a policejní ředitelství rozkázalo, aby se zabránilo nepokojům a poruchám dopravy.

Pražské továrny skončily práci již ve čtyři hodiny odpoledne, obchody se zavíraly.

Paní Kořínková a slečna Mayerová byly nesmírně rozčileny, starou Crescencii nebylo lze upokojiti.

“Bože, Bože, že prý letí ve vzduchu, což se docela zbláznila? A dokonce snad v krátkých sukních? A snad nemá ani nic pod nimi, jen krátké kalhotky. Ach Bože, Bože.”

“Ale, paní Crescencie,” přerušila slečna Mayerová nářek staré hospodyně. “Slečna Jindra jest přece oblečena jako muž.”

“Tím hůře, tím hůře, letí-li vzduchem v kalhotech, co si lidé o ní pomyslí?”

“Nemluvte tak pošetile,” volala paní Kořínková, “nyní musíte konečně uznati, jak slavná Jindra jest. To není již školačka. Jest nejproslulejší osobou na celém světě.”

“Jen aby nespadla a snad dokonce na Petřin.”

Malý balkon v pracovně slečny Mayerové stal se observatoří všech tří žen. Na malém stolečku stála obrovská konvice s kávou, vedle ní talíř s koláči.

Čiperný Pitty využil sporů tří přítelkyň a zásobil se hojně sladkým moučníkem.

“Jeník, syn mlékařky z vedlejšího domu, seděl na plotu zahrádky. Ozbrojil se starým dalekohledem a pátral odborně po nebi. Již dvakrát spadl se svého vyvýšeného místa do záhonu cibule, nedal se však vyrušiti a vyšplhal se zase vždy na plot, aby nezmeškal chvíle, kdy vzdušná akrobatka poletí nad Prahou.

Domovník domu pana Horáka přiběhl rozčileně od vodárny. Paní Kořínková na něho volala, neví-li něco nového.

“Ovšem, ovšem, před hodinou byla nad Bělehradem. V Aradu ji také již viděli. Musí tu hned býti, poletí-li skutečně nad Prahou.”

A netrvalo dlouho a z výše ozval se bzukot, jenž utonul záhy v hromovém křiku lidí.

V dáli na východě objevili se nejdříve čtyři letci a před nimi malý, podlouhlý bod, jenž náhle snesl se hlouběji a nad Petřínem vznášel se zcela nízko.

“Jindra! Maria Josef, jak to vyhlíží, cožpak tak ztloustla?” křičela Crescencie a dalekohled chvěl se v jejích rukou.

Nadšení Pražanů nemělo mezí. Papír za papírem snášel se k zemi a lidé se ,rvali o každé poselství slavné své krajanky.

Ve výši jednoho sta metrů nad Petřínem kroužila Jindra nad svou vlastí, nad svým rodným městem.

Ve všech těch letech, kdy žila daleko od své vlasti, nepocítila vlastně stesku. Nyní však, když spatřila zase místo svého dětství, zmocnil se jí zvláštní pocit. Těžký letecký oděv tísnil náhle její hruď, hrdlo se jí stahovalo.

Tam dole, hluboko, leželo rodné její město. Tisíce lidí stálo a pohlíželo vzhůru, vztahovalo paže, mávalo šátky, otvíralo ústa. Jistě ji vítali. Těšili se, že jest to dítě jejich rodného města, hlavního města mladého státu, jež se vznáší nyní vítězným letem nad střechami starobylé Prahy.

Jak ráda byla by se Jindra ,snesla dolů, aby pozdravila starou svou přítelkyni Crescencii, objala srdečně paní Kořínkovou, polaskala se s Pittym a pozdravila slečnu Mayerovou.

Ještě to však nebylo možno. Nejdříve musila vyzkoušeti jistotu svých přístrojů, spolehlivost svých pokusů, musila veřejně odevzdati svůj vynález československé vládě, pak vrátí .se ihned do Prahy, aby darovala své vlasti největší dar, jaký kdo mohl věnovati. Vyňala z plechové schránky sto listů, určených pro Prahu a jeden po druhém vrhala dolů.

Pozdrav Praze, všem občankám a občanům. Sláva naší vlasti!

Jindřiška Gregorová.

Čtyřikrát přelétla Jindra nad Prahou, nad ní kroužili letci v úctyhodné vzdálenosti.

Náhle ozvalo se mnohohlasé vytí a pískání, jež proniklo dokonce až k sluchu Jindřinu.

Sirény továren pozdravovaly .statečnou letkyni.

Od úst k ústům neslo se jásavé volání. “Jindřiška Gregorová letí nad Prahou!”

S větrem o závod šířila ,se tato zpráva. Pronikla v několika minutách do nejvzdálenějších předměstí. Lidé mávali, křičeli, nerv,osních zmocňovala se extase, potřásali si rukama: objímali se a zase obraceli tváře k nebi, aby spatřili vládkyni vzduchu, jež volným letem kroužila nad středem města.

Jeník, syn mlékařky z vedlejšího domu, seděl na plotu zahrádky. (Str. 281.)

President Československé republiky sledoval z oken Hradčan let slavné dcery svého státu. Byla zcela nízko, zdálo se, že se jí dotkne tisíce rukou, vztažených k radostnému uvítání.

Na nebezpečných místech viseli operatéři se svými aparáty a točili rychlými pohyby, aby zachytili pomalý let Jindřin. V mansardách, ve všech oknech, fotografovali nadšenci smělou letkyni.

List za listem snášel se k zemi. Na některém byla zpráva, že na Hradčanském náměstí spadne poselství určené presidentu a Národnímu shromáždění.

Jindra letěla zvolna nad Václavským náměstím, nad Národní třídou, vznesla se nad Letnou a: zamířila k Hradčanům. Všude ji pozdravovalo tisíce a tisíce lidí. Nyní teprve uvědomovali si všichni, jaký obrovský výkon dokázala. Déle šesti hodin plula vzduchem s jedinou hodinovou přestávkou, kdy odpočívala na osamělém: vrcholu alpského velikána a přelétla větší díl Evropy.

Nad Hradčany snesla se zcela nízko, odepjala dlouhou kovovou schránku a shodila ji doprostřed hradčanského nádvoří. Spatřila ještě, že dva sluhové zvedli schránku a nesli ji ke skupině hodnostářů, shromážděných před branou Hradčan.

Slunce zapadalo nad Prahou. V purpurově zlatých paprscích vznášel se člověk, jenž dokázal v jednom dni dílo, jež se nepodařilo jiným učencům a vynálezcům v tisíci letech. Mladá lidská bytost, žena, .Bohem požehnaná, jež přinášela své vlasti a celému lidstvu nesmrtelný dar.

Vážně, se skloněnými hlavami rozcházeli se Pražané. Byli svědky divadla, jež se jim stalo nezapomenutelným pro celý život. Směli býti svědky nového šťastnějšího věku a v srdci každého z nich jásala bezmezná radost, že to byla dcera jejich vlasti, jež razila světu novou, slunnou cestu. Spatřili prvního létajícího člověka.

58.

Sydney neměl již celé hodiny od Jindry zprávy, dověděl se však vše, co chtěl věděti, amplionem, jenž hlásal slávu jeho geniální družky.

Jméno Jindřišky Gregorové ozývalo se ve všech jiskrových zprávách.

Američan poslouchal s napětím všechny vysílací stanice. Zprávy docházely ze všech zemí Evropy, dokonce Moskva sdělovala svým posluchačům .poselství o novém spasiteli lidstva, ačkoliv Montford rozuměl pouze jméno Gregor, opakující se v ruské zprávě o Jindřině letu.

Před hodinou zaslechl poslední zvěst z Mnichova, jež hlásala, že ženský Ikarus objevil se nad městem v záři večerního nebe.

Zpravodaj poznamenal žertovně, že ani čerstvě načaté sudy mnichovského piva nevábily tolik dobré Mnichováky jako tajemný let srdnaté dívky. Všichni pátrají prý po nebi, na němž se objevují první hvězdy.

Každé chvíle mohla se Jindra ohlásiti a pozorně sledoval Montford přístroje, nesnímal sluchátka citlivého přijimače a bděl, aby okruh proudu byl stále uzavřen, aby nepropásl Jindřino zavolání.

Tu náhle bez předchozího ohlášení, kdy jí ještě vůbec neočekával, snesla se tiše, skoro neslyšně na plošinu věže. Spatřil, že vztáhla ruce k ochranné masce, vytáhla ji napolovic, pak klesla její ruka a letkyně se zapotácela. Rychle přiskočil, zachytil ji do náručí, odnesl ji do obývacího pokoje, uložil na pohovku; sňal jí opatrně helmici, odepjal padák a přístroje, zul jí těžké olovem zatížené boty. Rychle uvolnil pásy, jež tísnily její tělo a rozepjal spěšně oblek u krku.

Její tvář zdála se vytesána z mramoru, ležela nehnutě iako mrtva.

Alkoholem potíral jí Montford) čelo, ovlažil koňakem její rty a položil studený mokrý šátek na její čelo.

“Bože na nebesích, nedej jí zemříti.”

Znova a znova ozývala se tato slova, jež pronášel pln úzkostí o její život. Nyní cítil jasně, že nepoutalo ho k této družce dlouhých dnů plných nadšené práce pouhé přátelství, nikoliv. Miloval ji. Miloval ji a zhrozil se své lásky.

Svlékl jí s rukou silné rukavice, odhrnul rukávy a natíral tepny alkoholem.

Byl tak zaujat hrozným strachem o ni, že nepozoroval, že Jindra pomalu nabývala vědomí.

“Bože, dobrý Bože, nedej jí zemříti, vždyť ji miluji… (Str. 288.)

“Bože, dobrý Bože, nedej jí zemříti, vždyť ji miluji, mám ji tak rád!”

Bolestný úsměv přelétl bledou její tvář, mimoděk uchopila jeho ruce. Ulekán obrátil k ní svou tvář.

“Miluji vás také. I já vás miluji… Tiše splynula tato slova s jejích rtů.

Jeho hlava klesla na její hruď, jeho rty dotkly se jejích rukou. Chtěl promluviti, tu přitiskla mu ruku na ústa a šeptala:

“Nemluvte, ani slova teď, tato chvíle jest příliš krásná, příliš svatá !”

59.

Hluboké mlčení panovalo v Národním shromáždění, když se ujal ,slova president Československé republiky.

“Velectění pánové! Stali jsme se svědky události, jež bude nesmazatelně vepsána v historii lidstva. Krajanka naše učinila objev, jehož význam nelze si dnes jasně představiti, vynález, jenž učiní celý svět úrodným a šťastným rájem, splní-li se všechny naděje, jež v něj klademe.

Jindřiška Gregorová, prostá dívka z Prahy, podala nám důkaz, že lze v době několika hodin přeletěti evropskou pevninu. Bez letadla, bez balonu, bez křídel. Ano, to jest právě nejpodivuhodnější, nejfantastičtější, ba skoro neuvěřitelné, že dokázala tento výkon pouze pomocí vln elektrických jiskrových proudů přístrojem, který sama vynalezla.

A nejen to. Jindřiška Gregorová přemohla zákony přírody, jež se zdály nezvratnými, stala se vládkyní vzduchu. Pro přístroj, který vynálezkyně sestrojila, neexistují již zákony tíže.

A slavná naše občanka nabídla své vlasti darem velkolepý svůj vynález, jistě největší, o němž jsme kdy slyšeli a který jistě nebude překonán.

Velectění pánové! Pan referent nám přečte nejdůležitější odstavce poselství Jindřišky Gregorové, které nám poslala vzduchem.”

Starý, bělovlasý referent povstal, vzal do ruky listinu, odkašlal si a spočinul svým zrakem na řadách zástupců lidu.

Hluboké ticho bylo v sále. Všechny stranické spory, všechny půtky a nevraživosti zmlkly. Zvědavými, skoro uctivými zraky hleděli poslanci na mluvčího, jenž začal čísti:

Vládě československé!

Stala jsem se vládkyní vzduchu a země. Po dlouholetých pokusech se mi podařilo sestrojiti přístroj, jenž dovoluje každému člověku, aby se volně ,pohyboval v éteru.

Podařilo se mi vypátrati podstatu elektřiny a analysovati ji..

Prozkoumala jsem vrstvy vzduchové až do výše 20.000 metrů a shledala jsem, že nesmírně silné přirozené elektrické proudy stále obklopují naši zeměkouli.

Pomocí svých přístrojů mohu nejen svésti tyto proudy k zemi a učiniti je užitečnými lidstvu, nýbrž mohu také tyto proudy svou vůlí říditi.

(“Slyšte, slyšte!”)…..

Mohu svými nesmírně citlivými přístroji spojiti uměle vyrobené elektrické proudy s přirozenými, ,jež se vznášejí v éteru a tím získati si rozhodného vlivu na počasí.

(“Neuvěřitelné!” zvolal šedovlasý profesor; naklonil se k sousedu a pravil tiše: “Není-li to nějaký švindl?”)

Referent četl dále:

“Mohu zabrániti živelním pohromám, jež ohrožují blahobyt lidstva, ničí žně, způsobují potopy. Pouze vůči výbuchům sopek a zemětřesení jsem bezmocnou. Poněvadž mohu ozářiti zemi věčnými slunečními paprsky, mohu zabrániti vytrvalým lijákům, ba podle libosti regulovati počet a množství srážek, podaří se mi jistě mnohokráte zvýšiti úrodu a výtěžek půdy.

Stálým mírným podnebím zlepší se zdravotní podmínky lidstva, některé chorobné zjevy úplně zmizí…

Mohu způsobiti srážky na určitých místech v určitou hodinu. Mohu zúrodniti kraje, jež byly dosud prosty vší vegetace. Mohu omeziti deště na hodiny noční, takže dny lidí budou ,plny slunečního jasu a noci, ať vlhké či suché, nebudou nikdy chladné, nýbrž pouze vlahé.

Mnoho a mnoho mohu ještě dokázati svými přístroji, jež všechny poslouží znamenitě lidstvu.

Mám v úmyslu věnovati svůj vynález úplně zdarma své vlasti, pouze s tou podmínkou, že mi bude dovoleno, abych nerušeně a na své vlastní útraty pokračovala ve svých pokusech.

Věčný mír přinese můj vynález světu, všichni národové nechť jsou účastni jeho požehnání.

Očekávám-odpověď jiskrovou telegrafií, přiletím pak ihned do své vlasti a’vybuduji tam své přístroje.

Jindřiška Gregorová.”

Hluboké ticho zavládlo po přečtení této zprávy. Zdálo se, že všichni jsou nesmírně dojati velkolepostí této události.

Všichni poslanci věřili slovům Jindřišky Gregorové. Předešlého dne spatřili na vlastní oči let odvážné dívky a přesvědčili se, že člověk mohl v několika hodinách vykonati vzduchem obrovskou tu cestu. Telegramy a jiskrové zprávy skoro ze všech evropských zemí nepřipouštěly pochyb, že tento vynález jest dokonalý a skýtá naději na neslýchané úspěchy.

Nedávné zprávy z Berlína, že dvakráte byly mraky uměle roztrhány, násilím zahnány, načež vysvitlo slunce a teplota rychle stoupla, podaly důkaz o pravdě tvrzení Jindřišky Gregorové.

Všichni poslanci bez rozdílu stran souhlasili, aby ministerská rada ihned vykonala příslušné kroky, aby bylo přání vynálezkyně splněno. Rozhodně jest nutno naléhati, aby ihned se vrátila do vlasti a pokračovala ve svých pokusech.

Usnesení ministerské rady potvrdilo toto rozhodnutí.

60.

Na policejním ředitelství pražském byli všichni úředníci nesmírně překvapeni, když se jednoho dne dal u presidenta ohlásiti pan Horák, o jehož příchodu neměl nikdo tušení.

Byl ihned přijat. Šéf ,policie vyslovil svou upřímnou lítost nad tehdejším omylem.

“To nevadí,” pravil pan Horák, “nevedlo se mi špatně, pouze touha po domově mne trápila. Štěstím pro mne bylo, že již před dvaceti lety byl odstraněn cestovní pas. Nikdy v životě nebyl bych se dostal tak daleko a nebyl bych shlédl takový kus světa, kdyby má poručenka mne k tomu nebyla přinutila.”

“Ba, ba, vaše poručenka, jež nyní působí tolik starostí všem vládám a členům Svazu národů!”

“Co pak jest s onou neblahou historkou o křestním a domovském listu?”.

“Až dosud nikdo nepodal pro to udání.”

“Nebudu tedy stíhán?”

“Nemyslím, pane Horáku.”

“Nevzpomene si snad na to státní návladnictví ?”

“Myslím, že nikoliv, neboť bychom musili o tom věděti. Zatykač byl tehda vydán pouze pro podezření z únosu. Jiné žaloby proti vám nebylo.”

“Nebyl jsem tedy stíhán pro vraždu na své poručence?”

“To bylo pouhé podezření, o němž nebylo v zatykači zmínky.”

“Copak dělá onen ,pan detektiv, jenž mne tak vytrvale stíhal?”

“Ten je již dávno na stopě jiného zamotaného případu. Honby za vámi se naprosto vzdal.”

Paní Kořínková připravila vskutku slavnostní oběd. Nejdříve podávala svému hostu nudlovou polévku, pak vepřovou pečeni s chrupavou kůrčičkou s nezbytnými knedlíky a zelím, pak okurkový salát a nakonec jablkový závin, jenž byl její specialitou.

“Jezte, neupejpejte se, pane profesore, pobízel horlivě pan Horák. “Vždyť vypadáte věru prabídně. Přesvědčíte se jistě, že není nad naši kuchyni. V celém světě si tak nepochutnáte na obědě jako u nás v Praze.”

.Montford se usmál. Byl dojat, když se ocitl v okolí, v němž vyrostla jeho geniální nevěsta. Kdyby jen tu byla.

Přístroje byly již v Praze a Montford zařizoval vše potřebné. Měly býti umístěny na věži petřínské rozhledny.

Tři dny meškal Montford již v Praze. Jindra ho prosila, aby tam odjel a nezmiňoval se však o tajném zasnoubení obou vynálezců.

Pan Horák seděl se svým hostem u černé kávy, v příjemné siestě po slavnostním obědě, když přišla jiskrová zpráva, že přání Jindřina byla uznána.

Za dvě hodiny na to vstoupil pan Horák s Američanem do letadla a pozdě odpoledne dorazili do Berlína.

Pitty letěl s panem Horákem a byl nezvyklou touto cestou v bouřlivém počasí stejně málo nadšen jako jeho pán. Nejen světová moře působí mořskou nemoc, nýbrž také moře vzduchu.

Příštího dne měl se Američan vrátiti rychlým letadlem do Prahy, aby připravil vše k důstojnému přivítání Jindřinu.

Jindra měla doraziti do Prahy ve dvě hodiny odpoledne a zatím chtěla se pokusiti o vzlet do výše 30.000 m. Rychlostí 20.000 km za hodinu chtěla vzlétnouti, probádati nahoře vrstvy vzduchové či vzduchoprázdný prostor, vykonati nutná měření a přesně ve dvě hodiny objeviti se nad Prahou.

Rodné město připravovalo geniální vynálezkyni velkolepé přivítání.

Hotely a hostince ani zdaleka nestačily zástupům lidu, jenž z celého okolí a z venkova spěchal do Prahy. V soukromých domech byly obsazeny všecky volné pokoje, ve školách a veřejných budovách byly upraveny hromadné noclehárny a opatřeny matracemi a slamou. Od musea po Václavském náměstí, Národní třídě, po nábřeží až ke Karlovu mostu stálo nepřehledné moře školních dětí v hustém špalíru.

Letadla z celého světa dopravovala cizince do Prahy, jež se rázem stala slavnou po celé zeměkouli.

Ulice vedoucí z vnitřního města ke hradu byly již od sobotní noci uzavřeny. Všechna vozidla musila se vyhnouti parlamentu a hlavním ulicím.

V uzavřených ulicích a na náměstích měly se shromážditi mimo školní děti pouze deputace vlády a úřadů. Obecenstvu byl rozdán pouze omezený počet vstupenek.

Noviny oznamovaly, že letkyně po slavnostním uvítání přelétne v malé výši všechny čtvrti města a bude ji lze spatřiti ze všech míst uvedených v novinách a na veřejných vyhláškách.

Ještě nikdy neměli pouliční prodavači a vozíky se zmrzlinou takový úžasný obrat jako v noci ze soboty na neděli.

Mnoho lidí přineslo si židle, polní sedátka a stoličky. Všichni byli opatřeni brašnami a balíčky, obsahujícími potraviny.

Všecky kavárny byly otevřeny celou noc a policie mlčky schvalovala toto výjimečné zařízení.

V Národním divadle připravovali na nedělní večer slavnostní představení “Prodané nevěsty” na počest Jindřinu.

61.

“Nežli se vrátíme do Prahy, pane poručníku, musím vám něco říci.”

“Mohu si to domysliti, Jindro,” odpověděl pan Horák, “vždyť jsi mi již tenkráte…”

Položila rychle ruku na jeho ústa, odtáhla ji však spěšně s bolestným výkřikem.

Pitty, jenž seděl na klíně pana Horáka, nepochopil správně Jindřin pohyb a domníval se, že chce jeho pánu. ublížit, proto uchopil pahýly svých zubů Jindřin malíček a zakousl se do něho.

“Jest to diblík, cožpak mne již nezná?”

“Nu mluv tedy, Jindro, co mi chceš říci?”

“Že jsem se zasnoubila se Sydem.”

“Gratuluji ti, není to však pro mne novinkou. Vím to již dávno.”

“Syd vám to prozradil?”

“Nikoliv, má velká chytrá poručenko. Ty sama jsi se prozradila.”

“V Praze oslavíme zasnoubení a svatbu najednou, pane poručníku. Půjde to?”

“Myslím, že v Praze prosadíš všecko, co budeš chtíti. I presidentem by ses mohla státi.”

“Děkuji pěkně, k tomu nemám chuti.”

62.

Již o šesté hodině ráno onoho významného dne, kdy Jindra měla se oficielně vrátiti do Prahy, shromáždili se před osamělou vilou za Königswusterhausenem ve velkém počtu filmoví operatéři, fotografové a zástupci tisku.

Místo Jindřina pobytu nebylo již dávno tajemstvím. Dvě stě policistů hlídalo pozemky vily, pouze zástupci úřadů byli vpuštěni.

Jindra nepřijímala žurnalistů, ani se nedávala fotografovati neb filmovati.

Před vilou na volném prostranství byla přes noc zřízena vysoká lešení pro filmové operatéry. Vzlet Jindřin měl býti zachován lidstvu na fotografické desce a filmovém plátně.

Rudě vycházelo na východě slunce.

Ve velkém obývacím pokoji seděla Jindra u snídaně s panem Horákem.

Montford byl již v Praze, kde konal odborné přípravy k Jindřinu přistání.

Pan Horák napomínal Jindru, aby se důkladně najedla a posílila, neboť ji čeká velmi namáhavý den. Na něho čekalo letadlo, jímž měl doraziti do Prahy krátce před svou poručenkou, jež ovšem měla vzlétnouti teprve o mnoho hodin později.

Nežli pustila se Jindra na vytouženou cestu do vlasti, podnikla ještě krátký let na zkoušku. Pak se objevila nad Berlínem, kde byla nadšeně pozdravována. Přelétla nade všemi čtvrtěmi berlínskými, aby všichni obyvatelé ji mohli spatřiti.

Ulice byly plny lidu a nad letkyní kroužilo ve vzduchu nesčetné množství letadel.

Z Berlína letěla Jindra přes Hamburk, Hannover, Düsseldorf, Kolín nad Rýnem, Frankfurt, Karlsruhe, Stuttgart, Mnichov do Prahy.

63.

Ve všech ulicích pražských hrály vojenské kapely, aby čekajícímu obecenstvu nebyla tuze dlouhá chvíle. Na četných místech byly umístěny ampliony, jež hlásaly posluchačům nejnovější z,právy o rekyni dne.

Od bavorských hranic letěla Jindra přes lesnaté vrcholky Šumavy, přelétla Plzeň, kde vzbudila ohromné vzrušení, zamířila pak přes Beroun ku Praze. Před druhou hodinou objevila se nad staroslavným Vyšehradem, za kroužila nad Vltavou, vznesla se k Hradčanům a k Petřínu a přistála přesně ve dvě hodiny na veliké, k tomu účelu zvláště zřízené plošině na Petříně.

Všechny zvony pražské zvonily, ohlašujíce, že se vrátila do vlasti dcera tohoto národa, jež jej na věky proslavila.

Nadšení obyvatelstva nemělo mezí. Hlasité, hromové volání “Sláva!” pronikalo vzhůru k Jindře všude, kde se objevila. Muži, ženy a děti se překřikovali, všichni snažili se projeviti slavné krajance lásku a úctu.

Zástupcové vlády dovedli Jindru na Hradčany, kde ji pozdravil oficielně president republiky. Ministři a nejvyšší úředníci města se starostou Prahy v čele obklopovali slavnou vynálezkyni, které starosta podal diplom, jímž se jí dostalo čestného občanství města Prahy: Děkan university jmenoval ji doktorem honoris causa.

Všichni hleděli s úžasem na bledou, štíhlou mladou ženu v nemotorném leteckém obleku. Byli nadšeni prostým, nehledaným jejím chováním. Představovali si ji zcela jinak, či lépe řečeno, neměli o ní vůbec správné představy.

Pak odebrala se Jindra s presidentem a starostou města, provázena všemi ministry, na Hradčanské náměstí. Nepřehledné množství školních dětí tvořilo tam hustý špalír.

Starosta města proslovil nadšenou řeč k poctě vynálezkyně:

“Kdo zažil s námi dnešní den, tomu dostalo se štěstí, které mu jistě miliony lidí závidí. Dcera našeho města, Jindřiška. Gregorová, věnovala světu a lidstvu dar, jenž změní jistě všechny životní podmínky a ukáže lidstvu nové dráhy. Spatřili jsme dnes podruhé létajícího člověka a .náš obdiv a úžas jest tak ohromný, že nesnadno lze vyjádřiti jej slovy.

Dnes jsme spatřili jediného létajícího člověka, avšak za rok budou snad tisíce již volně vznášeti se ve vzduchu a ve dvou až třech letech bude vzduch pln létajících lidí. Každý člověk bude moci opatřiti si přístroj vynalezený Jindřiškou Gregorovou, každému bude možno pohybovati se rychlostí blesku éterem od jedné polokoule ke druhé. Dnes vykonají rychlá naše letadla ve dvou dnech cestu přes oceán, letec vyzbrojený novým přístrojem geniální naší krajanky dorazí tam v několika hodinách.”

Ministři a nejvyšší úředníci města se starostou Prahy v čele obklopovali slavnou vynálezkyni … (Str. 297.)

“Dnes ráno, nežli se Jindřiška Gregorová vydala na cestu do vlasti, podnikla zkušební let a dosáhla výše třiceti jednoho tisíce metrů. Pomocí tekutého kyslíku prozkoumala vynálezkyně úplně vzduchoprázdný prostor, oživený pouze přirozenými elektrickými proudy, vykonala potřebná. měření a bez nehody vrátila se k místu svého vzletu.

Tento let v neprobádaném prostoru světovém, při němž urazila šedesát dva tisíce kilometrů, trval pouze hodinu a čtyřicet osm minut. Vynálezkyně doufá, že se jí podaří vyrovnati se rychlostí .svého přístroje bleskům.

Avšak podivuhodná tato žena nedarovala nám pouze létajícího člověka. Vypátrala také podstatu elektřiny a může proto zrušiti všechny nepříznivé meteorologické vlivy, říditi počasí, určiti podnebí a tím změniti celý způsob života na naší zemi a ochrániti nás před velkými živelními katastrofami. Důkaz toho podala nám již dvakráte.”

Nadšenými slovy uznání a vděčnosti skončil starosta města řeč.

Řadami školních dětí kráčela Jindřiška Gregorová, všude nadšeně pozdravována. Děti pokoušely se zmocniti se jejích rukou a políbiti je. Dotýkaly se drsného leteckého obleku a byly šťastny, pohladila-li je zázračná ruka moderní čarodějky.

Jako ve snu kráčela Jindra zástupy nadšených diváků. Zdálo se jí stále, že se .vznáší ve vzduchu. Dosáhla nejvyšší mety a dostávalo se jí dnes poct, jakých se nedožije jistě žádný smrtelník. Chtěla dále kráčeti touto cestou. Nejdříve musí však spojiti svůj život se životem Sydneye Montforda, pak neustane dříve, dokud neusnadní lidem život, dokud je nezbaví vší pozemské bídy.

Slavnostní představení v Národním divadle bylo velkou společenskou událostí. (Str. 302.)

Slavnostní: představení v Národním divadle bylo velkou společenskou událostí.

Největší rozpaky působilo Jindře, jež byla hostem presidentovým, že měla pouze svůj letecký úbor. Avšak i tu bylo pomoženo. Pan Horák zavedl ji do veliké konfekce a opatřil ji velkou toaletou. Poprvé po třech letech oblékla Jindra ženský šat, a necítila se v něm volnou.

Obecenstvo v divadle nevěnovalo hercům příliš mnoho pozorností. Oči všech upíraly se na lóži, ve které seděla Jindra vedle hlavy státu a města.

Jeden z herců uctil vynálezkyni slavnostním přednesem.

64.

Nejvýznamnější událostí tohoto dne byl pro Jindru návrat do starého domova. Studenti nesli ji na nosítkách městem až na Vinohrady do Letohradské ulice.

Déšť květin snášel se na ni, když se průvod ubíral ulicemi plnými diváků.

Mnozí lidé klesali na kolena a vysílali vroucí díkůvzdání k nebesům, že osud dopřál dceři jejich vlasti neslýchaného tohoto daru.

Ve Svatovítském chrámě sloužil arcibiskup mši a tam byla také za tři neděle oddána Jindřiška Gregorová se Sydneym Montfordem.

A. ještě druhá svatba konala se v tutéž hodinu v chrámu sv. Ludmily na Mírovém náměstí.

Pan Karel Horák spoutal svůj život se stenotypistkou slečnou Martou Mayerovou.

Ve dvou dnech měli se novomanželé Montfordovi odebrati na svatební cestu. Chtěli letěti spolu přes oceán do vlasti Američanovy.

“Hned bych letěla s nimi, kdybych měla takový oblek a uměla se všemi přístroji zacházeti,” zvolala mladá paní Horáková. “Na psacím stroji jsem sice doma, avšak s elektrickými bateriemi nevím si rady.”

“To by bylo pěkné, abys hned po svatbě létala po světě,” odvětil energicky pan Horák.

Nadšení chladnokrevných Američanů bylo skoro ještě větší nežli ovace, jichž se Jindře dostalo v Praze.

Sirény parníků, člunů a továren tropily ohlušující hřmot. Střechy mrakodrapů a jiných budov byly hustě obsazeny a nebylo divu, že došlo k několika nehodám.

Pan Horák oznámil telegraficky příchod novomanželů do Ameriky a celý New York připravoval se k důstojnému přivítání.

Sedm hodin trval pouze let z Prahy do New Yorku.

Ve výši dvou tisíc metrů letěli oba lidé nad pevninou. Přelétli ji v necelých dvou hodinách.

V osm hodin ráno, podle amerického času ve dvě hodiny, startovali v Praze a v devět byli v New Yorku.

Vzduch byl pln letadel, piloti musili obratně manévrovati, aby se vyhnuli srážkám.

Vláda poslala do New Yorku dvě veliké vzducholodi a aviatikové nezapomněli nikdy na velkolepý dojem, když oba lidé, nepatrní v poměru ke vzducholodím, kroužili kolem nich.

Dva šťastní lidé vznášeli se vesmírem vzdáleni země a děkovali osudu za nesmírné své štěstí.

K o n e c.